Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі по тексту - відповідач 1), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого просив суд визнати недійсним Договір купівлі - продажу майнових прав №667/К від 11.07.2018 р., укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», в частині передачі права вимоги за Кредитним договором № 11004513001 (11004513000) від 18.05.2006 р., прав вимоги за Договором іпотеки № 11004513001 (11004513000) від 18.05.2006 р., прав вимоги за Договором поруки № 11004513001 (11004513000) від 18.05.2006 р. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 травня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 6000,00 доларів США зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами зі строком кредитування з 17 травня 2006 року по 18 травня 2013 року. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. У зв`язку з невиконанням умов договору ПАТ «Дельта Банк» направило на адресу позивача вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором. У подальшому, банк звернувся до суду і 20.06.2013 року Іршавський районний суд Закарпатської області ухвали заочне рішення, яким вирішив втягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 50498,41 грн. Вказане рішення набрало законної сили, на підставі чого судом було видано виконавчий лист. У процесі виконання рішення борг стягнуто в сумі 645,81 грн., залишок складає 50357 грн. Виконавче провадження 24.06.2016 року закінчено на підставі п. 10 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Проте, заборгованість за «тілом» кредиту, яка зазначена у відповіді відповідача 1 від 05.10.2018 року, Довідці про наявність заборгованості від 05.10.2018 року та додатку до договору купівлі-продажу майнових прав від 11.07.2018 року, у сумі 99775,32 гривень, не відповідає дійсній сумі заборгованості, так як рішенням суду від 20.06.2013 року стягнуто суму боргу за «тілом» кредиту у розмірі 30381,39 грн., а правова природа кредитного договору передбачає, що сума боргу за кредитом не може бути збільшена сама по собі, а може тільки зменшуватися внаслідок погашення боргу позичальником. Таким чином, позичальник повертає кредитору тільки суму, яку він фактично одержав у якості кредиту, за вирахуванням вже сплачених чергових платежів по кредиту, й така сума згідно рішення суду становить 30381,39 грн., а не 99775,32 гривень. Крім того, заборгованість за відсотками по кредиту, зазначена у відповіді відповідача 1 від 05.10.2018 року, Довідці про наявність заборгованості від 05.10.2018 року та додатку до договору купівлі-продажу майнових прав від 11.07.2018 року, у сумі 184840,79 гривень, не відповідає дійсній сумі заборгованості, так як, рішенням суду від 20.06.2013 року стягнуто суму боргу за відсотками по кредиту у розмірі 19158,10 грн. та 958,92 грн. відповідно сума боргу по відсотках була зафіксована у рішенні суду; якщо вказані відсотки нараховувалися кредитором саме на тіло кредиту у розмірі 99775,32 гривень, то таке нарахування процентів є незаконним, так як тіло кредиту є завищеним та не відповідає фактичному; після дострокового витребування боргу за кредитом нарахування відсотків за користування кредитними коштами здійснюватися не може, так як фактичні правовідносини між банком та позичальником припиняються, а виникають замість цього правовідносини кредитора та боржника з приводу сплати боргу, зазначеного у вимозі банку, та й у рішенні суду про стягнення боргу. При цьому, відповідач 1 наполягає на сплаті боргу саме у сумі 284616,11 грн., у зв`язку із чим позивач вимушений звернутися із даним позовом до суду, оскільки ПАТ «Дельта Банк», не мав права продавати майнові права на право вимоги за кредитним договором у тій сумі боргу, якої фактично не існує, а тому, ПАТ «Дельта Банк», продав новому кредитору права, власником яких не був сам, тому у даній частині договір від 11.07.2018 року не відповідає законодавству України та повинен бути визнаний недійсним. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 2 вказує, що позивач не навів доводів та ним не надано суду жодного доказу того, що оскаржуваний договір з укладений з порушенням діючого законодавства України або порушує охоронювані законом його права чи обов`язки. Таким чином, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві на позовну заяву відповідача 1 вказує, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеним між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк». Укладений між відповідачами договір купівлі-продажу прав вимоги відповідає вимогам до вчинення правочинів, передбачених ст. 203 ЦК України. Так, єдиною підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним позивач вважає свою незгоду із розміром заборгованості, що в будь-якому разі не є предметом даного спору, має самостійний спосіб оскарження та не може бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, оскільки у боржника наявне право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора. Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, наявні підстави для відмови в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених відповідачів. Ухвалою суду від 22.01.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 02.04.2019 року до матеріалів справи долучено відзив відповідача 2 на позовну заяву. Протокольною ухвалою суду від 06.06.2019 року до матеріалів справи долучено відзив відповідача 1 на позовну заяву, а також закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що заочним рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 20.06.2013 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором стягнуто з солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 50498,41 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 504,98 грн. Вказаним рішенням встановлено, що 17 травня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «УкрСиббанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №11004513000 (відповідно до додаткового договору реєстраційний номер було змінено на № 11004513001), згідно з умовами якого банк надав позичальнику [PERSON] кредитні кошти у розмірі 6000,00 (шістдесят тисяч) доларів США з розрахунку 13 річних на строк з 17 травня 2006 року по 18 травня 2013 року. 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» право вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати(замість АТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов`язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов`язання не виконані, у зв`язку з чим, станом на 22.03.2013 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 50498,41 грн. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 20.06.2013 року набрало законної сили 24.07.2013 року, а 13.08.2013 року на його примусове виконання було видано виконавчий лист (а.с. 20). 11.07.2018 року головним державним виконавцем Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Гринищуком М.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56737917 (а.с. 21). 11.07.2018 р. між ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" та ПАТ "Дельта Банк" укладено Договір №667/К купівлі-продажу майнових прав, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., за реєстровим №678, на підставі якого відступлено, зокрема, право вимоги за Кредитним договором № 11004513001 (11004513000) від 18.05.2006 р. (боржник [PERSON] ), прав вимоги за Договором іпотеки № 11004513001 (11004513000) від 18.05.2006 р. (заставодавець [PERSON] ), прав вимоги за Договором поруки № 11004513001 (11004513000) від 18.05.2006 р. (заставодавець [PERSON]), згідно додатку до цього Договору (а.с. 12-15). За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 2 ч. 2 ст.16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав. Як на підставу для визнання оскаржуваного договору недійним, позивач посилався на те, що ПАТ «Дельта Банк» не мав права продавати право вимоги за кредитним договором у тій сумі боргу, якої фактично не існує, а продав новому кредитору права, власником яких не був сам, тому у даній частині договір від 11.07.2018 року не відповідає законодавству України та повинен бути визнаний недійсним. Так, на думку позивача, залишок боргу складає 50357 грн., а у відповіді ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» від 05.10.2018 року, Довідці про наявність заборгованості від 05.10.2018 року та додатку до договору купівлі-продажу майнових прав від 11.07.2018 року, сума боргу складає 284 616,11 грн. Між тим, наведені позивачем обставини, на які він посилається, не можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним. За змістом ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). При цьому, згідно ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі №6-157цс16 вказано, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Натомість, у матеріалах справи відсутні докази належного виконання зобов`язань позивальником та сплати всієї суми боргу. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. У даній справі позивачем фактично оспорюється розмір заборгованості, в межах якого відступлено права вимоги. Натомість, доказів існування обставин, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, що можуть слугувати підставою для визнання оскаржуваного договору недійним, позивач не надав. Натомість, перевіривши обставини укладення оскаржуваного договору, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Згідно ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до ст. 518 ЦК України, боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Отже, у випадку незгоди позивача із розміром суми боргу, позивач має право висунути новому кредитору відповідні заперечення, що ніяк не впливає на дійсність Договору №667/К купівлі-продажу майнових прав від 11.07.2018 року. У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom"). Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. Таким чином, наведені позивачем обставини не можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, крім того, перевіривши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що підстав визнавати Договір договору купівлі-продажу майнових прав №667/К від 11.07.2018 року, що був укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» недійним в частині передачі права вимоги за Кредитним договором № 11004513001 (11004513000) від 18.05.2006 р., прав вимоги за Договором іпотеки № 11004513001 (11004513000) від 18.05.2006 р., прав вимоги за Договором поруки № 11004513001 (11004513000) від 18.05.2006 р. відсутні. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Між тим, у судовому засіданні не було встановлено, що оскаржуваний договір порушує права позивача. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі викладено та

Outcome: dismissed