Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Заявник [PERSON] , діючи в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , звернувся в суд із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] , яким заборонити останній на строк 6 місяців перебувати в місці спільного проживання (перебування) із малолітніми дітьми. В обґрунтування вимог заявник вказав, що він є батьком [PERSON] та [PERSON] . Шлюб між ним та матір`ю дітей, [PERSON] , розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 березня 2021. Він, діти та [PERSON] зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] . Вказана квартира є власністю його батьків. Починаючи з червня 2021 року у квартирі періодично проживає матір його колишньої дружини [PERSON] , баба дітей - [PERSON] . Вважає, що [PERSON] негативно впливає на дітей, налаштовує їх проти нього, погано висловлюється про нього, відчужує дітей від батька, чим чинить на дітей психологічне насильство. До червня 2021 року між ним та дітьми були встановлені хороші, неконфліктні стосунки. У серпні цього року діти відвідували [PERSON] у с. Лопатин Львівської області та з того часу відносини між ним та синами стали погіршуватись. Поведінка дітей змінилася, зокрема старший син [PERSON] почав негативно висловлюватися щодо нього, не хоче розмовляти з ним та спілкуватись. 02 жовтня 2021 року [PERSON] вчинила конфлікт із ним, ображала його нецензурною лайкою та іншими образливими висловами. Під час даного конфлікту були присутні діти. Відносно подій 02 жовтня 2021 року щодо [PERSON] винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №225907 від 02.10.2021, яким їй заборонено в будь-який спосіб контактувати з ним у строк на 5 діб з 13:00 год. 02.10.2021 до 13:00 год. 07.10.2021. Крім того, він подав заяву до правоохоронних органів та заяву до Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, у якій просив вжити заходів щодо [PERSON] та скласти акт рівня безпеки дітей у його сім`ї . У провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області знаходиться справа №607/17839/21 щодо притягнення [PERSON] до адмінвідповідальності за вчинення домашнього насильства. Вважає, що вказані дії [PERSON] є формою домашнього психологічного насильства відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Вказаними діями [PERSON] травмує психіку дітей, відчужує дітей від батька, що полягає в необгрунтованих звинуваченнях, приниженні його авторитету як батька, вселення дітям відчуття провини, нібито спілкування із батьком засмучує їх матір. Стверджує, що подальше проживання [PERSON] разом із дітьми призведе до вчинення нею і надалі домашнього насильства, що проявляється у залучені дітей до конфлікту, відстороненні їх від батька та завдасть їм значної психологічної шкоди. Посилаючись на наведене, з метою забезпечення захисту дітей від подальшого домашнього насильства зі сторони [PERSON] , просив задовольнити заяву. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні заявник та його адвокат Боднар О.В. заяву підтримали та просили її задовольнити, з підстав викладених у заяві. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про час та місце була повідомлена у встановленому законом порядку. Адвокат Авдєєнко В.В. заперечив щодо задоволення заяви. Вказав, що заявником не надано жодних доказів щодо вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно дітей. Поведінка дітей щодо небажання спілкуватись із батьком пов`язана саме із діями та поведінкою самого [PERSON] щодо них та їх матері, що викликає обурення у дітей. [PERSON] жодного домашнього насильства не вчиняла. Долучені відеоматеріали свідчать лише про наявність глибокого конфлікту у сім`ї та не підтверджують наявність психологічного тиску зі сторони [PERSON] на дітей. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні заяви. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14 липня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 березня 2021. Від даного шлюбу у них народились діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 02 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , яка є матір`ю його колишньої дружини, у квартирі за [ADDRESS] виник конфлікт. Згідно талону-повідомлення Єдиного обліку №40410 про прийняття та реєстрацію заяв вбачається, що 02 жовтня 2021 року о 11 год 28 хв. надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що [PERSON] вчиняє сварку, погрожує фізичною розправою. По даному факту заявником написано заяву, пояснення та відносно [PERSON] складено протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, винесено терміновий заборонний припис терміном на 5 діб. Відповідно до термінового заборонного припису стосовно [PERSON] від 02 жовтня 2021 року вбачається, що 02 жовтня 2021 року [PERSON] близько 11 год 26 хв. по [ADDRESS] вчинила домашнє насильство відносно колишнього зятя [PERSON] психологічного характеру. Потерпілою особою зазначено [PERSON] [PERSON] заборонено в будь-який спосіб контактувати із [PERSON] строком на 5 діб до 13 год 07 жовтня 2021 року. Як пояснили сторони в судовому засіданні, протокол складений відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП щодо подій, які мали місце 02 жовтня 2021 року направлений до суду, однак рішення по даний час не прийнято. Суд, розглянувши справу, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що заява не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до вимог\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. В силу\~вимог ч.\~1\~ст.\~350-2\~ЦПК заява\~про видачу\~обмежувального припису\~може бути\~подана,\~у тому\~числі, батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених\~Законом України\~"Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених\~Законом України\~"Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків"; Положеннями ч.ч.1,2 ст. 350-6 ЦПК\~встановлено,\~що розглянувши\~заяву про\~видачу обмежувального\~припису,\~суд ухвалює\~рішення про\~задоволення заяви\~або про\~відмову в\~її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених\~Законом України\~"Про запобігання та протидію домашньому насильству" або\~Законом України\~"Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону передбачено, що кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», однією із засад запобігання та протидії домашньому насильству є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1\~статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Пунктом 7 частини першої\~статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з вимогами ч. 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 ч.1\~статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~передбачено,\~що оцінка\~ризиків -\~це оцінювання\~вірогідності продовження\~чи повторного\~вчинення домашнього\~насильства,\~настання тяжких\~або особливо\~тяжких наслідків\~його вчинення,\~а також\~смерті постраждалої\~особи. Оцінка ризиків має проводитися за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників й умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Згідно з вимогами п. 3 ч. 1\~статті 350-4 ЦПК України\~у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». За змістом ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). Згідно з вимогами\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В силу вимог ч. 1 ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до вимог ч.1 ст.\~89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено та підтверджено учасниками справи, що між колишнім подружжям [PERSON] після розлучення існують неприязні відносини. В даний час між ними існує спір щодо користування квартирою за [ADDRESS] , де проживає [PERSON] разом з дітьми, яка належить батькам заявника. Необхідність видачі обмежувального припису відносно [PERSON] , яка є матір`ю його колишньої дружини, заявник аргументував вчиненням [PERSON] щодо дітей психологічного насильства. В обґрунтування вказаних обставин заявником надано копію заяви до правоохоронних органів, терміновий заборонний припис відносно [PERSON] щодо вчинення відносно заявника домашнього насильства психологічного характеру та відеоматеріали щодо конфлікту, який мав місце 02 жовтня 2021 року. Разом з цим, наведені заявником обставини не містять ознак психологічного насильства щодо дітей в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення [PERSON] психологічного насильства щодо дітей, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останньої обмежувального припису. Сам факт звернення заявника до правоохоронних органів стосовно неправомірних дій [PERSON] відносно нього, свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що остання вчинила щодо дітей психологічне насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Терміновий заборонний припис відносно [PERSON] щодо заборони в будь-який спосіб контактувати із [PERSON] строком на 5 діб, сам по собі, не підтверджує факт вчинення [PERSON] психологічного насильства щодо дітей, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останньої обмежувального припису. Крім того, будь-яких даних про притягнення [PERSON] до відповідальності, матеріали справи не містять. Сторони підтвердили, що на даний час рішення у справі щодо встановлення винни [PERSON] у вчиненні правопорушення за ст. 173-2 КУпАП не прийнято. Доводи заявника про те, що [PERSON] травмує психіку дітей, відчужує дітей від нього, постійно звинувачує та принижує його, внаслідок чого діти не бажають спілкуватись із ним є безпідставними та жодними доказами не підтвердженні. У суді не доведено ризиків, які можуть настати у разі незастосування стосовно заінтересованої особи обмежувального припису. Оглянуті в судовому засіданні відеоматеріалі підтверджують наявність тривалого конфлікту між подружжям та їх родинами, та не підтверджують факт вчинення [PERSON] домашнього насильства психологічного характеру відносно дітей, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». На вказаних відеоматеріалах міститься запис події 02 жовтня 2021 року та на них відсутні вислови, які б можна було безумовно трактувати як психологічне насильство відносно дітей або ж погрози зі сторони [PERSON] . Як вже зазначалось вище, надані відеоматеріали підтверджують факт наявності між сторонами тривалого конфлікту. Таким чином, суд приходить до висновку, що надані докази не містять об`єктивних, беззаперечних даних про вчинення [PERSON] дій, передбачених статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», які б могли бути кваліфіковані як домашнє насильство психологічного характеру, а тому підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для малолітніх дітей у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису відсутні. Враховуючи вищенаведенні вимоги закону та встановленні обставини справи, те, що у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження фактів вчинення [PERSON] психологічного насильства стосовно дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні заяви. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed