Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФДЖ", Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання право власності та зобовязання вчинити дію. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що 27.09.2017 р. між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФДЖ" було укладено Договір позики грошових коштів з цільовим використанням. Відповідно до п. 1.1 Договору, Позивач надав Відповідачу №1 грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 доларів США, що є еквівалентом на день укладання договору 26 400 000, 00 гривень, а Відповідач №1 зобов'язується використати позику за цільовим призначенням та виконати у зазначені строки умови даного договору. Відповідно до п. 1.2 Договору, Позика надавалась Відповідачу №1 для інвестування у житлову нерухомість, на стадії котловану, Житловий Комплекс Кращий будинок, який розташований за адресою: м. Дніпро, Жовтневий (Соборний ) район, вул. Мандриківська, 51. Позика надавалась до 31 січня 2018 р. п. 2.2. Договору. Позивач з Відповідачем №1 домовились, відповідно до п.2.1 Договору, позика повертається Позивачу шляхом підписання інвестиційних Договорів на його імя, на квадратні метри житлової площі ЖК Кращий будинок, який розташований за адресою: м. Дніпро, Жовтневий (Соборний ) район, вул. Мандриківська, 51, на 20 000 м. кв., у строк передбачений п. 2.2. даного Договору. Підтвердженням повного повернення позики передбаченої п.1.1. даного Договору, є укладені інвестиційні Договори з Позивачем на умовах передбачених п. 2.1. даного Договору п. 2.3. Договору. Забезпеченням повернення позики відповідно до п.3 Договору, є Відповідач №1, який зобовязується відповідати перед Позивачем будь-яким належним на праві власності нерухомим майном, з правом подальшої передачі нерухомого майна та реєстрації прав власності за Позивачем, в рахунок погашення позики передбаченої п.1.1. даного Договору. У випадку порушення своїх зобов'язань за Договором Сторони несуть відповідальність, визначену Договором та чинним законодавством України п. 4.2 Договору. Відповідно до п. 3.2. Договору позики, в разі порушення зобовязання за цим договором, Позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок будь-якого належного на праві власності нерухомого майна Позичальника №1, відповідно до чинного законодавства України. Згідно з п. 4.3. Договору позики, звернення стягнення на Предмет нерухомого майна, передбаченого п. 3.2. даного Договору, здійснюється на вибір Позикодавця:(а) \~ \~ \~ \~за рішенням суду; та/або (б) в позасудовому порядку (з можливістю передачі відступного); та/або (г) в іншому порядку, передбаченому чинним законодавством України. 31.01.2018 р. між Позивачем та Відповідачем №1 було укладено Договір про припинення зобов'язання передачею відступного. Відповідно до п. 1.1. Договору про відступне, в якості відступного за Договором позики грошових коштів з цільовим використанням від 27.09.2017 р., Відповідач №1 передає безоплатно Позивачу у власність майно, а саме: 11 000 м. кв. житлової площі у будинку 51, Житлового Комплексу Кращий будинок, який розташований за адресою: м. Дніпро, Жовтневий (Соборний) район, вул. Мандриківська, який належить Відповідачу №1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав; нежитлову будівлю, загальною площею 10 586,6 кв.м., що розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, пр. Будівельників, будинок 125 (реєстраційний № 625081514123), яка належить Відповідачу №1 на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 2218, виданий 24.04.2015, видавник: Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] Відповідно до п. 3.1 Договору про відступне, відступне надається Відповідачем №1 і приймається Позивачем протягом 30 (тридцяти) календарних днів, з моменту підписання цього Договору, що підтверджується актом приймання-передачі, а Позивач на підставі переданих документів реєструє у відповідного державного реєстратора право власності на майно передбачене п. п. 1.2.1., 1.2.2. цього Договору. Строк передбачений п. 3.1. Договору про відступне, сплинув 02.03.2018 р., жодного документа та інвестиційного договору Відповідач №1 Позивачу не передав. У звязку з чим, Позивач звернувся до Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] для проведення державної реєстрації прав власності на відступлене нерухоме майно за Позивачем. Відповідач №2 відмовився проводити реєстрацію у звязку з недостатністю документів для проведення державної реєстрації та зазначив, що Договору позики та договору про відступне, недостатньо, для здійснення реєстраційної дії. Відповідно до п. 1.2.3. Договору про відступне \~ \~ \~ \~зазначено, що право власності на майно визначене у п.п. 1.2.1., 1.2.2. цього договору, переходить до Кредитора з моменту підписання цього Договору. Строк дії Договору про відступне сплинув, а Відповідач №1 в порушення взятих зобовязань не передав Позивачу підписані інвестиційні договори на квадратні метри житлової площі ЖК Кращий будинок, який розташований за адресою: м. Дніпро, Жовтневий (Соборний ) район, вул. Мандриківська, 51, та документи на нежитлову будівлю, загальною площею 10 586,6 кв.м., що розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, пр. Будівельників, будинок 125 (реєстраційний № 625081514123). Позивач надав до суду заяву, у якій просив здійснити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідачі в судове засідання не зявилися, про причини нявки суд не повідомили, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином, ніяких заяв та клопотань до суду не надіслали. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 27.09.2017 р. між Позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФДЖ" було укладено Договір позики грошових коштів з цільовим використанням (а.с.5-6). Відповідно до п. 1.1 Договору, Позивач надав Відповідачу №1 грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 доларів США, що є еквівалентом на день укладання договору 26 400 000, 00 гривень, а Відповідач №1 зобов'язується використати позику за цільовим призначенням та виконати у зазначені строки умови даного договору. Відповідно до п. 1.2 Договору, Позика надавалась Відповідачу №1 для інвестування у житлову нерухомість, на стадії котловану, Житловий Комплекс Кращий будинок, який розташований за адресою: м. Дніпро, Жовтневий (Соборний ) район, вул. Мандриківська, 51. Позика надавалась до 31 січня 2018 р. п. 2.2. Договору. Позивач з Відповідачем №1 домовились, відповідно до п. 2.1 Договору, позика повертається Позивачу шляхом підписання інвестиційних Договорів на його імя, на квадратні метри житлової площі ЖК Кращий будинок, який розташований за адресою: м. Дніпро, Жовтневий (Соборний ) район, вул. Мандриківська, 51, на 20 000 м. кв., у строк передбачений п. 2.2. даного Договору. Позика надавалась до 31 січня 2018 р. п. 2.2. Договору. У подальшому, 31.01.2018 р. між Позивачем та Відповідачем №1 було укладено Договір про припинення зобов'язання передачею відступного (а.с.7-8). Відповідно до п. 1.1. Договору про відступне, в якості відступного за договором позики грошових коштів з цільовим використанням від 27.09.2017 р., Відповідач №1 передає безоплатно Позивачу у власність майно, а саме: 11 000 м. кв. житлової площі у будинку 51, Житлового Комплексу Кращий будинок, який розташований за адресою: м. Дніпро, Жовтневий (Соборний) район, вул. Мандриківська, який належить Відповідачу №1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав; нежитлову будівлю, загальною площею 10 586,6 кв.м., що розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, пр. Будівельників, будинок 125 (реєстраційний № 625081514123), яка належить Відповідачу №1 на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 2218, виданий 24.04.2015, видавник: Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] Відповідно до п. 3.1 Договору про відступне, відступне надається Відповідачем №1 і приймається Позивачем протягом 30 (тридцяти) календарних днів, з моменту підписання цього Договору, що підтверджується актом приймання-передачі, а Позивач на підставі переданих документів реєструє у відповідного державного реєстратора право власності на майно передбачене п. п. 1.2.1., 1.2.2. цього Договору. Строк передбачений п. 3.1. Договору про відступне, сплинув 02.03.2018 р., жодного документа та інвестиційного договору Відповідач №1 Позивачу не передав. У звязку з чим, Позивач звернувся до Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] для проведення державної реєстрації прав власності на відступлене нерухоме майно за Позивачем. Відповідач №2 відмовився проводити реєстрацію у звязку з недостатністю документів для проведення державної реєстрації та зазначив, що Договору позики та договору про відступне, недостатньо, для здійснення реєстраційної дії. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлова будівля, загальною площею 10 586,6 кв.м., що розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, пр. Будівельників, будинок 125 (реєстраційний № 625081514123), дійсно належить Відповідачу №1 на праві приватної власності (а.с.17-18), право власності на будинок 51, Житлового Комплексу Кращий будинок, який розташований за адресою: м. Дніпро, Жовтневий (Соборний) район, вул. Мандриківська не зареєстроване (а.с.23). \~ \~ \~ \~Правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином. За змістом пункту 1 частини другої\~статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Положеннями\~статей 626-628 ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України). Статтею 509 ЦК України\~встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Право на справедливий розгляд судом, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинне тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Держав. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язань настають наслідки, встановлені законом або договором. Відповідно до вимог ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Крім того, суд виходить з того, що відповідно до ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до розяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «[PERSON] проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...&?і;) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13) - письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. В даному випадку наданими доказами підтверджено, що між позивачем та відповідачем-1 укладено договір позики грошових коштів, за яким останній взяті на себе зобовязання щодо повернення боргу у спосіб, визначений договором, не виконав. У звязку з цим, у відповідність до умов договору, в рахунок погашення боргу, позивач має право вимагати переведення на нього права власності на обєкти нерухомості, належні відповідачу-1, адже за змістом цього договору, позивач, при укладенні цього договору фактично набув прав іпотекодержателя. За таких умов, до правовідносин, які виникли між сторонами також врегульовані положеннями Закону України «Про іпотеку». У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обовязків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобовязання. З урахуванням\~викладеного суд\~дійшов до\~висновку,\~про наявність\~підстав для\~часткового задоволення\~позовних вимог:\~щодо визнання\~права власності\~за позивачем\~на нежитлову\~будівлю,\~загальною площею\~10\~586,6\~кв.м.,\~що розташована\~за адресою:\~Донецька область,\~місто Маріуполь,\~пр.\~Будівельників,\~будинок 125\~(реєстраційний\~№625081514123)\~ в\~рахунок виконання\~зобовязань,\~взятих на\~себе Товариством\~з обмеженою\~відповідальністю "ФДЖ" по Договору позики грошових коштів від 27.09.2017 р., укладеним між ним та позивачем. Вимоги щодо визнання права власності за позивачем на квадратні метри житлової площі ЖК Кращий будинок, який розташований за адресою: м. Дніпро, Жовтневий (Соборний ) район, вул. Мандриківська, 51, на 20 000 м.кв., задоволенню не підлягають, оскільки право власності за відповідачем-1 на це майно не зареєстроване. Не підлягає задоволенню й позовна вимога про зобовязання Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] зареєструвати право власності позивача на вказане майно, як передчасна, оскільки спір з цього приводу між сторонами на час розгляду справи відсутній. Доходячи до такого висновку, суд враховує й практику Європейського Суду з прав людини, який вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: partial