Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивач ЗАТ КБ "Приват Банк", правонаступником, якого є ПАТ КБ "Приват Банк" 17.03.2015 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного кредитно-заставного договору № DN81AR19760309 від 25.03.2008 року [PERSON] (далі - відповідач 1) отримав кредит у розмірі 82435,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, між Банком та [PERSON] (далі відповідач 2) був укладений договір поруки від 25.03.2008 року. Але відповідач 1 на протязі тривалого часу не виконує взяті на себе зобов'язання, не здійснює щомісячних погашень кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 477270,90 гривень, з яких 82585, 40 гривень - заборгованість за кредитом, 58274,71 гривні - заборгованість за відсотками, 23494,26 гривень - заборгованість за комісією за користування кредитом, 289951,25 гривень - заборгованість з пені та штрафи (фіксована частина) 250,00 гривень та (процентна складова) 22715,28 гривень. Просив солідарно стягнути з відповідачів1,2 на користь ПАТ КБ "Приват Банк" борг за кредитним договором в сумі 477270,90 гривень та судові витрати. Представник позивача Романенко Т.М. до судового засідання не з'явилася направила до суду заяву про слухання справи у її відсутність, позов підтримала, наполягає на стягненні з відповідача на користь ПАТ КБ "Приват Банк" борг за кредитним договором в сумі 477270,90 гривень та судові витрати в сумі 3654,00 гривень. Не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Суд вважає можливим відповідно до ст. 169 ЦПК України, слухати справу за відсутність представника позивача, оскільки це передбачено чинним законодавством. Відповідач 1 до судового засідання не з'явився повторно, не повідомив про причини своєї неявки, хоча був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, що підтверджується SMS-повідомленням про отримання судової повістки, а отже вважається належним чином повідомлений. Відповідач 2 до судового засідання не з'явився, направив до суду заяву про слухання справи у його відсутність. Суд вважає можливим, відповідно до ст. 169 п. 4 ЦПК України, визнати причину неявки відповідача 1 неповажною і ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України за згодою представника позивача. Перевіривши матеріали справи, враховуючи доводи сторони в обґрунтування позову, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто необхідність виконання зобов'язання за кредитним договором та договором поруки і повернення кредитних коштів банку. Спірні відносини відносяться до цивільних правовідносин та регулюються нормами цивільного законодавства: ст. 61 Конституції України, ст. 256, 257, 258, ч.1 ст. 259, ч.5 261, 509, 549, 554, 559, 525-530, 554, 610, 625, 1048, 1050, 1054-10561 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного суду "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року; 4.1-4.4, 17.8, 6.3.1., 14.11 Кредитного договору № DN81AR19760309 від 25.03.2008 року. У судовому засіданні встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач 1 [PERSON] - 25.03.2008 року уклав з ЗАТ КБ "Приват Банк" (правонаступником, якого є ПАТ КБ "Приват Банк") кредитно-заставний договір, за умовами якого [PERSON] отримав кредит в сумі 82435,00 гривень на придбання автомобіля зі строком погашення не пізніше 24.03.2015 року та зі сплатою 9,60 %річних за користування грошовими коштами. Крім того, виконання зобов'язання за вказаним кредитно-заставним договором, забезпечено договором поруки від 25.03.2008 року (а.с. 19), за яким [PERSON] відповідає перед кредитором за невиконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник. Позичальнику встановлювався відповідний графік погашення кредиту, за яким погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: кожного поточного місяця в період з 24 по 28 число позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в установленій договором сумі 1769,37 гривень, для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди та комісії, згідно п. 4.1-4.4, 17.8 Кредитно-заставного договору (а.с. 10-16). Пунктом 6.3.1. укладеного Кредитного договору передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових коштів в Україні. При цьому банк повинен направити позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Підписання додаткових угод щодо підвищення процентної ставки умовами договору не вимагалося. 08 січня 2009 року позивач направив відповідачу повідомлення про збільшення відсоткової ставки за вищезазначеним договором, а саме до 16,08 % річних, починаючи з 01 лютого 2009 року (а.с. 17-18). У цьому листі також було зазначено, що у разі незгоди позичальника з такими змінами умов договору він повинен погасити заборгованість за договором у повному обсязі за попередньою процентною ставкою до 21 січня 2009 року. Відповідач 1 [PERSON] був обізнаний, щодо підвищення процентної ставки та прийняв, таку пропозицію кредитора і сплачував відсотки за новою ставкою, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 5-6). У п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року роз'яснено, що при вирішенні спорів, щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 10561 ЦК України, у зв'язку з прийняттям ЗУ від 12.12.2008 року №661-VІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо заборони банкам змінювати умови договори банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки; дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Отже, суд встановивши, що банком рішення про підвищення процентної ставки за кредитним договором було прийнято до набрання чинності законом, який забороняє банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку, та враховуючи те, що повідомлення позивача про таке підвищення здійснено у порядку передбаченому договором, а відповідач - 1 в свою чергу прийняв умови підвищення процентної ставки, тому суд приходить до висновку, щодо правомірності такого підвищення процентної ставки. З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали кредитно-заставний договір, в якому визначено строк виконання основного зобов'язання до 24.03.2015 року, тобто на момент звернення позивача-кредитодавця до суду строк дії договору не сплинув. Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Частиною 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до п.14.11 договору термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, процентів, неустойки, за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у 5 років. Таким чином, при укладенні кредитно-заставного договору, сторони у письмовій формі домовилися про збільшення строку позовної давності відносно стягнення заборгованості за кредитом до п'яти років, що не заборонено ст. 259 ЦК України. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права в межах погодженої сторонами позовної давності, а тому письмова заява відповідача - 1 з проханням застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову, підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа зобов'язана надати грошові кошти позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити відсотки та комісію. Але позичальник порушив графік погашення кредиту, внаслідок чого станом на 14.01.2015 року відповідач має перед ПАТ КБ "Приват Банк" заборгованість за кредитом в сумі 477270,90 грн., що складається з 82585,40 гривень заборгованість за кредитом, 58274,71 гривня - заборгованість по процентах за користування кредитом, 23494,26 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом, 289951,25 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250 гривень штраф (фіксована частина), 22715,28 гривень штраф (процентна складова). Згідно наданого розрахунку заборгованість нараховується позивачем з 24.03.2009 року. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Як зазначено в правовій позиції судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 цс 13 перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання основного зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами, згідно ст. 1048 ЦК України, що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі піддягають стягненню у межах позовної даності по кожному із платежів. Оскільки позов пред'явлено до суду 17.03.2015 року, то заборгованість з платежів по тілу кредиту та відсотків підлягає частковому стягненню у межах позовної давності 5 років, тобто з 24.03.2010 року, що становить заборгованість за кредитом 82585, 40 грн., заборгованість по відсоткам 33074,41 грн., заборгованість по комісії 18135,92 грн. Згідно з ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна позовна давність в один рік. Тобто, законодавством передбачено, що строк позовної давності відносно нарахування суми пені є спеціальним і збільшенню не підлягає, отже п.14.11. умов кредитно-заставного договору, стосовно збільшеного терміну позовної давності по вимогах про стягнення неустойки - пені застосуванню не підлягає. Отже суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають також частковому задоволенню, а саме за останні 12 місяців перед зверненням банку до суду в сумі 73253,16 грн. Крім того, згідно позовних вимог, ПАТ КБ "Приват Банк" також просив стягнути з відповідача 250 гривень - штрафу (фіксована частина), 22715,28 гривень - штрафу (процентна складова), однак на думку суду в цій частині позов не підлягає задоволенню, з наступних причин. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Виходячи зі змісту наведеної норми права вбачається, що пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. За таких обставин позивач, звертаючись до суду з даними позовними вимогами, просить застосувати до відповідача подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання), що суперечить вимогам ч.1 ст.61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України, згідно якими ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Отже, дотримуючись чинного законодавства України, ПАТ КБ "Приват Банк" виконав всі зобов'язання перед позичальником в частині надання кредиту в розмірі та на умовах встановлених кредитно-заставним договором та видав відповідачеві кредит на придбання автомобіля в сумі 82435,00 гривень, що підтверджується кредитним договором, однак відповідач не сплачував щомісячні платежі за кредит та відсотки за користування ним, тому за ним обліковується борг в сумі 207048,89 гривень, який підлягає стягненню. Разом з тим суд не може погодитися з вимогою позивача про стягнення кредитної заборгованості з поручителя [PERSON] з огляду на наступне. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у такому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 року відповідно до частини першої ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. Враховуючи, що п. 13 Договору поруки укладеним між банком та [PERSON] передбачено, що зміна і доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди, та зважаючи на те, що за обставинами справи в межах наданих доказів не вбачається інформованості поручителя щодо збільшення обсягу його відповідальності внаслідок збільшення процентної ставки, суд приходить до висновку, що порука припинилася, а тому в задоволенні позовних вимог позивача до поручителя слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Представник позивача довів факт неналежного виконання умов кредитного договору відповідачем та факт наявності несплаченого боргу за кредитним договором разом із відсотками за користування кредиту, комісією та пенею, але в меншому розмірі ніж просив. Отже є підстави для часткового задоволення позову. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача, підлягає борг за кредитом в сумі - 82585,40 гривень; борг з процентів за користування кредитом в сумі - 33074,41 гривень; борг за пенею в сумі - 73253,16 гривень та борг за комісією в сумі - 18135,92 гривень: всього - 207048,89 гривень. В решті вимог слід відмовити. Оскільки позов задоволено частково, то суд відповідно до ст. 88 ЦПК України, вважає необхідним віднести судові витрати за рахунок відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог і стягнути з нього судовий збір в розмірі 2070,00 гривень, на користь позивача. На підставі зазначеного ст. ст. 61 Конституції України, ст. 256, 257, 258, ч.1 ст. 259, ч.5 261, 509, 549, 554, 559, 525-530, 554, 610, 625, 1048, 1050, 1054-10561 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного суду "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року; 4.1-4.4, 17.8, 6.3.1., 14.11 Кредитного договору № DN81AR19760309 від 25.03.2008 року і

Outcome: partial