Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

Позивачі звернулися до Виноградівського районного суду з даним позовом, в якому просили суд Визнати недійсним та скасувати п.3 рішення виконавчого комітету Виноградівської міської ради Закарпатської області № 54 від 24.02.2009 року «Про визнання права власності на будівлі», а також скасувати державну реєстрацію права власності Відкритого акціонерного товариства «Виноградівська взуттєва фабрика» на 4-х квартирний житловий будинок в м.Виноградів по вул.Локоти-48 (реєстраційний номер 26565775, номер запису 453, вчинений Виноградівським РБТІ). В обгрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що відповідно до виписки із протоколу №49 від 16.01.1997р. спільного засідання профкому та адміністрації Виноградівської взуттєвої фабрики позивачам було виділено квартири в фабричному будинку по вул.Локоти в м.Винорадів, що стверджується відповідними ордерами на вселення та не заперечується відповідачем. В подальшому, 07.07.1998р. між позивачами, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Виноградівською взуттєвою фабрикою було укладено договір про сумісну діяльність, відповідно до якого вони дійшли до згоди організувати будівництво чотириквартирного будинку по вищевказаній адресі вул.Локоти-48 в м.Виноградів. Зокрема даним договором було передбачено наступне: сторони прийшли до згоди організувати будівництво чотириквартирного будинку по вул.Локоти у м.Виноградові. Будівництво проводитиметься на базі належного Підприємству недобудованого будинку. Сторони здійснюють будівництво шляхом об'єднання спільних зусиль та фінансових ресурсів. Крім прав, передбачених в п.2.1. цього договору, фізичні особи-учасники даного договору додатково мають переважне право перед третіми особами на викуп (в т. ч. на умовах приватизації) майнової частки Підприємства після здачі будинку в експлуатацію Позивачі зазначають, що взяті на себе зобовязання вони виконали в повному обсязі: здійснили все будівництво, витратили кошти на ремонт приміщень, будівництво, оплату будівельних робіт та матеріалів, що підтверджується первинними фінансовими документами (надані для ознайомлення в судовому засіданні та приєднанні до матеріалів справи). Фабрика не вклала жодних коштів, а надала тільки 4-х квартирний нежитловий будинок у аварійному стані. Після чого позивачами було виготовлено технічні паспорти на відповідні квартири. Даний 4-х квартирний (вже житловий) будинок було введено в експлуатацію. Розпорядженням голови Виноградівської РДА №489 від 26.12.2008р. було затверджено акт державної приймальної комісії від 22.12.2008р. закінченого будівництвом 4-х квартирного житлового будинку за адресою м.Виноградів, вул.Локоти. Даним розпорядженням було також зобовязано забудовника (заступника директора взуттєвої фабрики [PERSON]В.) передати, а Виноградівській міській раді (міському голові [PERSON]З.) взяти на баланс 4-х квартирний житловий будинок з метою подальшої приватизації квартир громадянами з урахуванням умов договору від 07.07.1998р. «Про сумісну діяльність», однак, даним розпорядженням жодним чином не було вказано на необхідність у визнанні права власності на даний обєкт за Взуттєвою фабриком. Далі позивачі зазначають, що рішенням №54 від 24.02.2009р. Виноградівської міської ради за ВАТ «Виноградівська взуттєва фабрика» визнано право власності на 4-х квартирний будинок в м.Виноградів, вул.Локоти-48 відповідно до якого Виноградівською міською радою видано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке було зареєстроване у Виноградівському РБТІ. Далі позивачі вказують, що вони багато років працювали на Виноградівській взуттєвій фабриці, стояли на черзі, згідно укладеного договору за свої кошти добудовували квартири, однак на даний час вони не є власниками даних квартир, так як власником є ТОВ «Виноградівська взуттєва фабрика», яка відмовляється виконувати розпорядження Виноградівської РДА і передавати на баланс даний будинок Виноградівській міській раді, для продовження приватизаційних процесів, позивачі позбавлені права приватизувати квартири і повинні викуповувати квартири, що вважають незаконним. Виконавчий комітет Виноградівської міської ради, визнаючи за ВАТ "Виноградівська взуттєва фабрика" право власності на чотирьох квартирний житловий будинок в м.Виноградів, вул.Локоти, який був виключений з [PERSON] оцінки вартості цілісного майнового комплексу Виноградівської взуттєвої фабрики, складеного комісією з корпоратизації, затвердженого Державним комітетом України з легкої і текстильної промисловості від 25.07.1994р., із вартості цілісного майнового комплексу, і який числився в Єдиному реєстрі об'єктів державної власності, прийняв рішення №54 від 24.02.2009 року "Про визнання права власності на будівлі", яке на думку позивачів, не відповідає ст.41 Конституції України, ст. ст. 318, 321, 326 ЦК України. Враховуючи, що посадові особи Взуттєвої фабрики постійно виселяють позивачів із квартир, вчиняють перешкоди в їх користуванні, протидіють їм у приватизації квартир, позивачі вважають за доцільне скасувати рішення виконкому і поновити їх порушені права та обовязки. З часу укладення договору та за станом на дату прийняття рішення виконавчого комітету міської ради та видачі свідоцтва про право власності взуттєва фабрика не повертала позивачам кошти, внесені як внесок у спільну діяльність. Взуттєва фабрика всупереч вимогам законодавства одноособово, без погодження з іншим учасником спільної діяльності - позивачами звернулася до відповідача з питання оформлення права власності на спірний об'єкт, не надала відповідачу договір про сумісну діяльність, що зумовило прийняття відповідачем рішення виконавчого комітету про оформлення права власності на спірний об'єкт - будівлю лише за Взуттєвою фабрикою та видачу їй свідоцтва про право власності на цей об'єкт, оскільки [PERSON] приймання-передавання щодо введеного в експлуатацію спірного об'єкту між позивачами та Взуттєвою фабрикою не складалися, а відтак, дана обставина не може свідчити про виникнення у Взуттєвої фабрики одноособово права власності на спірний об'єкт, а підтверджує лише невиконання нею обов'язків за договорами про сумісну діяльність та порушення права позивачів, яке підлягає захисту. На підставі наведеного позивачі вважають, що рішення виконавчого комітету Виноградівської міської ради не відповідає вимогам законодавства щодо оформлення права власності, порушує їх права, як співвласників спірного нерухомого майна. Позивачі та їх представник в судовому засіданні позов підтримали повністю, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а відтак просять суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Передставник відповідача - Виноградівської міської ради, будучи належним чином повідомлений про місце і час розгляду даної справи у суді, в судове засідання не з»явився, пр. оте подав до суду 18.08.2015р. письмову заяву, в які вказав, що відповідач позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти їх задоволення, а справу просив розглянути у його відсутності. Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Згідно із ст.15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Рішення суду має бути справедливим. Відкрите акціонерне товариство «Виноградівська взуттєва фабрика» створено відповідно до наказу Державного комітету України з легкої і текстильної промисловості від 25.07.1994 року № 164, шляхом корпоратизації Виноградівської взуттєвої фабрики згідно з Указом Президента України від 15.06.93 № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств» та відповідно до Положення про порядок корпоратизації підприємств, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.1993 № 508. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради №54 від 24.02.2009 року "Про визнання права власності на будівлі" було визнано право власності на 4-х квартирний житловий будинок в м. Виноградів, по вул. Локоти, 48 за Відкритим акціонерним товариством "Виноградівська взуттєва фабрика" та доручено Виноградівському РБТІ провести необхідну реєстрацію. 26 лютого 2009 року ВАТ «Виноградівська взуттєва фабрика» було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, 4-х квартирний житловий будинок в м. Виноградові, по вул. Локоти, 48, яке було зареєстроване 26.02.2009 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Товариство з обмеженою відповідальністю «Виноградівська взуттєва фабрика» створено шляхом перетворення відкритого акціонерного товариства «Виноградівська взуттєва фабрика» відповідно до рішень загальних зборів акціонерів ВАТ «Виноградівська взуттєва фабрика» (протокол № 01/10 від 24.03.2010 року та протокол № 03/10 від 25.11.2010 року) та відповідно до рішень Установчих зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Виноградівська взуттєва фабрика» (протокол 01/10 від 25.11.2010 року), що підтверджується копією статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Виноградівська взуттєва фабрика». Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 17527652 від 08.02.2014 року) Товариство з обмеженою відповідальністю «Виноградівська взуттєва фабрика» є власником 4-х квартирного житлового будинку в м. Виноградові по вул. Локоти, 48. Рішенням №804 22-ї сесії міської ради 6-го скликання Виноградівської міської ради Закарпатської області від 17.10.2013 року "Про скасування п.3 рішення МВК №54 від 24.02.2009 року "Про визнання права власності на будівлі", відповідно до п.15 ч.1 статті 26,ч.9 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сесія міської ради вирішила: 1. Скасувати пункт 3 рішення виконавчого комітету Виноградівської міської ради № 54 від 24.02.2009 року "Про визнання права власності на будівлі", а саме: п.3-"Визнати право власності на 4-х квартирний житловий будинок в м. Виноградові, по вул. Локоти, 48, за Відкритим акціонерним товариством "Виноградівська взуттєва фабрика". 2. Дане рішення довести до відому КП "Виноградівське бюро технічної інвентаризації" та Реєстраційної служби Виноградівського районного управління юстиції. Не погоджуючись із вказаним рішенням №804 22-ї сесії міської ради 6-го скликання Виноградівської міської ради Закарпатської області від 17.10.2013 року, Товариства з обмеженою відповідальністю «Виноградівська взуттєва фабрика» звернулася із адміністративним позовом до суду про скасування цього рішення. Постановою Виноградівського районного суду від 11.07.2014 року по справі № 299/1276/14-а у задоволенні позову було відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2015 року (залишеною в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 червня 2015 року) постанову суду першої інстанції було скасовано, позовні вимоги задоволено, а саме: Прийнята нова постанова, якою адміністративний позов задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Виноградівської міської ради Закарпатської області від 17 жовтня 2013 року №804 «Про скасування п.3 МВК №54 від 24 лютого 2009 року «Про визнання права власності на будівлі». У звязку із відновленням дії п.3 рішення МВК №54 від 24.02.2009 року "Про визнання права власності на будівлі" (відповідно до якого право власності на спірний будинок було одноособово зареєстроване на ТОВ "Виноградівська взуттєва фабрика") у позивачів знову виникло право на подання позовної заяви про захист їх прав та інтересів. В судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказах встановлено, що відповідно до виписки із протоколу №49 від 16.01.1997р. спільного засідання профкому та адміністрації Виноградівської взуттєвої фабрики позивачам було виділено квартири в фабричному будинку по вул.Локоти в м.Винорадів, що стверджується відповідними ордерами на вселення та не заперечується відповідачем. В подальшому, 07.07.1998р. між позивачами, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Виноградівською взуттєвою фабрикою було укладено договір про сумісну діяльність, відповідно до якого вони дійшли до згоди організувати будівництво чотириквартирного будинку по вищевказаній адресі вул.Локоти-48 в м.Виноградів. Зокрема даним договором було передбачено наступне: сторони прийшли до згоди організувати будівництво чотириквартирного будинку по вул.Локоти у м.Виноградові. Будівництво проводитиметься на базі належного Підприємству недобудованого будинку. Сторони здійснюють будівництво шляхом об'єднання спільних зусиль та фінансових ресурсів. Отже, суд вважає, що відносини між сторонами носять зобовязальний характер. Так, право фізичних осіб-учасників (позивачів) даного договору на викуп частки Підприємства, передбаченого в п.2.2. цього договору, реалізується наступним чином: - [PERSON] має право на викуп квартири №1 корисною площею 75,96 кв.м.; - [PERSON] має право на викуп квартири №2 корисною площею 61,56 кв.м.; - [PERSON] має право на викуп квартири №3 корисною площею 75,96 кв.м.; - [PERSON] має право на викуп квартири №4 корисною площею 61,56 кв.м. Сторони зобовязані: виконувати взяті на себе по договору зобовязання, в тому числі здійснювати вклад в сумісну діяльність, в строки, порядку і засобами, передбаченими цим договором; не допускати дій, які протирічать цілям і задачам сумісної діяльності; сприяти іншим учасникам договору у здійсненні ними умов сумісної діяльності; приймати участь у покритті збитків, які виникли в результаті сумісної діяльності пропорційно цього внеску у загальне майне Сторін. Крім обовязків, передбачених цього договору, фізичні особи-учасники даного договору додатково зобовязані:здійснювати власними силами будівництво будинку; забезпечувати будівництво належними будівельними матеріалами та достатніми грошовими коштами. Для організації спільної діяльності сторони здійснюють вклади, під якими розуміються: вклад Підприємства у вигляді обєкту незавершеного будівництва, що розташований в м. Виноградово по вул. Локоти. Вартість обєкта сторони оцінено на суму сімдесят тисяч девятсот гривень; вкладом фізичних осіб-учасників договору визнається їхня праця, грошові кошти та будматеріали, які будуть задіяні при виконанні умов даного договору. Вартість прикладеної фізичними особами-учасниками договору праці визначається по розцінкам на будівельно-монтажні роботи, що діють на момент введення обєкту в експлуатацію.) Крім прав, передбачених в п.2.1. цього договору, фізичні особи-учасники даного договору додатково мають переважне право перед третіми особами на викуп (в т. ч. на умовах приватизації) майнової частки Підприємства після здачі будинку в експлуатацію Встановлено, що зяті на себе зобовязання позивачі виконали в повному обсязі: здійснили все будівництво, витратили кошти на ремонт приміщень, будівництво, оплату будівельних робіт та матеріалів, що підтверджується первинними фінансовими документами (надані для ознайомлення в судовому засіданні та приєднанні до матеріалів справи), позивачами було виготовлено технічні паспорти на відповідні квартири, 4-х квартирний (вже житловий) будинок було введено в експлуатацію. Так, Розпорядженням голови Виноградівської РДА №489 від 26.12.2008р. було затверджено акт державної приймальної комісії від 22.12.2008р. закінченого будівництвом 4-х квартирного житлового будинку за адресою м.Виноградів, вул.Локоти. Даним розпорядженням було також зобовязано забудовника (заступника директора взуттєвої фабрики [PERSON]В.) передати, а Виноградівській міській раді (міському голові [PERSON]З.) взяти на баланс 4-х квартирний житловий будинок з метою подальшої приватизації квартир громадянами з урахуванням умов договору від 07.07.1998р. «Про сумісну діяльність», однак, даним розпорядженням жодним чином не було вказано на необхідність у визнанні права власності на даний обєкт за Взуттєвою фабрикою. З матеріалів справи вбачається, що спірним рішенням №54 від 24.02.2009р. Виноградівської міської ради за ВАТ «Виноградівська взуттєва фабрика» визнано право власності на 4-х квартирний будинок в м.Виноградів, вул.Локоти-48, відповідно до якого Виноградівською міською радою видано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке було зареєстроване у Виноградівському РБТІ. В подальшому, 24.11.2010р. Виноградівська міська рада написала лист до Міністерства промислової політики, в якому просила прийняти рішення, щодо передачі незавершеного будівництва 4-ох квартирного житлового будинку у власність територіальної громади міста для завершення будівництва. Міністерство промислової політики України розглянуло лист виконавчого комітету Виноградівської міської ради стосовно передачі незавершеного будівництва 4-ох квартирного житлового будинку у власність територіальної громади міста для завершення будівництва і в межах компетенції повідомило, що для передачі незавершеного будівництва 4-ох квартирного житлового будинку у власність територіальної громади міста, виконавчому комітету Виноградівської міської ради необхідно надати до Мінпромполітики рішення міськради про прийняття житлового будинку у власність територіальної громади міста. При отриманні зазначеного документу Міністерством промислової політики України буде прийнято рішення про передачу обєкту права державної власності у комунальну власність. На виконання цього Виноградівська міська рада надіслала рішення міської ради від 13.01.2011р. №70 «Про надання згоди на прийняття незавершеного будівництвом 4-ох квартирного житлового будинку у власність територіальної громади м. Виноградів» і направила дане рішення до Мінпромполітики України листом від 20.01.2011р. і, як наслідок, 04.03.2011р. Мінпромполітики видало наказ №58 «Про передачу у комунальну власність житлового будинку». Зокрема, згідно цього Наказу наказано директору ВАТ «Виноградівська взуттєва фабрика» [PERSON] передати у комунальну власність територіальної громади м.Виноградів обєкт незавершеного будівництва 4-ох квартирний житловий будинок, що знаходиться за адресою: м.Виноградів, вул.Локоти-48, який в процесі корпоратизації не увійшов до статутного фонду товариства і знаходиться на його балансі. Передачу здійснити відповідно до вимог чинного законодавства України. Передачу оформити актом приймання передачі і подати його у місячний термін до Міністерства промислової політики України. На підставі затвердженого акта приймання передачі у місячний термін внести відповідні зміни в облік майна ВАТ «Виноградівська взуттєва фабрика». Врегулювати в установленому порядку право на користування земельною ділянкою з урахуванням цього наказу. Контроль за виконанням цього наказу покласти на заступника Міністра [PERSON]В.». З матеріалів справи встановлено, що посадові особи ВАТ «Виноградівської взуттєвої фабрики» не виконали вимоги даного наказу. Виноградівська міська рада надіслала лист до Мінпромполітики України з пропозицією надіслати на адресу Виноградівської міської ради документи необхідні для прийому-передачі у комунальну власність 4-ох квартирного житлового будинку за адресою м. Виноградів, вул.Локоти-48, та прізвище, ім'я, по-батькові, та посади осіб, які можуть бути включені до комісії з передачі-приймання, а також повідомили, що станом на 14.03.2011р. ВАТ «Виноградівська взуттєва фабрика» не надіслала на адресу міської ради жодних документів, що унеможливлює виконати Наказ Міністерства промислової політики України від 04.03.2011р. №58 «Про передачу у комунальну власність житлового будинку». Однак, вже 18.04.2011р. ВАТ «Виноградівська взуттєва фабрика» надіслала відповідь на адресу Виноградівської міської ради, в якій зазначила, що виконати умови наказу Мінпромполітики України неможливо, так-як на даний момент, обєкт, що визначений у наказі (незавершений будівництвом 4-ох квартирний будинок) не існує, натомість існує завершений будівництвом і зданий в експлуатацію житловий будинок, який зареєстрований на праві приватної власності за товариством і на нього не поширюються правовідносини Закону України «Про передачу обєктів права державної та комунальної власності». Встановлено, що позивачі багато років працювали на Виноградівській взуттєвій фабриці, стояли на черзі, згідно укладеного договору за свої кошти добудовували квартири, однак на даний час вони не є власниками даних квартир, так як власником є ТОВ «Виноградівська взуттєва фабрика», яка відмовляється виконувати розпорядження Виноградівської РДА і передавати на баланс даний будинок Виноградівській міській раді, для продовження приватизаційних процесів, а відтак позивачі позбавлені права приватизувати квартири і повинні викуповувати квартири, що вважають незаконним. Виконавчий комітет Виноградівської міської ради, визнаючи за ВАТ "Виноградівська взуттєва фабрика" право власності на чотирьох квартирний житловий будинок в м.Виноградів, вул.Локоти, який був виключений з [PERSON] оцінки вартості цілісного майнового комплексу Виноградівської взуттєвої фабрики, складеного комісією з корпоратизації, затвердженого Державним комітетом України з легкої і текстильної промисловості від 25.07.1994р., із вартості цілісного майнового комплексу, і який числився в Єдиному реєстрі об'єктів державної власності, прийняв оспорюване рішення №54 від 24.02.2009р. "Про визнання права власності на будівлі". З матеріалів справи вбачається, що з часу укладення договору та за станом на дату прийняття рішення виконавчого комітету міської ради та видачі свідоцтва про право власності взуттєва фабрика не повертала позивачам кошти, внесені як внесок у спільну діяльність. Так, відповідно до п.п. а) п.6.1. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. N 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 р. за N 157/6445, в редакції за станом на час прийняття рішення виконавчого комітету 2009 року (яке було пізніше скасоване сесією міськради), оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування: фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію (абз. 2 підпункту а); фізичним та юридичним особам при представленні договору про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна, акта про прийняття об'єкта в експлуатацію та акта приймання-передавання цього об'єкта (абз. 11 підпункту а). Взуттєва фабрика всупереч вимогам законодавства одноособово, без погодження з іншим учасником спільної діяльності - позивачами по справі, звернулася до відповідача з питання оформлення права власності на спірний об'єкт, не надала відповідачу договір про сумісну діяльність, що зумовило прийняття відповідачем рішення виконавчого комітету про оформлення права власності на спірний об'єкт - будівлю лише за Взуттєвою фабрикою та видачу їй свідоцтва про право власності на цей об'єкт. Акти приймання-передавання щодо введеного в експлуатацію спірного об'єкту між позивачами та Взуттєвою фабрикою не складалися, протилежне учасниками спору не доведено, а відтак, наведена обставина не може свідчити про виникнення у Взуттєвої фабрики одноособово права власності на спірний об'єкт, а підтверджує лише невиконання нею обов'язків за договорами про сумісну діяльність та порушення права позивачів, яке підлягає захисту. На підставі наведених вище встановлених обставин суд погоджується з аргументами позивачів, що рішення виконавчого комітету Виноградівської міської ради не відповідає вимогам законодавства щодо оформлення права власності, порушує їх права як співвласників спірного нерухомого майна. Згідно п. 15 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень. Згідно ст.318 ЦК України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до приписів ч. 1 ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Згідно ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. На час укладення договору про сумісну діяльність правовідносини щодо сумісної діяльності для досягнення спільної господарської мети, як то будівництво будівлі, були врегульовані главою 38 "Сумісна діяльність" Цивільного кодексу Української РСР. На час завершення будівництва спірного об'єкта та введення його в експлуатацію набрав чинності Цивільний кодекс України (редакція 2003 року). Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ч.1 ст.1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Згідно ч.3 ст.1134 ЦК України користування спільним майном учасників здійснюється за їх спільною згодою, а в разі недосягнення згоди - у порядку, що встановлюється за рішенням суду. Договір про сумісну діяльність не містить положень, що створене в результаті спільної діяльності майно не є спільною частковою власністю учасників договору. Умови договорів щодо обов'язку права на викуп приміщення в спірній будівлі не впливають на правову природу укладеного договору - договір про сумісну діяльність, оскільки не визначають іншої правової підстави набуття позивачами права власності на приміщення, ніж спільна участь в будівництві, а відтак не спростовують обставини виникнення спільної власності. Взуттєва фабрика всупереч вимогам законодавства одноособово, без погодження з іншим учасником спільної діяльності - позивачами (протилежне не доведено), звернулася до відповідача з питання оформлення права власності на спірний об'єкт, не надала відповідачу договір про сумісну діяльність, що зумовило прийняття відповідачем рішення виконавчого комітету про оформлення права власності на спірний об'єкт - будівлю лише за Взуттєвою фабрикою та видачу їй свідоцтва про право власності на цей об'єкт. Слід зазначити, що акти приймання-передавання щодо введеного в експлуатацію спірного об'єкту між позивачами та Взуттєвою фабрикою не складалися, протилежне учасниками спору не доведено. Однак наведена обставина не може свідчити про виникнення у Взуттєвої фабрики одноособово права власності на спірний об'єкт, а підтверджує лише невиконання нею обов'язків за договорами про сумісну діяльність та порушення права позивачів, яке підлягає захисту. На підставі наведених вище встановлених обставин справи рішення виконавчого комітету Виноградівської міської ради не відповідає вимогам законодавства щодо оформлення права власності, порушує права позивачів, як співвласників спірного нерухомого майна. Відповідно до ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР, яка діяла на момент підписання договору про спільну діяльність договір вважався укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Договори про сумісну діяльність повинні укладатись у письмовій формі, тобто шляхом складання одного документа, підписаного сторонами (ст. 44 Цивільного кодексу Української РСР). Відповідно до ч. 1 ст. 430 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво й експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства чи установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін. Статтею 432 ЦК УРСР передбачено, що для досягнення мети, зазначеної у ст. 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою в спільному майні без згоди інших учасників договору. Згідно з чч. 2, 3 ст. 17 Закону "Про власність" майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" роз'яснено, що, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділенні частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось із учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 25 червня 2011 року по справі N 3-58гс11. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України - рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Ця стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій. Як зазначено в рішенні ЄСПЛ «Україна-Тюмень» проти України» від 22 листопада 2007 року, заява 22603/02 рішення є показовим прикладом того, що відповідаючи інтересам суспільства, певна дія, вчинювана органами влади, все одно може порушувати права особи через її непропорційність. За таких обставин п. 3 рішення виконавчого комітету Виноградівської міської ради 2009р. є незаконним та таким, що порушує гарантовані законом права позивачів, а отже підлягає визнанню недійсним. Відповідно до вимог ст.ст. 44, 153, 430, 432 ЦК УРСР, ст. ст. 16, 318, 321, 326, 1134 ЦК України та

Outcome: approved