Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради 05 липня 2013 р. звернулось до Дружківського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми нанесених бюджету збитків. Свої позовні вимоги Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради обґрунтувало тим, що позивач працював на посаді начальника в УПСЗН Дружківської міської ради . Під час проведення планової ревізії використання коштів субвенції, виділеної з державного бюджету місцевим бюджетом за період 2010р.,2011р., січень- вересень 2012 роки, було виявлено порушення в сфері використання бюджетних коштів, виділених на проведення капітальних ремонтів ветеранам війни та праці, реабілітованим громадянам, які стали інвалідами внаслідок репресій або пенсіонерами. Зміст даного порушення полягає в тому, що колишнім начальником управління [PERSON] внаслідок завищення вартості придбаних газових плит за державні кошти за ціною вищою від ціни виробника, завдано збитків бюджету на загальну суму 65160 грн. Просять стягнути з [PERSON] на користь управління суму нанесених бюджету збитків у розмірі 65160 грн. Представник позивача Шевцов Є.С. у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання з'явився, позовні вимоги не визнав, та пояснив, що він дійсно працював на посаді начальника УПСЗН, здійснював закупівлю газових плит для заміни інвалідам, пенсіонерам та ін., але усі ціни було оговорені колегіально на раді виконкому Дружківської міської ради, він усі угоди укладав після узгодження виконкомом. Крім того, по цим питанням з ним разом працював бухгалтер, вважає, що в його діях вини не має, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 06 лютого 2007 року працював на посаді начальника управління праці та соціального захисту населення , що підтверджується розпорядженням міського голови Дружківської міської ради № 18к від 06.02.2007 року (а.с.186). 03 березня 2012 року відповідача було звільнено з займаної посади на підставі розпорядження міського голови Дружківської міської ради № 20 к за власним бажанням (а.с.187). В період з 25 жовтня 2012 року по 29 листопада 2012 року Державна фінансова інспекція в Донецькій області здійснила планову ревізію в УПСЗН м.Дружківка, згідно акту, проведеної ревізія за період 2010-2011 рік, січень-вересень 2012 року, були виявлені порушення використання бюджетних коштів, виділених на проведення капітальних ремонтів ветеранам війни та праці, реабілітованим громадянам, які стали інвалідами внаслідок репресій або є пенсіонерами. Внаслідок незабезпечення керівником УПСЗН залучення мінімального обсягу бюджетних коштів при використанні бюджетних коштів УПСЗН проведено зайві витрати бюджетних коштів на суму 651600 грн. ( в т.ч. в 2011р.- 45069 грн., 2012 р. -20091 грн. (а.с.18-28). Позивач просить стягнути дані кошти з відповідача. Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Таким чином, правовідносини , що виникли між сторонами відносяться до трудових. Статтею 130 Кзпп України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Письмові договори про повну матеріальну відповідальність, згідно ст. 135-1 КЗпП України, може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Такий перелік затверджений постановою Державного комітету праці СРСР та ВЦПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, зокрема це роботи по прийманню, обробці, зберіганню, відпуску матеріальних цінностей на складах. Як вибачається із матеріалів справи, відповідач не виконував таку роботу та з ним не було укладено письмового договір про повну матеріальну відповідальність. Відповідно до п. 4.1 посадової інструкції відповідача відповідальність начальника управління праці та соціального захисту населення, передбачена за неякісне або несвоєчасне невиконання посадових обов'язків завдань, бездіяльність, невикористання наданих йому прав, порушень норм етики та поведінки посадової особи органів місцевого самоврядування та обмежень, пов'язаних з службою в органах місцевого самоврядування. За порушення трудової та виконавчої дисципліни притягується до відповідальності згідно чинного законодавств (а.с.188) У судовому засіданні встановлені зайві витрати бюджетних коштів на загальну суму у розмірі 65160 гривень, що визнано та не спростовується сторонами у справі. Але, представником позивач не було доведено суду, що відповідач [PERSON] заподіяв шкоду Управлінню праці та соціального захисту населення Дружківської міської Ради противоправними винними діями. Не доведено, що відповідач недбало ставився до свої трудових обов'язків, порушив свої посадові функції. Представник позивача, посилається на ті обставини, що відповідальність відповідача передбачена Бюджетним Кодексом України. Дійсно, відповідно п. 3 ст. 26 Бюджетного Кодексу вказано, що розпорядники бюджетних коштів в особі їх керівників організовують внутрішній контроль і внутрішній аудит та забезпечують їх здійснення у своїх закладах та у підвідомчих бюджетних установах. Внутрішнім контролем є комплекс заходів, що застосовуються керівником для забезпечення дотримання законності та ефективності використання бюджетних коштів, досягнення результатів відповідно до встановленої мети, завдань, планів і вимог щодо діяльності бюджетної установи та її підвідомчих установ. Внутрішнім аудитом є діяльність підрозділу внутрішнього аудиту в бюджетній установі, спрямована на удосконалення системи управління, запобігання фактам незаконного, неефективного та нерезультативного використання бюджетних коштів, виникненню помилок чи інших недоліків у діяльності бюджетної установи та підвідомчих їй бюджетних установ, поліпшення внутрішнього контролю. Основні засади здійснення внутрішнього контролю і внутрішнього аудиту та порядок утворення підрозділів внутрішнього аудиту визначаються Кабінетом Міністрів України. Але за змістом статей 130, 134 КЗпП України працівника може бути притягнути до матеріальної відповідальності, тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбаченому законодавством, за умови, що така шкода підприємству заподіяна винними противоправними діями працівника і якщо він порушив свої трудові обов'язки. Відповідно до ст.. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 133 КЗпП України керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних, грошових чи культурних цінностей. Крім того, представник позивача, визначаючі розмір відшкодування матеріальної шкоди відповідачем, не врахував положення ст.. 132 КЗпП України. Відповідно до ст.132 КЗпП України, роз'яснень, які містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992 року з подальшими змінами та доповненнями, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Для обчислення межі матеріальної відповідальності працівника перед підприємством середня заробітна плата обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 з подальшими змінами та доповненнями. Для розрахунку береться заробітна плата, яка нараховується працівникові за два місяці, які передували тому місяцю, в якому виявлено заподіяння прямої дійсної шкоди виявлено або тому місяцю, в якому справу про покриття працівником прямої дійсної шкоди, заподіяної підприємством, вирішено судом, тобто в якому було винесено рішення суду ( п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992 року з подальшими змінами та доповненнями). Якщо до моменту вирішення справи працівник на підприємстві вже не працює, середній заробіток слід обчислювати виходячи із заробітної плати працівника за останні два календарних місяці, які передували звільненню. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не працює на підприємстві, оскільки його звільнено 03 березня 2012 року (а.с.187) З довідки, наданої суду позивачем, вибачається, що розмір середнього заробітку відповідача визначався виходячи із заробітної плати, нарахованої йому за два останні місяці и складає 4903,26 грн. (а.с.181) Таким чином, суд, вважає, що з відповідача треба стягнути на користь позивача заподіяну шкоду у розмірі середньомісячного заробітку у сумі 4903,26 грн. Оскільки позивача при зверненні до суду, звільнено від сплати судового збору, то відповідно до ст.. 88 ЦПК України, його треба стягнути на користь держави з відповідача у сумі 243,60 гривень.

Outcome: partial