Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

У серпні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 24.02.2006 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу сторонами було придбано у кредит автомобіль марки Peugeot 308, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER], який зареєстровано за відповідачем. Вважає, що зазначений автомобіль є спільним майном подружжя, а тому просить суд визнати його об'єктом права спільної сумісної власності. Також, зважаючи на те, що на її утриманні знаходиться дитина, аліменти на утримання якої відповідач не сплачує, матеріально не утримує дитину, просить при поділі майна подружжя відступити від рівності часток подружжя шляхом збільшення частки позивача у спільному майні до 2/3 і зменшення частки відповідача у спільному майні до 1/3 частини. Водночас, зважаючи на те, що спільний автомобіль неможливо поділити, позивач просить присудити його в натурі їй, стягнувши з неї на користь відповідача грошову компенсацію в рахунок припинення частки відповідача у розмірі 1/3 частини автомобіля, що становить 80 690 грн. 91 коп. та припинити право спільної сумісної власності на зазначений автомобіль. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що відповідач згоден на поділ майна та визнання права власності на автомобіль за позивачем тільки за умови поділу майна порівну з вартості, встановленої звітом про оцінку майна. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 24.02.2006 сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, [NUMBER] (а.с. 11) Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13.09.2016 у справі №760/7959/16-ц шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 65) За період шлюбу сторонами було придбано автомобіль марки Peugeot 308, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER], який зареєстровано 10.11.2012 за відповідачем. (а.с. 12) У відповідності до гл. 8 Сімейного Кодексу України (ст.ст. 60-71), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. І об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У ч.ч. 1, 2 ст. 69 СК України зазначено про те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно зі ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Позивач зазначає, що спірний автомобіль було придбано за кредитні кошти, даний факт не заперечується стороною відповідача, разом з тим, суд зазначає про відсутність в матеріалах справи доказів про отримання кредитних коштів на купівлю спірного автомобіля, водночас, при розгляді судом даної справи враховується те, що автомобіль було придбано саме за період шлюбу сторін та факт відсутності заперечень відповідача про визнання права власності на автомобіль за позивачем за умови поділу майна порівну, про що зазначено у письмових дебатах, що містяться в матеріалах справи. Таким чином, сторонами визнається, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а тому суд приходить до висновку про можливість поділу між сторонами автомобілю марки Peugeot 308, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER], як об'єкту права спільної сумісної власності. Так, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Як встановлено у судовому засіданні, за час шлюбу у сторін народився син - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження, [NUMBER] від 30.12.2006. (а.с. 18) Як на підставу для застосування положень ч.ч. 2 та 3 ст. 70 СК України позивач посилається на те, що після припинення з позивачем шлюбних відносин з нею залишилася проживати дитина, яка потребує лікування, та аліменти на утримання якої відповідач не сплачує. Позивач зазначає, що самостійно утримує сина, матеріально його забезпечує, самостійно несе усі витрати по його вихованню, розвитку та лікуванню. Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві перебуває виконавчий лист №757/38898/16-ц від 28.03.2017, виданий Печерським районним судом м. Києва про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 2 250 грн. 00 коп., починаючи з 11.08.2016 та до досягнення [PERSON] повноліття. Відповідно до Довідки-розрахунку заборгованості по аліментам №4309/2 від 30.06.2017, станом на 30.06.2017 заборгованість відповідача по сплаті аліментів складає 24 024 грн. 20 коп. (а.с. 95) Також, як на підставу для застосування положень ч.ч. 2 та 3 ст. 70 СК України позивач посилається на те, що дитина потребує лікування, що вбачається з витягу з історії хвороби №346. (19) Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, доводи позивача, що вона самостійно дбає про матеріальне становище дитини, відповідач участі у вихованні сина не бере, грошових коштів на утримання сина не надає, не підтверджуються належними доказами. Також, позивачем не доведено, в якому розмірі їй не вистачає коштів на утримання сина і не доведено відсутність будь-якої матеріальної допомоги зі сторони відповідача. Дані, які б свідчили про те, що позивач зверталася до суду із позовом про збільшення розміру аліментів на утримання сина, в матеріалах відсутні. Також, відсутні в матеріалах справи будь-які дані на підтвердження звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про вчинення відповідачем можливих дій щодо злісного ухилення ним від сплати аліментів, встановлених рішенням суду. Не надано доказів й того, що за вказаним фактом правоохоронними органами проводилась будь-яка перевірка. Зазначені позивачем обставини не можуть обґрунтовувати доводи про збільшення частки у майні, а фактично можуть свідчити про ухилення від сплати аліментів на утримання дитини, для чого законодавцем передбачені спеціальні санкції. Сама по собі така обставина, як факт проживання дитини з одним із подружжя в розумінні ч. 3 ст. 70 СК України, не може бути достатньою правовою підставою для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя. З урахуванням встановлених обставин, суд не знаходить підстав для збільшення частки майна дружини та відступлення від засад рівності часток подружжя відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 70 СК України, у зв'язку із тим, що підстави, на які посилається позивач, не є підставами, які мають істотне значення, та не є достатніми для зменшення частки майна відповідача при вирішенні відповідного спору. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У письмових дебатах зазначено, що відповідач не заперечує щодо визнання права власності на спірний автомобіль за позивачем та сплати на його користь компенсації у розмірі 158 132 грн. 50 коп. Таким чином, з урахуванням сплати позивачем на депозитний рахунок суду грошової суми у розмірі 80 690 грн. 91 коп., та за відсутності заперечень відповідача про отримання ним компенсації, виходячи із рівності часток сторін на майно, набутого за час шлюбу, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про визнання за нею права власності на автомобіль марки Peugeot 308, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER], припинивши при цьому право спільної сумісної власності сторін на зазначений автомобіль, водночас, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] залишок суми вартості автомобіля у розмірі 77 44 грн. 59 коп. Разом з тим, визначаючи вартість автомобіля, судом враховується Звіт про незалежну оцінку вартості колісного транспортного засобу Peugeot 308, реєстраційний номер [NUMBER], від 24.02.2017. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. У зв'язку з частковим задоволенням позову, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останньою, які складаються з судового збору в розмірі 1 581 грн. 32 коп., відповідно до задоволеної частини позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial