Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач ПАТ " Альфа - Банк " звернулося до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором , та просили суд стягнути з Відповідача на користь Публічного акціонерного товариства « Альфа Банк » : 1 030 206 ( один мільйон тридцять тисяч двісті шість ) гривень 35 копійок, яка складається із: - 981 889 ( дев"ятсот вісімдесят одна тисяча вісімсот вісімдесят дев"ять ) гривень 84 копійки, заборгованість по тілу кредиту; -46 639 ( сорок шість тисяч шістсот тридцять дев"ять ) гривень 94 копійки - заборгованість по відсотках ; -1 676 ( одна тисяча шістсот сімдесят шість ) гривень 57 копійок - пеня . В свою чергу [PERSON] звернувся з зустрічними позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства " Альфа - Банк " про захист прав споживача кредитних послуг і розірвання кредитного договору, та просив суд розірвати Кредитний договір № 2619 / 0508 / 71 - 023 від 07 травня 2008 року, укладений між [PERSON] і Від\-критим акціонерним товариством « Сведбанк » ( правонаступником якого є ПАТ « Альфа - Банк » ) Розірвати Іпотечний договір № 2619 / 0508 / 71 - 023 - Z - 001 від 07 травня 2008 року До\-говір іпотеки без номера від 19 грудня 2007 pоку , укладений між Наконечним Дми\-тром Михайловичем і Відкритим акціонерним товари\-ством « Сведбанк » ( правонаступником якого є ПАТ « Альфа - Банк » ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л. В. Визнати припиненою іпотеку нерухомого майна за Іпотечним договором № 2619 / 0508 / 71 - 023 - Z - 001 від 07 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] і Відкритим акціонерним товари\-ством « Сведбанк » ( правонаступником якого є ПАТ « Альфа - Банк », код посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л. В., на забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 2619 / 0508 / 71 - 023 від 07 травня 2008 року, а саме: квартиру № 95 у будинку під номером 19 по вулиці Урлівська в місті Києві, загальною площею 46, 2 кв. м., житловою площею 17, 3 кв. м. В судовому засіданні представник позивача Публічного акціонерного товариства " Альфа - Банк " , що діє на підставі довіреності № 006217 / 18 від 20 березня 2018 року [PERSON] ( а . с. 237 І том справи на звороті ) позовні вимог просила суд задовольнити в повному обсязі, щодо зустрічного заперечувала проти їх задоволення. Представники відповідача [PERSON], що діють на підставі довіреності від 10 серпня 2017 року ( а. с. 38 ІІ том справи ) [PERSON], та [PERSON] заперечили проти задоволення вказаної позовної заяви в повному обсязі, та просили суд відмовити у їх задоволенні, в зустрічний позов просили задовольнити. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, щодо заявлених зустрічних позовних вимог то слід відмовити в повному обсязі, із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як слідує з матеріалів цивільної справи, та встановлено в ході розгляду даної справи. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» ON-B укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вищезазначеного угод (договорів) відбулося відступлення Права вимоги за Кредитним договором № 2619/0508/71-023 від 07.05.2008 року, що було укладено між ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та [PERSON], на користь ПАТ «Альфа-Банк». Таким чином, на даний час усі права кредитора за вищевказаними Кредитним договором належать ПАТ "Альфа-Банк" (надалі за текстом - Позивач). Відповідно до от. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 07 травня 2008 року ВАТ " Сведбанк " ( правонаступник ПАТ " Сведбанк " ) та [PERSON] , уклали кредитний договір № 2619 / 0508 / 71 - 023 . Відповідно до умов вищевказаного Кредитного Договору, Банк зобов'язується надати Відповідачу 1 кредити у сумі 104 000 Долари США 00 центів , а Відповідач 1 зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. ( а. с. 5, 6, 7, 8, 9, І том справи ) Відповідно до листа № 13 - 210 / 7871 - 22612 від 07 грудня 2009 року Національного Банку України операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу ( генеральна ліцензія ) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю ». Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Відповідно до умов Договору, Відповідач зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені Кредитним договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. ( а. с. 10, 11, 12, 13 І том справи ) Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Свої зобов'язання за Кредитним договором виконав, надавши Відповідачу , кредит у сумі 104 000 долари США 00 центів , що підтверджуються Заявою на видачу готівки № 1 від 07 травня 2008 pоку. ( а. с. 14, 15 І том справи ) У порушення умов Кредитного договору. Відповідач , свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 29 жовтня 2014 року має прострочену заборгованість за кредитом - 75 807 доларів США 08 центів , що за курсом НБУ на 29 жовтня 2014 року " складає - 981 889 гривень 84 копійок, за відсотками - З 600 доларів США 85 центів , що за курсом НБУ на дату розрахунку складає - 46 639 гривень 94 копійок, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитом. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України та умов Кредитного договору, у разі невиконання, чи несвоєчасного виконання зобов'язань в частині повернення кредиту та / або сплати процентів, комісій згідно з умовами Договору, Відповідач зобов'язаний сплатити Позивачу неустойку ( штраф, пеня ). Неустойкою ( штрафом, пенею ) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ст. 550 Цивільного кодексу України Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. У зв'язку з систематичним порушенням боржником своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору йому була нарахована неустойку. На 29 жовтня 2014 року розмір неустойки становить - пеня - 129 доларів США 44 центів що офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 1 676 гривень 57 копійок. Аналіз норми ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку проте що стягнення неустойки ( пені, штрафу ) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починяється з дня ( місяця ) з якого вони нараховуються, у межах строку позовної давності за основною вимогою. зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Таким чином, розмір неустойки становить: Пеня за останні 12 місяців -129 доларів США 44 центів , що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 1 676 гривень 57 копійок. Відповідно до умов Кредитного договору у разі невиконання чи неналежного виконання Відповідачем будь - яких обов'язків, встановлених Договором, в тому числі у разі затримання сплати частини Кредиту та / або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць. Позивач має право вимагати дострокового виконання зобов'язання з повернення Кредиту за Кредитним договором. На виконання умов Кредитного договору Відповідачу була направлена Вимога про дострокове повернення кредиту, але на дату подання позовної заяви Вимога не виконана. Таким чином, зважаючи на невиконання Відповідачем зобов'язання стосовно умов повернення кредиту, Позивач вправі вимагати стягнення з Відповідача заборгованість по кредиту, заборгованість за відсотками, пеню за невиконання умов договору. Згідно п.1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона ( боржник ) зобов'язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON], слід зазначити наступне. 25 травня 2012 року між ПАТ « Сведбанк » та ПАТ « Дельта банк » уклали договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитним договором, а 15 червня 2012 року між ПАТ « Дельта Банк " \-та ПАТ « Альфа Банк » був укладений договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитним договором, за умовами якого до ПАТ « Альфа Банк » перейшло право вимоги за зобов'язаннями по кредитному договору № 2621 / 0708 / 71 - 155 від 15 липня 2008 року ( а. с. 17 - 25 І том справи ). Відповідно до витягу з Додатку № 1 до Договору купівлі - продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року ( Реєстр позичальників ) за кредитним договором № 2619 / 0608 / 71 - 023 фактичний розмір заборгованості за кредитним договором у валюті кредиту станом на 15 червня 2012 року (строкова заборгованість за тілом ) становив 86 214, 60 нараховані несплачені відсотки у валюті кредиту станом на 15 червня 2012 рік становили 375, 95. Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переход5Ш- права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Аналогічна позиція викладена у постановах від 15 квітня 2015 року у справі № 3 - 43гс15, від 23 вересня 2015 року у справі № б - 979цс15 та від 10 лютого 2016 року у справі № 3 - 4гс1б, Верховний Суд дійшов висновку, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів. Частиною 1 ст. 517 Цивільного кодексу України визначено, що первісний кредит у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до ч. 2 вказаної статті боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. У відповідності до ч .1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша кредитна установа / кредитодавець / зобов'язується надати грошові кошти кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, у відповідності до ч .2 цієї статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір ( оферти ) і прийняття пропозиції ( акцепту ) другою стороною. Відповідно до частин 1, 4 статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів » договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти / споживчий кредит / або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів " споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом про повернення за ставкою, встановленою в договорі. Отже, реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ч.З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши Позивача грошові кошти, що підтверджується Заявою на видачу готівки, яка міститься в матеріалах справи ю Ані договором, ані Законом України « Про захист прав споживачів » не передбачена можливість одностороннього розірвання договору за заявою сторони. Позивач не довів наявність, передбачених ч. 1 ст. 651 ЦК України, підстав для визнання правочину недійсним; договір укладений з дотриманням письмової форми договору та вимог чинного законодавства; договір підписаний Позивачем. Відповідно до Заяви - анкети на отримання кредиту банк надав позичальнику в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Йому було роз'яснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування, що Відповідач підтвердив своїм особистим підписом. З умов кредитного договору № 2619 / 0508 / 71 - 023 та Заяви - анкети на отримання кредиту вбачається, що перед укладенням кредитного договору, Відповідач на виконання вимог Закону України « Про захист прав споживачів » надав повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та позивач засвідчив особистим підписом те, що він ознайомлений з усією необхідною інформацією. Жодних зауважень чи застережень з боку у Позивача на момент укладення та підписання договору не було. Підписання кредитного договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов'язки, зазначені у договорі. Підпис позичальника на договорі є письмовим підтвердженням отримання свого примірника Договору; позичальник не знаходився під впливом омани, обману та насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу обставин, та сторони погодили; з укладенням Договору досягли згоди з усіх істотних його умов та не існувало будь - яких умов, які могли бути істотними та необхідними за змістом цього Договору. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов'язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати - судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved