Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

24. 09. 2014 [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства інфраструктури України, третя особа - ДП «Адміністрація морських портів України», в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України № 178-О від 17. 09. 2014 «Про відсторонення [PERSON]», визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України № 177-О від 17. 09. 2014 «Про в.о. начальника МФ ДП «АМПУ». В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем ст. 46 КЗпП та вимог діючого законодавство щодо застосування такого правового інституту як відсторонення працівника від роботи. Позивач в судове засідання не з'явився, для захисту своїх інтересів направив представника. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, суду надав заперечення проти позову, просив суд відмовити в задоволені позовних вимог. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, суду надав заперечення проти позову, просив суд відмовити в задоволені позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] перебуває на посаді начальника Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» згідно Положення про Миколаївську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого Наказом Міністерства інфраструктури України № 184 від 18. 04. 2014 та довіреності, виданої ДП «АМПУ» 19. 12. 2013 та зареєстрованої за номером 1284. Наказом Міністерства інфраструктури України від 15. 09. 2014 № 205-Г у МФ ДП «АМПУ» було призначено проведення позапланового аудиту відповідності та фінансового аудиту діяльності підприємства за період з 01. 07. 2013 по 01. 09. 2014. Наказом Міністерства інфраструктури України № 178-О від 17. 09. 2014 року «Про відсторонення [PERSON]» [PERSON] було відсторонено від виконання службових обов'язків з управління МФ ДП «АМПУ» на час проведення позапланового аудиту відповідності та фінансового аудиту діяльності цього підприємства та наказом від 17. 09. 2014 № 177-О «Про в.о. начальника МФ ДП «АМПУ», виконання обов'язків начальника МФ ДП «АМПУ» з 17. 09. 2014 на період проведення позапланового аудиту покладено на [PERSON]. Вищевказані накази позивач вважає незаконними, у зв'язку з чим для захисту своїх порушених прав звернувся з позовом до суду. Згідно до Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого Указом Президента України від 12 травня 2011 року №581/2011, Мінінфраструктури України з метою організації своєї діяльності здійснює реалізацію кадрової політики на підприємствах, в установах та організаціях, які належать до сфери управління Міністерства (пункт 5 підпункт 5.9), а міністр інфраструктури України укладає та розриває відповідно до законодавства контракти з керівниками підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Мінінфраструктури України, приймає рішення щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Мінінфраструктури України (пункт 10, підпункти 10.10, 10.11). Згідно зі Статутом державного підприємства "Адміністрація морських портів України", затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 24. 03. 2014 за № 149 філії (адміністрації морських портів), що утворюються в кожному морському порту, очолюють керівники адміністрацій морських портів (начальники морських портів), які призначаються на посаду та звільняються з посади Уповноваженим органом управління (Міністерством інфраструктури України) за поданням Голови Підприємства (державного підприємства "Адміністрація морських портів України") (частина 2 підпункта 7.10). Згідно п. п. 1.1, 5.1 и 5.2 Положення про Миколаївську філію державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрацію Миколаївського морського порту), затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 18.04.2014 р. за № 184, керівництво Філією на принципах єдиноначальства здійснює Начальник Філії, який призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління (Міністерством інфраструктури України) за поданням Голови Підприємства (державного підприємства "Адміністрація морських портів України"). Начальник Філії підпорядковується Голові Підприємства та діє на підставі вказаного Положення, яке затверджується Уповноваженим органом управління (Міністерством інфраструктури України), довіреності на право вчинення дій, виданої Головою Підприємства (державного підприємства "Адміністрація морських портів України"), та розпорядчими документами Підприємства (державного підприємства "Адміністрація морських портів України"). В підтвердження цього в наявності є накази Міністерства інфраструктури України за № 200-О від 15. 07. 2013 та за № 114-О від 12. 06. 2013 про призначення [PERSON] начальником Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України"( адміністрації Миколаївського морського порту) та довіреність від 19.12.2013 р, якою державне підприємство "Адміністрація морських портів України" уповноважила начальника Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" [PERSON] виконувати обов язки начальника Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України". Таким чином, виданням уповноваженим органом - Міністерством інфраструктури України наказів про прийняття на роботу [PERSON], а іншим уповноваженим органом - державним підприємством "Адміністрація морських портів України" довіреності, якою уповноважено [PERSON] виконувати обов язки начальника Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" був оформлений трудовий договір з [PERSON], і він фактично був допущений до вказаної роботи. Оскільки трудовий договір являється основою трудових правовідносин, це дозволяє стверджувати, що законодавство про працю поширюється на правовідносини, які склалися відносно [PERSON] при виконанні ним обов язків начальника Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України". Крім того, про наявність трудових правовідносин свідчить єдність трьох необхідних аспектів цих суспільних зв'язків: організаційно-трудового, матеріального, особистісного. Організаційно-трудовий аспект характеризується особливістю структурного типу трудових правовідносин і виражається в тому, що взаємовідносини тут будуються на принципах включення працівника [PERSON] в трудовий колектив підприємства, установи, організації та підпорядкування його внутрішньому трудовому розпорядку. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП працівник зобов'язується виконувати роботу, обумовлену трудовим договором, 3 підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку. Крім того, ст. 139 КЗпП закріплює як основний обов'язок працівника своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця (організатора виробничого процесу). Матеріальний аспект трудових правовідносин характеризу ється тим, що винагорода за працю у формі заробітної плати є обов'язковою складовою цих відносин, тобто працівник [PERSON] виконує роботу належної кількості та якості, а роботодавець оплачує її відповідно до трудового внеску працівника. Згідно з ч. 7 ст. 43 Конституції право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частина 1 ст. 1 Закону "Про оплату праці" визначає заробітну плату як винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівнику за виконану ним роботу. Особистісний аспект трудових правовідносин виражається, по-перше, в особистому виконанні дорученої [PERSON] роботи, а по-друге, в наявності в складі трудових правовідносин, крім прав матеріального характеру, особистих прав на соціальні блага, які невід'ємні від самої особи працівника [PERSON], та мають нематеріальний характер (право на трудову честь, гідність та добре ім'я працівника). Так, згідно зі ст. 30 КЗпП працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі за винятком випадків, передбачених законодавством. А відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування роботодавцем, моральної шкоди заподіяної працівнику проводиться у разі, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, суд вважає, що між позивачем [PERSON] та відповідачем Міністерством інфраструктури України і третьою особою - ДП «Адміністрація морських портів України» склалися саме трудові правовідносини, і при розгляді позову [PERSON] відносно його відсторонення від роботи потрібно керуватися саме Кодексом законів про працю України. Відповідно до ст. 55 Конституції права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свобо ди від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 24 Конституції юрисдикція судів поширюється на всі правовід носини, що виникають у державі. Частиною 1 ст. 16 ЦК установлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті ви значено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. Вони становлять собою визначений законом механізм правозахисту цивільних прав і інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне пра во на захист - це юридично закріплена можливість особи вико ристати заходи правоохоронного характеру для відновлення по рушеного права і припинення дій, які порушують таке право. Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкрива ється, але він дістає вияв у відповідних нормах статей, що регу люють ту чи іншу категорію правовідносин. Згідно зі ст. 15 ЦПК загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, неви знаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виника ють із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових від носин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розг ляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юри дичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). З урахуванням наведеного важливе значення набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того про захист яких саме прав особи йдеться. Як було встановлено, право на працю [PERSON] та розгляд питання про його відсторонення від роботи виникає саме із трудових відносин, то цю справу потрібно розглядати в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства. Відносно твердження відповідача про те, що позивач обрав такий спосіб захисту, як скасування наказів Міністерства інфраструктури, тобто такий спосіб, що не передбачений ст. 16 ЦК України, то суд вважає, що законодавче обмеження можливості захисту права судом шляхом обмеження матеріально-правових способів захисту прав суперечить ст.ст. 55, 124 Конституції. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд зважає і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав лю дини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листо пада 1996 р. у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» ((22414/93) [1996] ЕСНК 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гаран тує на національному рівні ефективні правові засоби для здійс нення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові роз глядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й на давати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Кон венції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного пра вового засобу стосувалися суті «небезпідставної заяви» за Кон венцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зо бов'язань за цією статтею Конвенції також залежить від харак теру скарги заявника. Тим не менш, засіб захисту, що вимагаєть ся згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як за законом, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відпові дної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 р. (заява № 38722/02). Іншими словами, у кінцевому підсумку ефективний засіб за хисту повинен забезпечити відновлення порушеного права, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більш, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з вну трішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. Тобто, твердження відповідача про невірно обраний позивачем спосіб захисту протирічить ст. ст. 55, 124 Кон ституції, норми яких поширюються на всі без винятку правовід носини, що виникають у державі, загальним принципам ст. 3 ЦК про право на звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Кон венції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру пра вопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відповідно до ч. 2 ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю Зміст зазначеного права визначено відповідно до міжнародних стандартів. Так, свобода праці є одним з основних принципів трудового права. Частиною 2 КЗпП України визначено, що законодавство про працю встановлює всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно наданих суду документів вбачається, що підставою для прийняття оскаржуваних наказів стало Положення про МФ ДП «АМПУ», затверджене наказом Міністерства інфраструктури України від 18. 04. 2014 № 184, відповідно до п. 5.4 якого під час проведення перевірок фінансово-господарської діяльності Філії, уповноважений орган управління має право відсторонювати Начальника Філії від виконання службових обов'язків та призначати на цей час іншу особу виконуючим обов'язки Начальника Філії за поданням Голови Підприємства. Згідно Наказу Міністерства інфраструктури України від 15.09.2014 року № 205-Г МФ ДП «АМПУ» було призначено проведення позапланового аудиту відповідності та фінансового аудиту діяльності підприємства, у зв язку з чим наказом за № 178-О на час проведення позапланового аудиту [PERSON] був відсторонен від виконання ним службових обов язків. Термін «відсторонення від роботи» означає не припинення трудових відносин з працівником, а їх тимчасове припинення у передбачених законодавством виняткових випадках. При відстороненні від роботи працівник тимчасово не виконує свої трудові функції. Виняткові випадки відсторонення від роботи працівників визначено у ст. 46 КЗпП. Статтею 46 Кодексу законі про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Зазначена стаття містить перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, одним з яких є «інші випадки, передбачені законодавством», тобто законодавець допускає застосування інших підстав, однак чітко зазначає, що вони мають бути передбачені законодавством. Стаття 4 Кодексу визначає, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України про працю, прийнятих відповідно до нього. У Кодексі законів про працю України термін «законодавство» в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено. Складовими законодавства України (окрім Конституції України) є закони, постанови Верховної Ради України, укази (нормативні акти) Президента України як глави держави (стаття 102 Конституції України) декрети та постанови Кабінету Міністрів України як вищого органу у системі органів виконавчої влади (стаття 113 Конституції України), прийняті в межах їх повноважень. Вони є обов'язковими до виконання на території держави (статті 106 і 117 Конституції України), встановлюють загальнообов'язкові правила, мають універсальний характер і є складовою частиною законодавства України. Частиною національного законодавства є також, відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. В контексті офіційного тлумачення терміну «законодавство», наданому Конституційним Судом України у рішенні від 09. 07. 1998 у справі № 12-рп/98 за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство») його треба розуміти так, що вказаним терміном «законодавство» охоплюються саме закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Положення про МФ ДП «АМПУ», затверджене наказом Міністерства інфраструктури України від 18. 04. 2014 № 184 не належить до законодавчих актів, оскільки не встановлює загальнообов'язкові правила, не має універсального характеру. Крім того, вказане Положення не було прийнято у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою; не містить норми права; не має неперсоніфікованого універсального характеру; не розраховано на неодноразове застосування, незалежно від строку дії та характеру відомостей, що в ньому містяться; не зареєстровано Міністерством юстиції України у встановленому законодавством порядку, а тому не може бути віднесено до категорії "законодавство". У зв язку з цим Положення не може визначати «інші випадки, передбачені законодавством» та бути застосовано як підстава відсторонення працівників від роботи, що передбачена ст. 46 КЗпП України. Відсторонення від роботи у випадках, не передбачених законом, є незаконним. Таким чином, виданням наказу від 17. 09. 2014 № 178-О «Про відсторонення [PERSON]» відповідачем було порушено гарантоване Конституцією України право на працю, що полягало у фактичному відстороненні позивача від посади. Щодо позовних вимог про скасування наказу від 17. 09. 2014 № 177-О «Про в.о. начальника МФ ДП «АМПУ» (адміністрації Миколаївського МП)» слід зазначити таке. Захист порушеного права позивача у сфері трудових відносин забезпечується, зокрема і відновленням становища, яке існувало до порушення цього права. Відновлення становища, яке існувало до порушення, як спосіб захисту цивільного права та інтересу застосовується у тому разі, якщо покладення обов'язку на особу, яка його порушила, припинити дії (зокрема і скасування наказу про відсторонення від посади) не відновлює повністю суб'єктивне право, а цього можна досягти вчинення інших, передбачених законом, заходів. За такого, саме по собі задоволення позовної вимоги про скасування наказу від 17. 09. 2014 № 178-О «Про відсторонення [PERSON]» не може відновити становище позивача, яке існувало до порушення, а тому вимога про скасування від 17. 09. 2014 № 177-О «Про в.о. начальника МФ ДП «АМПУ» (адміністрації Миколаївського МП)», яка також пов'язана з припиненням дії, яка порушує право, є логічним продовження задоволення першої вимоги, також підлягає задоволенню. Слід зазначити, що дійсний захист порушеного права позивача не є можливим без належного виконання рішення суду по суті спору. Водночас, виконання рішення в частині скасування наказу від 17. 09. 2014 № 178-О «Про відсторонення [PERSON]» є неможливим без скасування наказу від 17. 09. 2014 № 177-О. В той же час, наказом від 17. 09. 2014 № 177-О «Про в.о. начальника МФ ДП «АМПУ» (адміністрації Миколаївського МП)», який є фактично похідним від згаданого, позивача неправомірно обмежено у праві на працю через створення перешкод у виконанні ним трудової функції. Відносно твердження позивача про те, що перевірка фінансово-господарської діяльності та аудит є абсолютно різними формами контролю, а Положенням про філію не передбачено такої підстави для відсторонення начальника філії від виконання обов язків під час проведення аудиту, то суд вважає, що воно є помилковим. Проведення державного фінансового аудиту це і є перевірка та аналіз органом державного фінансового контролю фактичного стану справ щодо законного та ефективного використання державних чи комунальних коштів і майна, інших активів держави, правильності ведення бухгалтерського обліку і достовірності фінансової звітності, функціонування системи внутрішнього контролю, а тому дії Міністерства щодо призначення перевірки у вигляді фінансового аудиту адміністрації Миколаївського морського порту є законними. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 60 ЦПК України закріплює за кожною стороною обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається та які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участьу справі, виникає спір. Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений в ст. 11 ЦПК України, передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стороною відповідача та третьою особою не надано беззаперечних доказів, які могли б спростувати твердження позивача чи могли б вказувати на необґрунтованість позовних вимог, водночас судом достовірно встановлено не дотримання відповідачем вимог трудового законодавства, що регулює відсторонення працівника від посади (роботи) при виданні наказу від 17. 09. 2014 № 178-О «Про відсторонення [PERSON]», а тому позовні вимоги в частині скасування вказаного наказу, а також наказу № 177-0 від 17.09.2014 р. як похідного, підлягають частковому задоволенню. В той же час слід зазначити, що позивач, окрім скасування оскаржуваних наказів, просить визнати їх (накази) незаконними, які за своєю правовою природою є актами індивідуальної дії. А такий спосіб захисту може стосуватися лише для випадків оскарження нормативно-правових актів. Тому суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправними оскаржуваних наказів. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що вимоги позову обґрунтовані та такі, що підлягають частковому задоволенню. Також на підставі ст. 88 ЦПК України, п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та з урахуванням п. 10 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, п. п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», визначений судом судовий збір у розмірі 487, 20 грн. (як з двох вимог немайнового характеру) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial