Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], у якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON], 19.11.2013 року про що складений актовий запис №1891 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції та стягнути з [PERSON], [INFO], (РНОКПП [NUMBER]) на користь [PERSON] [INFO] (РНОКПП [NUMBER]) аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн з усіх видів заробітку починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що спільне життя і збереження шлюбу з Відповідачем подальше стало суперечити інтересам позивача. Фактичні шлюбні відносини припинені з жовтня 2016 року. Відповідач проживає окремо та між позивачем та батьком дитини не досягнуто згоди з приводу способу виконання ним свого обов'язку утримувати дитину. Позивач надав суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином, надав до суду відзив на позовну заяву. Згідно заперечень на позовну заяву відповідач просить в задоволені частини вимог, а саме стягнення аліментів у розмірі 2500 гривень - відмовити та становити розмір аліментів до сплати у твердій грошовій сумі у розмірі 800 гривень. Суд вивчивши матеріали справи приходить до висновку про часткове задоволення вказаних позовних вимог у зв'язку із наступним. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 19.11.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №1891 та видане повторне свідоцтво про реєстрацію шлюбу [NUMBER]. Від спільного шлюбу мають дитину - доньку [PERSON], [INFO] про що свідчить Свідоцтво про народження [NUMBER], яке було видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Однією сім'єю сторони не проживають, спільне домогосподарство не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю. Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв'язку з відсутністю вільної згоди позивачки на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв'язку з чим, є неможливим. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно зі ст. ст.110,112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім'ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Позивач зазначає, що вона самостійно власними силами намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати свою доньку. Відповідач з моменту припинення шлюбних відносин, не допомагає і не бере участь у вихованні дитини та в добровільному порядку не сплачує аліменти. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідач у своїх письмових запереченнях зазначає, що він офіційно не працює, має постійного заробітку. Відповідач з дозволу позивача регулярно зустрічається із донькою, надає відповідну батьківську увагу, дарує подарунки, іграшки, розважає її та надає грошову допомогу позивачу, але доказів на підтвердження вищевказаних обставин суду не надано. Суд вбачає, що відповідач є працездатною людиною за станом здоров'я та спроможний платити аліменти на утримання дитини. Відповідачем [PERSON] надано виписку за формою ОК-5 з Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості про застраховану особу від 20.09.2018 року. Згідно якої за 2014 рік сума заробітку для нарахування пенсії становить 800 гривень, за 2016 рік сума заробітку для нарахування пенсії становить 180 гривень, за 2018 рік сума заробітку для нарахування пенсії становить 1462,61 гривень. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто з 07.08.2018 року. Враховуюче викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], підлягають частковому задоволенню у розмірі 1000,00 грн. щомісячно починаючи з дня пред'явлення позову до суду. При цьому суд враховує положення ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно якої об'єктом індексації є також розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Статтею 5 даного Закону встановляється, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Наведені норми імперативно закріплюють обов'язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Сторони не можуть домовитися про розмір аліментів на утримання дитини, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, допомоги на утримання дитини не надає, вихованням дитини не займається, а тому кошти на утримання дитини (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи та визнання позову відповідачем суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial