Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

09.06.2016 року до Погребищенського районного суду було подано позовну заяву [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Концерн "Сімекс-Агро" про визнання договорів недійсними. Позивачі зазначають, що 12 серпня 2010 року між ними та Товариством з обмеженою відповідальністю "Концерн "Сімекс-Агро" були укладені договори оренди землі. Однак позивачі наполягають, що даних договорів оренди землі вони не підписували. В нормативне обгрунтування своїх вимог вони посилаються на статтю 215 ЦК України, яка визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зокрема, зазначають, що згідно частини третьої ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивачі стверджують, що так як особисто не підписували спірних договорів оренди землі, то це доводить відсутність їх волевиявлення та тягне необхідність визнати договори недійсними на підставі ст. 203, 215 ЦК України та ст. 4, 15, 17 ЗУ «Про оренду землі». В судове засідання представник позивачів - [PERSON] не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести за його відсутності та відсутності позивачів. Позовні вимоги підтримав, просив задоволити позов. Представник відповідача - Коваль В.А. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог у даній цивільній справі та пояснив суду наступне. Між позивачами та Товариством з обмеженою відповідальністю "Концерн "Сімекс-Агро" дійсно були укладені договори оренди землі від 12.08.2010 року. З моменту укладення договорів та по теперішній час земельні ділянки знаходяться у користуванні відповідача. На виконання умов договорів ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" вчасно та в повному обсязі сплачував орендну плату позивачам, які її отримували та не мали жодних заперечень, що свідчить про їх обізнаність щодо того, хто використовує їх земельні ділянки, з яким цільовим призначенням та про сам факт того, що вони перебувають в оренді. Тобто фактично договора оренди між позивачами і відповідачем виконувались від початку їх заключення по теперішній час. Окрім цього, представник відповідача наполягав на застосуванні положень статті 256 ЦК України, тобто на тому, що позивачі пропустили строки позовної давності, так як з часу укладення договорів минуло більше п'яти років, тоді як загальна позовна давність встановлюється у три роки. Суд заслухавши думку представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до наданих представником відповідача оригіналів договорів оренди землі від 12.08.2010 року № 609, № 610, № 611, № 612, між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Концерн "Сімекс-Агро" виникли договірні відносини з приводу оренди землі (том 1, а.с. 8, 12, 17, 21). Вказані договори були зареєстровані у Погребищенському відділі Держкомзему, про що в Державному реєстрі земель вчинено записи від 22.06.2011 року за № 052348384001438, № 052348384001437, № 052348384001439, № 052348384001440. Вказані обставини підтверджуються тим, що на виконання умов договорів ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" вчасно та в повному обсязі сплачував орендну плату позивачам у виді грошових коштів та зернових культур. Позивачі, в свою чергу, її отримували та не мали жодних заперечень щодо використання відповідачем землі, про що в матеріалах справи наявні власноручно підписані позивачами заяви на отримання орендної плати за використання земельних ділянок (том 2, а.с. 50, 52, 53, 55, 57,58). Також наявні довідки, видані ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» про плату за користування землі (том 2, а.с. 51, 54, 56, 59). Ці факти представником позивачів в судовому засіданні сумніву не піддавались. Таким чином були виконані всі необхідні істотні умови договору. Відбулась передача земельних ділянок, які оброблялись, отримувалась орендна плата, сплачувались всі передбачені законодавством платежі. Також наявні відомості про видачу орендної плати за земельні паї (том 2, а.с. 60-64). Тобто, факт використання відповідачем земельних ділянок, належних позивачам, факт отримання позивачами орендної плати за умовами укладеного договору не оспорюєтья жодною із сторін, більше того підтверджується позивачами, а отже не викликає жодних сумнівів у тому, що дані договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків. При вирішенні спору по даній справі суд керуєтья та застосовує наступні законодавчі норми. Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо оренди земельної ділянки регулюються законом. Частиною 8 ст. 93 ЗК України встановлено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. За змістом ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки; умови збереження стану об'єкту оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючи обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Статтею 17 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Згідно ст. 35 Закону України «Про оренду землі» спори, пов'язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25.12.2013 р. у справі № 6-78цс13, яка також згідно з ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, виходячи з того, що відповідно до статті 15 ЦК України та статті 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з тим, що вони, за їх словами, не підписували оспорювані договори оренди, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Так як в ході судового засідання беззаперечно встановлено, що на виконання умов договорів оренди землі позивачі систематично та в повному обсязі отримували орендну плату, не заперечували проти використання відповідачем земельних ділянок, що власне і підтвердили в судовому засіданні, то їх права порушені не були. Окрім цього судом встановлено, що отримання позивачами орендної плати в 2011 році за оспорюваними договорами оренди доводить той факт, що позивачі були обізнані про укладення договорів, тобто строк позовної давності закінчився в 2014 році, тоді як звернення до суду відбулось лише в червні 2015 року. Доказів поважності пропуску строку позовної давності позивачі не надали, заяви про його поновлення відсутні. Відповідно, встановлено, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом, адже з часу укладення договорів оренди землі минуло більше шести років. Відповідно до ст. 256 ЦК України, - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як вбачається з вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно, встановлено, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом, а це, окрім іншого, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задовленні позову. Таким чином, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed