Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулася в суд із позовом , яким просить стягнути із [PERSON] на її користь 40 718, 59 грн. завданої матеріальної шкоди ; 250 000,00 грн. на відшкодування моральної та 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу ( а.с. 1-3, 74-75). На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 14 січня 2016 року близько 12.00 год. на горизонтальній ділянці дороги по вул. Героїв Сталінграда м. Кіровограда , водій автомобіля Volkswagen Polo реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] допустила на неї наїзд, коли вона рухалася по проїзній частині з права на ліво по ходу руху автомобіля . В результаті наїзду на неї автомобіля вона отримала тілесні ушкодження у вигляді політравми: закритої тупої травми грудної клітини, забою легень, закритої тупої травми живота з розривом правої долі печінки, яка ускладнилася внутрішньочеревною кровотечею, саден в ділянці лоба справа, кистей обох рук, закриту черепно-мозкову травму, субарахноїдальний крововил, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, та які є небезпечними для життя в момент спричинення. З такими тілесними ушкодженнями вона була госпіталізована до хірургічного відділення Кіровоградської обласної лікарні, де знаходилася до 24.02.2016 року. На лікування нею було витрачено кошти в сумі 40 718,59 грн . Крім того, їй також спричинена тяжка моральна шкода, так як після наїзду і по теперішній час вона відчуває постійний біль , пережила сильний психологічний шок, стала безпомічною, довго не могла ходити. Відповідачка своїми діями позбавила її можливості повноцінного життя, спілкування з рідними та друзями. В результаті отриманих тілесних ушкоджень вона стала інвалідом, та потребує постійного стороннього догляду . [PERSON] не надавала їй ніякої допомоги, ні матеріальної, ні моральної. Все це призводить до моральних страждань, які вона оцінює в 250 000,00 грн. та вважає, що така сума буде достатньою, щоб реабілітувати її психічний і психологічний стан . При цьому, посилається на норми статей 1166, 1167, 1187, 1194 ЦК України. В судовому засіданні позивачка, її представник заявлені вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити, пославшись на обставини, які викладені у позовній заяві. Відповідач, її представник позов не визнали, подали 28.02.2018 року відзив на позовні заяву, згідно якого зазначали, що позивачка не надала суду доказів понесення [PERSON] відповідальності за вчинення правопорушення. Окрім того, витрати на правову допомогу також нічим не підтверджено ( а.с. 143-144). Залучена до участі в справі ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13.07.2017 року третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ПАТ» Страхова Група ТАС» , її представник в судове засідання не з»явився, повідомлявся ( а.с. 79). Крім того, ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13.07.2017 витребувано з Кропивницького відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області для огляду в судовому засіданні матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12016120020000537 від 14.01.2016 року ( а.с. 82). Заслухавши виступи учасників справи, дослідивши матеріали , в тому числі витребуване кримінальне провадження , перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов»язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що 14 січня 2016 року близько 12. 00 год. на горизонтальній ділянці дороги по вул Героїв Сталінграда в м. Кіровограді, водій автомобіля марки Volkswagen Polo, реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON], допустила наїзд на пішохода [PERSON] , яка рухалась по проїзній частині з права на ліво по ходу руху автомобіля Volkswagen Polo, реєстраційний номер [NUMBER]. В результаті дорожньо- транспортної пригоди пішохід отримала тілесні ушкодження та була доставлена до лікарні. Постановою від 14 червня 2017 року слідчого СВ Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016120020000537 від 14.01.2017 року, за ознаками ч.2 ст.286 КК України, провадження закрито за відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення. Відповідно до вказаної постанови в кінцевому результаті, згідно даних отриманих в ході досудового розслідування та висновків проведених судових експертиз слідує, що наявність різних варіантів щодо технічної можливості у водія автомобіля Volkswagen Polo реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] уникнути ДТП, на даному етапі вирішити питання про те, чиї дії знаходяться в причинному зв'язку з ДТП, що сталась, не представляється можливим. Тобто, наявність чи відсутність в діях водія [PERSON] ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України не надалось можливим. В результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] було заподіяно тілесних ушкоджень у вигляді: політравми: закритої тупої травми грудної клітини, забій легень, закритої тупої травми живота з розривом правої долі печінки, яка ускладнилася внутрішньочеревною кровотечею, саден в ділянці лоба справа, кистей обох рук, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №518 від 18.05.2016 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення. Дані тілесні ушкодження утворилися від травматичного контакту з тупим об»єктом, що могло бути в строк та при обставинах дорожньо-транспортної пригоди ( а.с.70-72) . В ході досудового слідства у кримінальному провадженні не було здобуто належних і допустимих доказів, що підтверджують вину [PERSON] у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Одночасно , із змісту постанови про закриття кримінального провадження від 14.06.2017 року випливає, що наїзд автомобіля марки Volkswagen Polo, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] на пішохода [PERSON] відбувся на проїзній частині . У ході досудового розслідування було встановлено, що згідно висновку судової інженерно-транспортної (автотехнічної) експертизи № 19 від 27.01.2016 встановлено, що на момент експертного огляду та на момент ДТП, з технічної точки зору рульове керування, робоча гальмівна система та ходова частина автомобіля Volkswagen Polo , реєстраційний номер [NUMBER] знаходились в працездатному стані. Крім того, у ході досудового розслідування було встановлено, що згідно висновку судової інженерно-транспортної (транспортно-трасологічної) експертизи №20 від 28.01.2016 встановлено, що первинний контакт автомобіля Volkswagen Polo реєстраційний номер [NUMBER] з пішоходом [PERSON] [INFO] відбувся передньою правою частиною транспортного засобу, а саме: правою частиною переднього бампера з наступним контактуванням передньою правою частиною капота кузова та середньою частиною вітрового скла. У ході досудового розслідування було встановлено, що згідно висновку судової інженерно-транспортної (автотехнічної) експертизи №157 від 18.05.2017 встановлено, що в дорожній обстановці, що склалась, водій автомобіля Volkswagen Polo реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] в момент виникнення небезпеки для його руху (у момент виявлення пішохода із-за передньої частини маршрутного таксі поза межами пішохідного переходу, який пересікав проїзну частину справа наліво відносно напрямку руху автомобіля), повинна була негайно зменшити швидкість руху керованого нею автомобіля аж до його зупинки (з технічної точки хору - застосувати екстрене гальмування, як найбільш ефективний спосіб для уникнення даного ДТП), тобто повинна була діяти у відповідності до вимог п. 12.3 ПДР. Згідно пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди. В розглянутій дорожній обстановці при виконанні вимог п 12.3 ПДР (при своєчасному застосуванні гальмування) у варіантах 1-4, які вказані в дослідницькій частині висновку, водій автомобіля Volkswagen Polo реєстраційний номер [NUMBER] мав технічну можливість зупинити автомобіль до місця наїзду і тим самим запобігти наїзду на пішохода, а у варіантах №5,6 водій автомобіля Volkswagen Polo реєстраційний номер [NUMBER] не мав можливості зупинити автомобіль до місця наїзду і тим самим не мав можливість уникнути наїзду на пішохода ( а.с. 67-69 ). Згідно ч. 4 постанови №4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки від 01.03.2013 року відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушені кримінальної справи, закриття кримінального провадження не означає відсутність вини для цивільно -правової відповідальності. При цьому, постанова слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до вимогст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до роз»яснень, які викладені у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованою суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, піддягає відшкодуванню з повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов»язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання або зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об»єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15. Таким чином, відсутність в діях відповідача [PERSON], на що вказує її представник у своєму відзиві, складу кримінально караного діяння та відсутність її вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності відповідача за завдану позивачу шкоду. У зв'язку з отриманими травмами [PERSON] було проведено хірургічні операції, а також позивачка знаходилася на тривалому стаціонарному лікуванні у медичному закладі / а.с.4-16/. На лікування позивача було витрачено 40 718,59 грн., при цьому позивачем надано докази витрат на таке ( а.с.9,10,14, 15, 16 на звороті), які, на думку суду, не пов»язані причинно-наслідковим зв»язком із наслідками завданих позивачу тілесних ушкоджень та їх наслідками. Також суд зазначає, що здійснення благодійних витрат не є заподіяною шкодою, а тому відшкодуванню не підлягають. Отже, в даному випадку розмір понесених позивачем витрат на лікування (за вирахуванням 2916,85 грн.) відповідає 37 801,74 грн. Крім того , позивачці була заподіяна моральна шкода, яка виражається в душевних переживання та стражданнях, пов»язаних з ушкодженням її здоров»я. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює у сумі 250 000 ,00 грн. В обґрунтування вказує, що як після наїзду, так і по теперішній час вона відчуває постійний біль , пережила сильний психологічний шок, стала безпомічною, довго не могла ходити. Відповідачка своїми діями позбавила її можливості повноцінного життя, спілкування з рідними та друзями. В результаті отриманих тілесних ушкоджень вона стала інвалідом, та потребує постійного стороннього догляду . [PERSON] не надавала їй ніякої допомоги, ні матеріальної, ні моральної. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із чинним законодавством моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я; у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Фізичні страждання це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоров'я, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага або майнові права громадянина. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, а також в інших, несприятливих для людини в психологічному аспекті, переживаннях, пов'язаних із втратою близьких, роботи, розкриттям лікарської таємниці, неможливістю продовжувати активне громадське життя, з обмеженням або позбавленням яких-небудь прав громадян тощо. І моральна, і фізична шкода після нанесення по суті є непоправними і не можуть бути відшкодовані. Неможливо відшкодувати (визначити еквівалент) втрати здоров'я, неможливо відшкодувати почуття страху, відчуття болю. Відшкодування витрат, які пов'язані з нанесенням моральної або фізичної шкоди, є цілком коректним терміном, що чітко визначає сам принцип відшкодування - повернення особі витрат які ця особа здійснила у силу певних обставин (вартість ліків, медичних послуг, реабілітаційних заходів). Але неможливо відшкодувати фізичні або моральні страждання. Поняття моральної та фізичної шкоди припускає можливість їх компенсації і навіть сатисфакції, але не відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Ч.3 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, тяжкості вимушених змін у її життєвих стосунках, обґрунтування заявленої суми, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкоди у 10 000,00 грн., які і слід стягнути з відповідача. Таким чином, із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути витрати понесені на лікування у розмірі 37 801,74 грн. та у відшкодування моральної шкоди - 10 000,00 грн., у задоволенні решти відмовити. Відповідно до ч.1, п.1 ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. У пункті 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 „Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах міститься роз»яснення про те, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а також про те, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4).У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5). Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6). Позивачка просить стягнути із відповідача 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу. На підтвердження понесених витрат надає Договір про надання правової допомоги від 12.12.2016 року , укладений між Адвокатським об»єднанням «Адвокатська фірма» Ромаданова і партнери» [PERSON] ., предметом є надання правової допомоги та представлення інтересів замовника у правоохоронних органах і судах Кіровоградської області по кримінальному провадженню та по цивільному позову, де [PERSON] є потерпілим у справі ( а.с. 18). Згідно п.3.1 договору, за погодженням сторін оплата послуг та робіт виконавця здійснюється на умовах, передбачених в окремих до цього договору додатках або спеціальному договорі. Крім того, позивач надала квитанції до прибуткового касового ордера від 26.01.2016 року на суму 3 000,00 грн. та від 12.12.2016 року на суму 2 000,00 грн. ( а.с. 19). Проте, в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано і в судове засідання розрахунку таких витрат ( детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги), оскільки у зазначеному договорі правова допомога надавалася позивачу також на представлення інтересів замовника у правоохоронних органах. В свою чергу, представником відповідача заперечувалося щодо стягнення заявленої суми витрат на правову допомогу, так як не зрозуміло у якому провадженні надавалися такі послуги. Таким чином , суд вважає, що задоволенню вимоги про стягнення 5000,00 грн. витрат на правову допомогу не підлягають , в зв»язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Разом з цим , суд стягує із відповідача на користь держави судовий збір в розмірі - 1 234,16 грн., виходячи з такого розрахунку : 594,16 грн. за майнову шкоду ( 37 801,74 грн. х 100% : 40 718, 59 грн. х 640,00 грн.) + 640,00 грн. за немайнову шкоду . На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial