Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності його батька [PERSON] до польської національності, посилаючись на ті обставини, що рішенням Сквирського районного суду Київської області за заявою його брата [PERSON] було встановлено юридичний факт приналежності батька заявника [PERSON], [INFO], до національності "поляк" та зобов'язано Братський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області внести зміни до актового запису про народження [PERSON], вказавши національність батька - "поляк". Таким чином, посилаючись на той факт, що дане рішення стосувалось виключно відомостей щодо його брата, заявник просить встановити факт приналежності його батька [PERSON] до національності «поляк» і зобов'язати Черкаський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області внести зміни до актового запису про його народження, вказавши національність батька [PERSON] - «поляк». У судовому засіданні заявник підтримав свої вимоги та зазначив, що встановлення даного факту йому потрібно для реалізації особистих немайнових прав, а саме власної національної ідентифікації та можливості у зв'язку з цим реалізації особистих прав - підтвердження польського походження його роду для того, щоб виїхати у Польщу на навчання та проживання. Представник заінтересованої особи у судовому засіданні проти заяви не заперечила та вважає за можливе задоволення такої заяви. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з положеннями ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Статтею 256 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ, не є вичерпним, проте із змісту зазначених вище норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Частина 2 вказаної статті передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст. 11 ЗУ «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Відповідно до вимог ст. 13 ЗУ «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Як визначено ст. 15 ЗУ «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Суд вважає, що у даному випадку право на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України не порушене, оскільки незазначення в документах національності «поляк», - не перешкоджає заявнику дотримуватися польських звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення. Право заявника на навчання та проживання у Польщі ніким не оспорюється та не обмежується, тому посилання заявника на необхідність встановлення даного факту саме з цією метою не є обгрунтованим. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 32/5/101 від 23 травня 2001 року Про затвердження Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в дипломатичних представництвах та консульських установах України та наказу Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання органи РАЦС не уповноважені реєструвати інформацію про національну приналежність фізичних осіб. Належність до певної національності в Україні не підлягає реєстрації, оскільки не має будь-якого юридичного значення. З належністю особи до певної національності не пов'язується виникнення, зміна або припинення будь-яких цивільних прав та обов'язків. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 9 та ч. 1 ст. 22 ЗУ "Про реєстрацію актів цивільного стану" актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація, яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку. Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесення змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Разом з тим, відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Cуду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» відповідно до статей 255, 271 Цивільного процесуального Кодексу України (ЦПК) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27 січня 1999 року втратив чинність Указ Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 "Про порядок зміни громадянами України національності", і з того часу у законодавстві України відсутні норми, якими передбачаються настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Верховний Суд України у своєму Аналізі судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 2012 року зазначив, що не можуть бути встановлені у судовому порядку факти щодо належності до певної національності. У вказаному Аналізі справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, Верховний Суд України звернув увагу судів на те, що не зважаючи на непоодинокі випадки встановлення судами, зокрема фактів про належність до певної нації, слід звернути увагу на визначений Судом перелік фактів, які не можуть встановлюватися у судовому порядку. За таких обставин, суд вважає, що заява не підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed