Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд: -визнати удаваним правочином договір купівлі-продажу садового будинку [NUMBER] в садовому товаристві «Родник» с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області , укладеного 04 листопада 2008 року, між нею та відповідачем [PERSON] , посвідченого Крутько Л.П. державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-4736, та визнати його договором дарування; -визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки № [NUMBER] в садовому товаристві «Родник» с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, укладеного 04 листопада 2008 року, між нею та відповідачем [PERSON] , посвідченого Крутько Л.П. державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-4738, удаваним правочином та визнання його договором дарування. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначає, що 04.11.2008 року між нею та відповідачем було укладено зазначені вище договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, що розташовані в садовому товаристві «Родник» с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області. Зазначений садовий будинок та земельну ділянку у 2003 році була придбана батьками позивача, які у 2003 році переїхали на постійне місце проживання в м.Дніпро з м.Шостка Сумської області. Таке рішення батьків позивача щодо переїзду в м.Дніпро було обумовлене похилим віком, тому вони продали все своє майно в Сумській області, в тому числі 3-кімнатну кватиру, дачу, гараж, будинок та земельну ділянку, поселилися проживати у сестри позивача, а на виручені кошти придбали дачну ділянку разом з будинком в садовому товаристві «Родник» в с.Піщанка. Однак, право власності на садовий будинок та земельну ділянку було оформлено на їх єдиного онука - [PERSON] . З моменту придбання садового будинку, в теплу пору року, батьки позивача постійно проживали в садовому товаристві « Родник », позивач допомагала в обробітку земельної ділянки, в обслуговуванні дачного будинку, однак з роками батьки потребували більшого догляду, тому вони переїхали проживати в квартиру, що була розташована поруч з її житлом, де вона проживала разом зі своїм чоловіком [PERSON] . Розуміючи, що всю відповідальність по догляду за батьками позивач взяла на себе, її батько прийняв рішення переоформити дачний будинок на неї, саме за його волею відбулося відчуження садового будинку та ділянки, саме він настоював на тому, щоб було укладено договір купівлі-продажу, і такій волі батька позивача підкорилися і вона, і [PERSON] . Між тим, позивач наполягає на тому, що укладені договори були безвідплатними, вона не платила кошти своєму племінникові, укладаючи договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, а [PERSON] , в свою чергу, не виконував вимоги ст. 655 ЦК України, тому [PERSON] , посилаючись на вимоги ч.1 ст. 235, ч.1 ст. 202, ч.3 ст. 203 ЦК України, звернулася до суду із зазначеним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2019 року головуючої суддею у справі визначено Сороку О.В. (а.с. 15). Ухвалою суду від 21 серпня 2019 року відкрите провадження у справі (а.с. 16-17). 05.11.2019 року [PERSON] звернулася до суду з клопотанням про залучення її в якості третьої особи до участі у розгляді справи (а.с. 27). 18.12.2019 року [PERSON] звернулася до суду з самостійними вимогами щодо предмету позову до [PERSON] (а.с. 38-41), в обґрунтування кого зазначає, що 01 березня 1997 року її батько [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачем по справі - [PERSON] , а [INFO] він помер. 01 листопада 2013 року [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, нерухоме майно, рухоме майно, грошові кошти він заповів своїй дочці [PERSON] . При цьому [PERSON] зазначає, що її батько майже все своє життя працював бортінженером (льотний екіпаж), завжди мав високу заробітну плату та достатній дохід, потім вийшов на пенсію, однак продовжив роботу, в тому числі працював за контрактами з іноземними авіакомпаніями. В період шлюбу з [PERSON] ними було придбане нерухоме майно, в тому числі квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , садовий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та три автомобілі. Все майно, що купувалося подружжям, завжди оформлювалось на ім`я [PERSON] . Після смерті батька, між спадкоємцями стало питання, щодо оформлення спадкових прав на спадкове майно, в тому числі частку [PERSON] в нерухомому майні, придбаному ними в період шлюбу, але відповідач не визнавала права [PERSON] на спадщину, в результаті чого а відмовилася надавати свою заяву, як дружина спадкодавця, про видачу свідоцтва на майно в спільній сумісній власності подружжя, що змусило [PERSON] звернутися до суду. Так, позивач зазначає, що 26 грудня 2018 року вона звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину садового будинку [NUMBER] та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,077 га, кадастровий номер 1223285500-03-006-0438, що розташовані в садовому товаристві "Родник" в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] . Після чого, 20 серпня 2019 року [PERSON] подано до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовну заяву до свого племінника [PERSON] , про визнання договорів купівлі-продажу удаваними правочинами. Такі дії [PERSON] позивач [PERSON] вважає направленими на усунення її від права на спадкування частини спільного сумісного майна придбаного [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу з [PERSON] . Посилаючись на вимоги ст.ст. 61-61,63 ч.2 ст. 69 СК України, вимоги ч.2 ст. 372, ч.3 ст. 368 ЦК України [PERSON] просить визнати садовий будинок [NUMBER] в садовому товаристві Родник в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області та земельну ділянку площею 0,077 га, кадастровий номер 1223285500-03-006-0438 - спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також виділити зі спільного сумісного майна подружжя - садового будинку [NUMBER] в садовому товаристві Родник в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області та земельної ділянки площею 0,077 га, кадастровий номер 1223285500-03-006-0438 - Ѕ частку [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 27 лютого 2020 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи, що заявила самостійні вимоги залучено [PERSON] , зазначені позови об`єднані в одне провадження (а.с. 83-85). Ухвалою суду від 21 вересня 2020 року зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору надати належним чином засвідчені копії всіх документів, на підставі яких посвідчувалися оспорювані договори купівлі-продажу (а.с. 110-111). Ухвалою суду від 21 січня 2021 року відмовлено представникові третьої особи у задоволенні клопотання про витребування доказів, які не стосуються предмету доказування (а.с. 141-142). Ухвалою суду від 21 січня 2021 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 143-145). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, надала детальні пояснення по суті пред`явлених позовних вимог, які здебільшого стосувалися того, що все майно, на яке вона набула право власності в період шлюбу з [PERSON] фактично являється її особистою власністю, оскільки придбане або за кошти її батьків, або за її особисті кошті. Що стосується заявлених позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки № [NUMBER] в садовому товаристві «Родник», то ці вимоги були підтримані позивачем, з підстав, визначених у позові, [PERSON] спростовувала ту обставину, що це майно придбано за рахунок спільних коштів подружжя, оскільки договір був безоплатним, жодних коштів вона не передавала [PERSON] , вважає, що [PERSON] не має права претендувати на частку у спадщині. Особливу увагу позивач загострювала на тому, що на протязі подружнього життя з [PERSON] , останній не дбав про їх сім`ю, постійно зловживав спиртними напоями, у них не було спільного бюджету, протягом останніх років до його смерті вони не проживали разом. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов [PERSON] визнав, надав пояснення про те, що дійсно цей дачний будинок був придбаний за рахунок коштів його дідуся та бабусі, однак оформлений на його ім`я. В 2008 році їх сім`єю було прийняте рішення про переоформлення дачного будинку на його тітку [PERSON] , жодних коштів при переоформленні нерухомості йому не передавалося, на оформленні договору купівлі-продажу настоював його дідусь. [PERSON] в судовому засіданні надала показання по суті позову, пред`явленого нею, спростовувала ті обставини, що її батько зловживав спиртними напоями, не дбав про сім`ю, не мав коштів на придбання майна, навпаки звернула увагу, що [PERSON] навіть після виходу на пенсію продовжував працювати задля забезпечення своєї сім`ї. Також третя особа, яка заявила самостійні вимоги, надала пояснення про те, що за три роки до смерті її батька, між ним та його дружиною [PERSON] погіршилися відносини, він мав намір розірвати шлюб, однак [PERSON] наполягала на тому, що не надасть можливості йому розірвати шлюб в добровільному порядку через наявність спору щодо їх спільного майна, внаслідок чого батько склав заповіт, яким все своє майно заповів своїй єдиній дочці, тобто [PERSON] . Третя особа наполягала на тому, що її батько купував садовий будинок та земельну ділянку, витрачав свої власні кошти на оформлення всіх документів, ніс витрати на нотаріальне посвідчення, на виготовлення державного акту на [PERSON] тощо. Батько вкладав свої кошти в цей будинок не задля того, щоб він був подарований [PERSON] , а для використання його сім`єю, для того, щоб в подальшому розпорядитися нею на власний розсуд, що і було ним зроблено при посвідченні заповіту. Про укладення подружжям саме договору купівлі-продажу садового будинку з земельною ділянкою, на думку спадкоємця, свідчить той факт, що оригінали всіх документів зберігалися у батьків померлого, які, в свою чергу, після його смерті, віддали ці документи їй, як спадкоємиці за заповітом. Представник третьої особи - адвокат [PERSON] в судовому засіданні, крім цього, звернула увагу на те, що [PERSON] являється власником різного роду майна, право власності на яке нею набувалося в період шлюбу з [PERSON] , остання являється юридично обізнаною особою, добре розуміє відмінність між договором дарування та договором купівлі-продажу майна, оскільки в цей же день, тобто 04.11.2008 року [PERSON] на своє ім`я уклала договір дарування земельної ділянки за [NUMBER] в садовому товаристві «Родник» в с.Піщанка Новомосковського району. та довірила здійснення державної реєстрації всіх трьох правочинів своєму чоловікові [PERSON] , який фактично і ніс витрати на придбання майна та його державну реєстрацію. Свідок зі сторони позивача - [PERSON] надала суду показання про те, що садовий будинок за [NUMBER] та земельна ділянка в садовому товаристві «Родник» Піщанської сільської ради належали її батькам, які, в свою чергу, придбали це майно за рахунок продажу нерухомого майна при переїзді з Сумської області. Рішення про оформлення дачного будинку на [PERSON] приймалося її батьками, а потім, оскільки [PERSON] взяла більший догляд за ними на себе, їх батьки прийняли рішення переоформити дачу на [PERSON] . Свідкові достовірно відомо, що кошти за продаж садового будинку її син [PERSON] не отримував, однак на оформленні саме договору купівлі-продажу будинку настоював їх батько. Свідок зі сторони третьої особи - [PERSON] надала суду показання про те, що про існування садового будинку у сім`ї [PERSON] їй відомо давно, сам [PERSON] приблизно у 2007-2008 році висловлював свій намір переоформити садовий будинок та земельну ділянку на своє ім`я, маючи намір розпорядитися нею на користь своїх онуків. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши підстави обох позовів, подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що в період з 01.03.1997 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про одруження (а.с. 134 зворотна сторона). Судом досліджені матеріали нотаріальної справи, на підставі яких 04.11.2008 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою посвідчено договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки [NUMBER], розташованих в садовому товаристві «Родник на території с.Піщанка Новомосковського району , а саме: 04 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Крутько Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 2-4738, у відповідності до якого [PERSON] за 77900 гривень придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 0,077 га, кадастровий номер 1223285500-03-006-0438, розташовану на території Новомосковського району, Дніпропетровської області, с.Піщанка, с/т «Родник, [NUMBER] (а.с. 123). Земельна ділянка належить продавцеві на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 02 липня 2008 року, на підставі договору дарування від 15.07.2003 року (а.с. 124). 04 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу садового будинку, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Крутько Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 2-4736, у відповідності до якого [PERSON] за 48 гривень придбала у [PERSON] садовий будинок А, з господарськими будівлями та спорудами: сарай Б, літній душ Г, колодязь к, огорожа 11-2, загальною площею 28,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 129). Садовий будинок належить продавцеві на підставі договору дарування, укладеного 15.07.2003 року між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 150). [PERSON] при укладенні оскаржуваних договорів купівлі-продажу надавав письмову згоду своїй дружині [PERSON] на укладення договорів купівлі - продажу садового будинку та земельної ділянки [NUMBER] в садовому товаристві «Родник» в с.Піщанка Новомосковського району та підтверджував, що гроші, які витрачаються на придбання об`єктів нерухомості є їх спільною сумісною власністю, внаслідок чого придбані об`єкти нерухомості будуть їх спільним сумісним майном (а.с. 128, 129). [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 66). 01.11.2013 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося заповів [PERSON] (а.с. 67). Вирішуючи позов в частині визнання правочинів удаваними суд виходить з наступних норм законодавства. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України. Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним законом або договором. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини або інші способи захисту, що дозволяють відновити порушене право. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю юридичною природою договір купівлі-продажу є двостороннім (взаємним), платним, консенсуальним, каузальним правочином, для якого за загальним правилом властива наявність волі на її укладення сторін. Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) безоплатно передає другій стороні (обдаровуваному) майно (дарунок) у власність. В результаті посвідчення договору дарування припиняється право власності на предмет дарунку у дарувальника і виникає право власності у обдаровуваної особи. Згідно з ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.ч.2, 3 статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Воля - це суб`єктивний елемент правочину, бажання його вчинити. Вона формується під впливом різних обставин, найважливіші з який визначаються матеріальними і духовними потребами. Люди усвідомлюють виниклі в них потреби і прагнуть їх задовольнити, прибігаючи до засобів, у тому числі і до правочинів. Відповідачем [PERSON] не заперечувалося, що він добровільно, свідомо, з власної волі підписав договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки за [NUMBER] в садовому товаристві «Родник» в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області , однак наполягав на тому, що ним був укладений фактично безоплатний договір. Між тим, наявність у нотаріальних справах доказів, які свідчать про наявність нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 125), висновку про експертну грошову оцінку (а.с. 125-126), наявність письмової згоди другого подружжя на укладення саме договору купівлі-продажу нерухомого майна, а так само посилання у договорах на те, що грошові кошти були передані продавцеві до підписання договорів, свідчать про укладення відплатного договору відчуження спірного нерухомого майна. Всі інші доводи позивача [PERSON] про те, що фактично земельна ділянка та садовий будинок належали її батькам не може бути предметом цього розгляду, виходячи з положень ст. 13 ЦПК України. Про свідоме укладення саме договору купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки також свідчить і довіреність, видана [PERSON] на ім`я [PERSON] [INFO] , у якій вона доручала останньому здійснити державну реєстрацію трьох правочинів та отримати державні акти на земельні ділянки, що були набуті у власність, як за договором дарування, так і за договором купівлі-продажу (а.с. 116). За таких обставин, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Вирішуючи позов [PERSON] в частині визнання зазначених вище земельної ділянки та садового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визначення часток співвласників, суд керується наступними нормами закону, а саме. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Між сторонами немає спору щодо дійсної вартості спірного майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , або належить сторонам на праві особистої приватної власності, виходячи з того, що [PERSON] оспорює договори купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію). З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідност.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що садовий будинок та земельна ділянка [NUMBER] в садовому товаристві «Родник» в с.Піщанка Новомосковського району , придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] в період зареєстрованого між ними шлюбу, за спільні кошти подружжя, а тому суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог спадкоємця [PERSON] - [PERSON] в частині визнання зазначеного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, суд вважає, що позовні вимоги про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту. Позивач звертаючись до суду з позовними вимогами про визначення частки у праві спільної сумісної власності просив суд визначити частку померлого [PERSON] у спільній сумісній власності на садовий будинок та земельну ділянку, оскільки державним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Крім того слід зазначити, що визначення судом частки співвласника у праві спільної сумісної власності за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права осіб, які не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. На думку суду, визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на майно, яке належало спадкодавцю, є достатнім та належним способом захисту його прав. Така справа перебуває у провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. За таких обставин суд приходить до переконання, про відмову у задоволенні позову. Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. При цьому суд вважає за необхідне покласти понесені сторонами судові витрати на позивачів.

Outcome: partial