Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" (далі - Позивач, ТОВ Агрофірма "Матюші, Товариство) звернулося до суду з позовними заявами до [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Товариства з додатковою відповідальністю "Шамраївський цукровий завод", державного реєстратора Комунального підприємства "Агенція адміністративних послуг" [PERSON] про визнання недійсними договорів про надання права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та скасування державної реєстрації права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на наступні обставини. 1) [PERSON] (далі - Відповідач-1) є власником земельної ділянки площею 2,15 га з кадастровим номером 3220483500:01:010:0023, що розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області (далі - Земельна ділянка-1). 25.06.2014 року Відповідач-1 уклав з ТОВ Агрофірма "Матюші" договір оренди землі № б/н, за яким передав в оренду Позивачу Земельну ділянку-1 строком на 10 років (далі також - Договір оренди-1). 28.01.2015 року державний реєстратор Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Журов О.В. прийняв рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 18897149, яким зареєстрував право оренди на Земельну ділянку-1 за Товариством. 2) [PERSON] (далі також - Відповідач-2) є власником земельної ділянки площею 2,1151 га з кадастровим номером 3220483500:03:003:0030, що розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області (далі - Земельна ділянка-2). 05.07.2014 року Відповідач-2 уклала з Товариством договір оренди землі № б/н, за яким передала в оренду Позивачу Земельну ділянку-2 (далі - Договір оренди-2). 03.09.2014 року державний реєстратор Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Матушевич О.В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 15537392, яким зареєструвала право оренди на Земельну ділянку-2 за Товариством. 3) [PERSON] (далі - Відповідач-3) є власником земельної ділянки площею 2,1401 га з кадастровим номером 3220483500:01:008:0017, що розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області (далі - Земельна ділянка-3). 05.06.2014 року Відповідач-3 уклав з Товариством договір оренди землі № б/н, за яким передав в оренду Позивачу Земельну ділянку-3 строком на 10 років (далі - Договір оренди-3). 28.01.2015 року державний реєстратор Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Журов О.В. прийняв рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 18927004, яким зареєстрував право оренди на Земельну ділянку-3 за Товариством. 4) [PERSON] (далі - Відповідач-4) є власником земельної ділянки площею 6,3308 га з кадастровим номером 3220483500:01:001:0009, що розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області (далі - Земельна ділянка-4). 10.07.2014 року Відповідач-4 уклала з Товариством договір оренди землі № б/н, за яким передала в оренду Позивачу Земельну ділянку-4 строком на 10 років (далі - Договір оренди-4). 24.03.2015 року державний реєстратор Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Матушевич О.В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 20233157, яким зареєструвала право оренди на Земельну ділянку-4 за Товариством. 5) [PERSON] (далі - Відповідач-5) є власником земельної ділянки площею 1,0286 га з кадастровим номером 3220483500:03:006:0021, що розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області (далі - Земельна ділянка-5). 14.05.2014 року Відповідач-5 уклала з Товариством Договір оренди землі № б/н, за яким передала в оренду Позивачу Земельну ділянку-5 строком на 10 років (далі - Договір оренди-5). 20.03.2015 року державний реєстратор Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Матушевич О.В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 20152282, яким зареєструвала право оренди на Земельну ділянку-5 за Товариством. Позивач стверджує, що протягом усього часу дії договорів оренди землі він належним чином виконував свої зобов`язання, в тому числі щодо повної та своєчасної сплати орендної плати за користування орендованими земельними ділянками. Однак, впродовж грудня 2017 року - лютого 2018 року Товариство отримало від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомлення про розірвання Договору оренди-2, Договору оренди-4, Договору оренди-5 в односторонньому порядку у зв`язку з начебто невиконанням ТОВ Агрофірма "Матюші" взятих на себе договірних зобов`язань належним чином. На підставі цих повідомлень 28.12.2017 року державний реєстратор Комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Янчук С.В. провела державну реєстрацію припинення права оренди Товариства на Земельну ділянку-2, Земельну ділянку-4 та Земельну ділянку-5. 29.12.2017 року [PERSON] уклала з ТДВ "Шамраївський цукровий завод" Договір оренди землі № б/н, за яким передала останньому в оренду Земельну ділянку-2, а державний реєстратор Комунального підприємства Великодимерської селищної ради "Комунальна служба реєстрації речових прав" Желтоухова Ж.С. здійснила державну реєстрацію права оренди на Земельну ділянку-2 за Відповідачем-6. Окрім цього, цього ж дня [PERSON] уклала з ТДВ "Шамраївський цукровий завод" Договір оренди землі № б/н, за яким передала останньому в оренду Земельну ділянку-4, а державний реєстратор Комунального підприємства Великодимерської селищної ради "Комунальна служба реєстрації речових прав" Мироненко Ю.Ю. здійснила державну реєстрацію права оренди на Земельну ділянку-4 за Відповідачем-6. Більше того, 29.12.2017 року [PERSON] також уклала з Відповідачем-6 Договір оренди землі № б/н, за яким передала останньому в оренду Земельну ділянку-5, а державний реєстратор Комунального підприємства Великодимерської селищної ради "Комунальна служба реєстрації речових прав" Мироненко Ю.Ю. здійснила державну реєстрацію права оренди на Земельну ділянку-5 за Відповідачем-6. Зважаючи на те, що підстав для розірвання Договору оренди-2 в односторонньому порядку і передачі Земельної ділянки-2 в оренду іншому орендарю - ТДВ "Шамраївський цукровий завод" у [PERSON] не було, ТОВ Агрофірма "Матюші" у вересні 2018 року звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання недійсним правочину щодо розірвання Відповідачем-2 Договору оренди-2 в односторонньому порядку, Договору оренди землі № б/н від 29.12.2017 року, укладеного між ТДВ "Шамраївський цукровий завод" та [PERSON] , і скасування рішень про державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма "Матюші" на Земельну ділянку-2, про державну реєстрацію права оренди на Земельну ділянку-2 за Відповідачем-6. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.02.2019 року у справі №357/10868/18, що набрало законної сили 28.03.2019 року, позов ТОВ Агрофірма "Матюші" був задоволений повністю. Розглянувши справу № 357/10868/18, суд встановив, що Товариство належним чином виконувало свої зобов`язання за Договором оренди-2 з виплати орендної плати [PERSON] , у зв`язку з чим остання не мала правових підстав для розірвання Договору оренди-2 в односторонньому порядку. Зважаючи на це, суд дійшов до висновку, що Договір оренди-2 є дійсним, з огляду на що Відповідач-2 не мала правових підстав і для передачі Земельної ділянки-2 в оренду ТДВ "Шамраївський цукровий завод" за Договором оренди землі № б/н від 29.12.2017 року. На підставі вказаного судового рішення 24.01.2020 року у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - ДРРПНМ) було скасовано державну реєстрацію права оренди ТДВ "Шамраївський цукровий завод" на Земельну ділянку-2 і відновлено запис про державну реєстрацію права оренди ТОВ Агрофірма "Матюші" на неї, яке було зареєстроване ще 01.09.2014 року на підставі Договору оренди-2, на підтвердження чого Товариство надало суду інформаційну довідку з ДРРПНМ. Також зважаючи на те, що підстав для розірвання Договору оренди-4 в односторонньому порядку і передачі Земельної ділянки-4 в оренду іншому орендарю - ТДВ "Шамраївський цукровий завод" у [PERSON] не було, ТОВ Агрофірма "Матюші" у вересні 2018 року звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання недійсними правочину щодо розірвання Відповідачем-4 Договору оренди-4 в односторонньому порядку, Договору оренди землі № б/н від 29.12.2017 року, укладеного між ТДВ "Шамраївський цукровий завод" та [PERSON] , і скасування рішень про державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма "Матюші" на Земельну ділянку-4 та про державну реєстрацію права оренди на Земельну ділянку-4 за Відповідачем-6. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.02.2019 року у справі № 357/10991/18, що набрало законної сили 29.03.2019 року, позов ТОВ Агрофірма "Матюші" був задоволений у повному обсязі. Розглянувши справу № 357/10991/18, суд встановив, що Товариство належним чином виконувало свої зобов`язання за Договором оренди-4 з виплати орендної плати Відповідачу-4 у зв`язку з чим остання не мала правових підстав для розірвання Договору оренди-4 в односторонньому порядку. Зважаючи на це, суд дійшов до висновку, що Договір оренди-4 є дійсним, з огляду на що [PERSON] не мала правових підстав і для передачі Земельної ділянки-4 в оренду ТДВ "Шамраївський цукровий завод" за Договором оренди землі № б/н від 29.12.2017 року. На підставі вказаного судового рішення 17.05.2019 року у ДРРПНМ було скасовано державну реєстрацію права оренди ТДВ "Шамраївський цукровий завод" на Земельну ділянку-4 і відновлено запис про державну реєстрацію права оренди ТОВ Агрофірма "Матюші" на неї, внесений до ДРРПНМ ще 19.03.2015 року, на підтвердження чого ТОВ Агрофірма "Матюші" надало суду інформаційну довідку з ДРРПНМ. Окрім цього, зважаючи на те, що підстав для розірвання Договору оренди-5 в односторонньому порядку і передачі Земельної ділянки-5 в оренду іншому орендарю - ТДВ "Шамраївський цукровий завод" у [PERSON] не було, ТОВ Агрофірма "Матюші" у вересні 2018 року також звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання недійсними правочину щодо розірвання Відповідачем-5 Договору оренди-5 в односторонньому порядку, Договору оренди землі № б/н від 29.12.2017 року, укладеного між ТДВ "Шамраївський цукровий завод" та [PERSON] , і скасування рішень про державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма "Матюші" на Земельну ділянку-5 та про державну реєстрацію права оренди на Земельну ділянку-5 за Відповідачем-6. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.02.2019 року у справі № 357/10985/18, що набрало законної сили 28.03.2019 року, позов ТОВ Агрофірма "Матюші" був задоволений у повному обсязі. Розглянувши справу № 357/10985/18, суд встановив, що Товариство належним чином виконувало свої зобов`язання за Договором оренди-5 з виплати орендної плати Відповідачу-5 у зв`язку з чим остання не мала правових підстав для розірвання Договору оренди-5 в односторонньому порядку. Зважаючи на це, суд дійшов до висновку, що Договір оренди-5 є дійсним, з огляду на що [PERSON] не мала правових підстав і для передачі Земельної ділянки-5 в оренду ТДВ "Шамраївський цукровий завод" за Договором оренди землі № б/н від 29.12.2017 року. На підставі вказаного судового рішення 24.01.2020 року у ДРРПНМ було скасовано державну реєстрацію права оренди ТДВ "Шамраївський цукровий завод" на Земельну ділянку-5 і відновлено запис про державну реєстрацію права оренди ТОВ Агрофірма "Матюші" на неї, внесений до ДРРПНМ ще 16.03.2015 року, на підтвердження чого ТОВ Агрофірма "Матюші" надало суду інформаційну довідку з ДРРПНМ. Водночас, Товариство не може користуватися Земельною ділянкою-2, Земельною ділянкою-4 та Земельною ділянкою-5 у своїй господарській діяльності з огляду на те, що до прийняття судових рішень у справах № 357/10868/18, № 357/10991/18, № 357/10985/18 05.01.2019 року між [PERSON] та ТДВ "Шамраївський цукровий завод" було укладено Договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (далі також - "Оспорюваний договір-2"), на підставі якого 06.03.2019 року державний реєстратор Комунального підприємства "Агенція адміністративних послуг" [PERSON] прийняв щодо Земельної ділянки-2 рішення про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ "Шамраївський цукровий завод", індексний номер: 45843025, у зв`язку з чим до ДРРПНМ було внесено запис про інше речове право за № 30588347, і цього ж дня 05.01.2019 року між [PERSON] та ТДВ "Шамраївський цукровий завод" було укладено Договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (далі також - "Оспорюваний договір-4"), на підставі якого 06.03.2019 року державний реєстратор [PERSON] прийняв щодо Земельної ділянки-4 рішення про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ "Шамраївський цукровий завод", індексний номер: 45840798, у зв`язку з чим до ДРРПНМ було внесено запис про інше речове право за № 30586375. Окрім цього, 05.01.2019 року між [PERSON] та ТДВ "Шамраївський цукровий завод" було укладено Договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (далі також - "Оспорюваний договір-5"), на підставі якого 07.03.2019 року державний реєстратор [PERSON] прийняв щодо Земельної ділянки-5 рішення про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ "Шамраївський цукровий завод", індексний номер: 45855864, у зв`язку з чим до ДРРПНМ було внесено запис про інше речове право за № 30600079. Вважаючи, що Оспорюваний договір-2, Оспорюваний договір-4 та Оспорюваний договір-5 були укладені з порушенням норм законодавства та умов Договору оренди-2, Договору оренди-4, Договору оренди-5, укладених між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТОВ Агрофірма "Матюші", а державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо Земельної ділянки-2, Земельної ділянки-4 та Земельної ділянки-5 за Відповідачем-6 було проведено з порушенням норм законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, Товариство звернулося до суду. Водночас, звернення Товариства до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] зумовлено такими обставинами. За скаргою, поданою [PERSON] , [PERSON] та іншими особами до Міністерства юстиції України 28.02.2018 року, наказом № 729/5 від 15.03.2018 року Міністерство скасувало рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію права оренди Товариства на Земельну ділянку-1 та Земельну ділянку-3, на підтвердження чого Товариство надало копії скарги та наказу Міністерства. Звертаючись з зазначеною скаргою, орендодавці Позивача стверджували, що вони нібито не підписували договори оренди землі з ним. Незважаючи на те, що Договір оренди-1 та Договір оренди-3, укладені ТОВ Агрофірма "Матюші" з [PERSON] та [PERSON] , відповідно, є дійсними і ніким не були оспорені у судовому порядку, 02.03.2018 року ще до розгляду їхньої скарги Міністерством юстиції України Відповідач-1 та Відповідач-3 уклали з ТДВ "Шамраївський цукровий завод" договори оренди землі, за яким передали останньому в оренду свої земельні ділянки, після чого державні реєстратори Комунального підприємства Великодимерської селищної ради "Комунальна служба реєстрації речових прав" Олійник О.П. та Мироненко Ю.Ю. 15.03.2018 року, у день скасування Міністерством юстиції України державної реєстрації права оренди Позивача на ці земельні ділянки, прийняли рішення про державну реєстрацію цього права на них за Відповідачем-6. Вважаючи укладення вказаних договорів незаконним та таким, що порушує права Товариства і перешкоджає відновленню у ДРРРПНМ його державної реєстрації права оренди на земельні ділянки зазначених вище осіб, останнє у липні 2018 року звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовами про визнання недійсними договорів оренди землі, укладених 02.03.2018 року між ТДВ "Шамраївський цукровий завод" та [PERSON] , [PERSON] , і скасування рішень про державну реєстрацію права оренди на земельні ділянки останніх за Відповідачем-6 (справи № 357/7834/18, № 357/7997/18). Водночас, до ухвалення рішення суду у вказаних справах, 05.01.2019 року ТДВ "Шамраївський цукровий завод" та [PERSON] і [PERSON] уклали договори про надання права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), за якими останні передали свої земельні ділянки знову в користування Відповідачу-6, але на праві емфітевзису, що вчергове створює Позивачу перешкоди у відновленні у ДРРПНМ записів про своє право оренди на ці земельні ділянки. 05.01.2019 року між [PERSON] та ТДВ "Шамраївський цукровий завод" було укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (далі - Оспорюваний договір-1), на підставі якого 06.03.2019 року державний реєстратор Комунального підприємства "Агенція адміністративних послуг" [PERSON] прийняв щодо Земельної ділянки-1 рішення про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ "Шамраївський цукровий завод", індексний номер: 45840358, у зв`язку з чим до ДРРПНМ було внесено запис про інше речове право за № 30585978. 05.01.2019 року між [PERSON] та ТДВ "Шамраївський цукровий завод" було укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (далі - Оспорюваний договір-3), на підставі якого 07.03.2019 року державний реєстратор [PERSON] прийняв щодо Земельної ділянки-3 рішення про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ТДВ "Шамраївський цукровий завод", індексний номер: 45861622, у зв`язку з чим до ДРРПНМ було внесено запис про інше речове право за № 30584020. Вважаючи, що Оспорюваний договір-1 та Оспорюваний договір-3 були укладені з порушенням норм законодавства та умов Договору оренди-1 та Договору оренди-3, а державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо Земельної ділянки-1 та Земельної ділянки-3 за Відповідачем-6 було проведено з порушенням норм законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, Товариство звернулося до суду. Позивач, звертаючись до суду із позовними заявами до Відповідачів, просив: (1) визнати недійсним Оспорюваний договір-1 та скасувати у ДРРПНМ запис про інше речове право - право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за № 30585978, внесений щодо Земельної ділянки-1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1502352632204), дата, час державної реєстрації: 04.03.2019 15:30:11; (2) визнати недійсним Оспорюваний договір-2 та скасувати у ДРРПНМ запис про інше речове право - право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за № 30588347, внесений щодо Земельної ділянки-2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1457388532204), дата, час державної реєстрації: 04.03.2019 16:55:35; (3) визнати недійсним Оспорюваний договір-3 та скасувати у ДРРПНМ запис про інше речове право - право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за № 30605720, внесений щодо Земельної ділянки-3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1500354532204), дата, час державної реєстрації: 05.03.2019 12:02:53; (4) визнати недійсним Оспорюваний договір-4 та скасувати у ДРРПНМ запис про інше речове право - право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за № 30586375, внесений щодо Земельної ділянки-4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1493784532204), дата, час державної реєстрації: 04.03.2019 15:37:52; (5) визнати недійсним Оспорюваний договір-5 та скасувати у ДРРПНМ запис про інше речове право - право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за № 30600079, внесений щодо Земельної ділянки-5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 531395532204), дата, час державної реєстрації: 05.03.2019 12:47:02; Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.02.2020 року відкрито провадження у справі № 357/14242/19 за позовом Товариства до [PERSON] , ТДВ "Шамраївський цукровий завод", державного реєстратора [PERSON] про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та скасування запису про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.02.2020 року відкрито провадження у справі № 357/14248/19 за позовом Товариства до [PERSON] , ТДВ "Шамраївський цукровий завод", державного реєстратора [PERSON] про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та скасування запису про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), справу № 357/14248/19 об`єднано зі справою №357/14242/19. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.02.2020 року відкрито провадження у справі № 357/14268/19 за позовом Товариства до [PERSON] , ТДВ "Шамраївський цукровий завод", державного реєстратора [PERSON] про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та скасування запису про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), справу № 357/14268/19 об`єднано зі справою №357/14242/19. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.02.2020 року відкрито провадження у справі № 357/14275/19 за позовом Товариства до [PERSON] , ТДВ "Шамраївський цукровий завод", державного реєстратора [PERSON] про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та скасування запису про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), справу № 357/14275/19 об`єднано зі справою №357/14242/19. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.02.2020 року відкрито провадження у справі № 357/14276/19 за позовом Товариства до [PERSON] , ТДВ "Шамраївський цукровий завод", державного реєстратора [PERSON] про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та скасування запису про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), справу № 357/14276/19 об`єднано зі справою №357/14242/19. 04.03.2020 року представник Позивача, адвокат Тетеря С.І. звернулася до суду із заявою про зміну предмета позову, мотивуючи тим, що 16.01.2020 року, тобто після подання Товариством позовних заяв у справі № 357/14242/19, набрав чинності Закон України № 340-ІХ від 05.12.2019 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", яким було внесено зміни, зокрема, до ст. 26 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV). Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону № 1952-IV в редакції від 16.01.2020 року відомості про права, обтяження речових прав, внесені до ДРРПНМ, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку передбаченому підпунктом "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підп. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відтак, у зв`язку з внесенням до Закону № 1952-IV змін, якими було виключено можливість скасування записів ДРРПНМ про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно, ТОВ Агрофірма "Матюші" вважало за необхідне змінити предмет позову у цій справі, а саме змінити свої позовні вимоги у частині вимог про скасування записів про інше речове право - право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на інші вимоги про скасування державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) з одночасним припиненням такого права, що згідно з чинною редакцією ст. 26 Закону № 1952-IV буде належним способом захисту порушених прав Позивача. Вказана заява була прийнята судом до розгляду. Суд зазначає, що заява представника Позивача про зміну предмета позову відповідає вимогам, передбаченим ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а тому спір у цій справі розглядається судом з урахуванням вказаної заяви Позивача. 30.07.2020 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області підготовче провадження було закрито та призначено справу до розгляду по суті. [INFO] зв`язку з тим, що під час розгляду справи Відповідач [PERSON] помер, ухвалою суду залучено до участі у справі у якості відповідача його спадкоємця - [PERSON] . 20.01.2021 року представник Позивача не з`явився, подав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. 20.01.2021 року Відповідачі та їх уповноважені представники у судове не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, повно, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги ТОВ Агрофірма "Матюші" підлягають задоволенню у повному обсязі з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положення ч. 2 ст. 152 ЗК України гарантують, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Норми ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ч. 3 ст. 152 ЗК України визначають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (угоди). У ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З цієї норми слідує, що правом звернення до суду з вимогами про недійсність правочину має одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" заінтересованою є особа, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16 роз`яснив, що власний інтерес заінтересованої особи у такому випадку полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Оспорювані договори підлягають визнанню недійсними з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У ст. 1 Закону України № 161-XIV визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 6 Закону № 161-XIV орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно зі ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. З норм ч. 4 ст. 124 ЗК України вбачається, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Отже, підставою набуття права оренди земельної ділянки є укладений між власником земельної ділянки (орендодавцем) і орендарем договір оренди землі. Товариство, звертаючись до суду із позовною заявою, в обґрунтування своїх вимог надало копії договорів оренди землі, укладених між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТОВ Агрофірма "Матюші" щодо спірних земельних ділянок. Жоден з відповідачів не надав докази того, що упродовж дії цих договорів вони оспорювалися, були визнані недійсними чи були розірвані, строк оренди за ними не закінчився, а тому відповідно до положень ст.629 ЦК України вони підлягають обов`язковому виконанню сторонами. Більше того, дійсність договорів оренди землі, укладених між ТОВ Агрофірма "Матюші" і власниками спірних земельних ділянок, було підтверджено судами при розгляді судових справ № 357/7834/18, № 357/10868/18, № 357/7897/18, № 357/10991/18, № 357/10985/18, копії судових рішень у яких містяться в матеріалах справи, а, відтак, ці обставини не підлягають доказуванню у межах цієї справи з огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Окрім цього, як зазначено вище та встановлено судом, у ДРРПНМ нині відновлено записи про державну реєстрацію права оренди ТОВ Агрофірма "Матюші" на Земельну ділянку-2, Земельну ділянку-4 та Земельну ділянку-5, які відповідно до абзацу другого п. 51 Порядку ведення ДРРПНМ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, діють з моменту їх первинного внесення до ДРРПНМ. Виходячи з наведеного, суд зазначає, що Позивач належними та допустимими доказами довів факт наявності у нього права оренди на спірні земельні ділянки на момент укладення оспорюваних договорів та проведення на їх підставі оскаржуваної державної реєстрації прав користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). При цьому, суд вважає безпідставними аргументи Відповідачів про те, що із скасуванням Міністерством юстиції України рішень державних реєстраторів про реєстрацію права оренди Товариства на Земельну ділянку-1 та Земельну ділянку-3 ТОВ Агрофірма "Матюші" не має жодних прав щодо цих земельних ділянок, а тому їх відхиляє з огляду на таке. У статті 13 Закону № 161-XIV у редакції, що діє з 01.01.2013 року, визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Отже, як убачається з визначення, наведеного у ст. 13 Закону № 161-XIV, договір оренди землі належить до консенсуальних договорів, які вважаються укладеними з моменту досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, адже за цим договором орендодавець зобов`язаний передати, а не передає земельну ділянку у володіння і користування. Вказане підтверджується висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 03.04.2020 року у справі № 912/3294/18, від 02.10.2020 року у справі № 912/3295/18. Згідно з вимогами ст. 14 Закону № 161-XIV договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до положень ст. ст. 18, 20 Закону № 161-XIV в редакції, що діяла до 01.01.2013 року, укладений договір оренди землі підлягав обов`язковій державній реєстрації, з моменту якої він набував чинності згідно з приписами ч. 3 ст. 640 ЦК України у редакції, що діяла до 01.01.2013 року, проте з 01.01.2013 року набрав чинності Закон України "Про Державний земельний кадастр", згідно з підп. "е" підп. 2 п. 5 розділу VІІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого ст. 126 ЗК України викладено у новій редакції та передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону № 1952-IV. Цей Закон передбачає, зокрема, державну реєстрацію права оренди на земельні ділянки, а не державну реєстрацію договору оренди землі. Відповідно до ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до ДРРПНМ. У постанові від 23.06.2020 року у справі № 696/1693/15-ц Велика Палата Верховного Суду відзначила, що з 01.01.2013 року також набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11.02.2010 року № 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якими з тексту ст. 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону № 161-XIV були виключені ст. ст. 18, 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі. Таким чином, з урахуванням викладених норм поняття "державна реєстрація договору оренди землі" та "державна реєстрація права оренди на земельну ділянку" не слід ототожнювати, оскільки це різні правові інститути, які діяли у різні часові проміжки та мають різні правові наслідки, про що також наголосила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 696/1693/15-ц. Поняття "державна реєстрація договору оренди землі" застосовується до правовідносин щодо оренди землі, які виникли до 01.01.2013 року, а поняття "державна реєстрація права оренди на земельну ділянку" застосовується до правовідносин щодо оренди землі, які виникли після 01.01.2013 року. Чинна редакція Закону № 161-XIV, яка діяла також на момент укладення Позивачем з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] договорів оренди землі, не передбачає державної реєстрації договору оренди землі. При цьому, Закон № 161-XIV у редакції, що діє з 01.01.2013 року також не передбачає, що договір оренди землі набирає чинності після державної реєстрації права оренди за цим договором у ДРРПНМ. Тому для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору оренди землі, укладеного після 01.01.2013 року, мають застосовуватися загальні норми ЦК України, які стосуються договорів, для яких законом встановлена письмова форма. Момент укладення договору визначено у ст. ст. 638, 640 ЦК України, згідно з якими договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно, договір, для якого законом встановлена письмова форма, є укладеним з моменту його підписання сторонами. З огляду на вищенаведені норми ЦК України та Закону № 161-XIV, договори оренди землі, укладені після 01.01.2013 року, починають свій перебіг з моменту їх укладення, тобто підписання сторонами, а не державної реєстрації права оренди, якщо тільки сторони у самому договорі не домовились про інше. Отже, для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору оренди землі, укладеного після 01.01.2013 року, має значення момент його підписання, а не момент державної реєстрації права оренди, як стверджують Відповідачі. Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду щодо застосування норм ст. ст. 638, 640 ЦК України, ст. 125 ЗК України, ст. ст. 14, 17 Закону № 161-XIV, ст. ст. 2, 3 Закону № 1952-IV у правовідносинах щодо оренди землі, які виникли після 01.01.2013 року, висловленими під час розгляду справ № 912/3294/18, № 912/3295/18, № 291/421/17, № 291/422/17, № 291/426/17, № 704/1551/16-ц, у межах яких, зокрема, досліджувався момент укладення та набрання чинності договорів оренди землі, укладених після 01.01.2013 року. Ці висновки підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Більше того, для уникнення суперечностей щодо визначення моменту набрання чинності договорами оренди землі, укладеними після 01.01.2013 року, тобто після впровадження інституту державної реєстрації права оренди земельної ділянки, законодавець вніс зміни до ч. 1 ст. 19 Закону № 161-XIV, згідно з якими дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення, а, отже, договір оренди землі вважається таким, що набрав чинності з моменту його укладення, тобто підписання сторонами. Таким чином, враховуючи норми ст. ст. 207, 638, 640 ЦК України та ст. 14 Закону № 161-XIV, договори оренди землі між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТОВ Агрофірма "Матюші" є укладеними з моменту їх підписання сторонами, а, відтак, діяли на момент укладення оспорюваних договорів і проведення державної реєстрації права емфітевзису на спірні земельні ділянки за ТДВ "Шамраївський цукровий завод". У постановах від 19.12.2018 року у справі № 291/422/17, від 02.10.2019 року у справі № 291/426/17, від 11.12.2019 року у справі № 291/421/17 Верховний Суд наголосив, що відсутність державної реєстрації права оренди на земельну ділянку сама по собі не свідчить про те, що договір оренди землі не укладено, як і про те, що орендар за таким договором не має права оспорити договір, укладений орендодавцем з іншим орендарем, а, навпаки, орендар має таке право з огляду на дійсність договору оренди землі, укладеного ним раніше з власником земельної ділянки. Враховуючи те, що, як вже зазначалося вище, договір оренди землі, укладений після 01.01.2013 року, набирає чинності з моменту його підписання сторонами, з цього моменту у сторін договору виникають відповідні права та обов`язки за цим договором. Зокрема, як слідує з норм ст. ст. 1, 24 Закону № 161-XIV, в орендаря виникає право отримати від орендодавця в користування земельну ділянку, якому, відповідно, кореспондує обов`язок орендодавця передати орендарю в користування земельну ділянку у стані, що відповідає умовам договору оренди, а також не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Таким чином, у проміжку між укладенням договору оренди землі і державною реєстрацією права оренди договір оренди землі діє для його сторін, і до державної реєстрації права оренди в орендаря є право захищати своє право на отримання земельної ділянки у користування, що виникло у нього в силу дії договору, у разі порушення орендодавцем своїх договірних зобов`язань щодо передачі земельної ділянки у користування орендарю. Отже, з огляду на те, що договори оренди землі, укладені ТОВ Агрофірма "Матюші" та орендодавцями - Відповідачами-1 - 5, діяли на момент передачі спірних земельних ділянок у користування ТДВ "Шамраївський цукровий завод" на підставі оспорюваних договорів, відповідно до приписів ч. 2 ст. 24 Закону № 161-XIV та положень самих договорів Відповідач-1, Відповідач-2, Відповідач-3, Відповідач-4, Відповідач-5 були зобов`язані передати належні їм земельні ділянки в користування Позивачу і не вчиняти дій, які б перешкоджали йому користуватися ними. З огляду на це, подальша передача ними спірних земельних ділянок в користування Відповідачу-6 за оспорюваними договорами, укладеними пізніше, ніж договори оренди землі з Позивачем, становить порушення з боку цих відповідачів норм ч. 2 ст. 24 Закону № 161-XIV, укладених ними договорів оренди землі з ТОВ Агрофірма "Матюші" і, відповідно, порушення прав та законного інтересу на отримання спірних земельних ділянок в користування. Враховуючи дійсність договорів оренди землі, укладених ТОВ Агрофірма "Матюші" з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд дійшов висновку, що оспорювані договори підлягають визнанню недійсними відповідно до норм ч. 1 ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України як такі, що укладені з порушенням нижченаведених норм ЦК України, Закону № 161-XIV, ЗК України. Згідно з приписами п. "б" ч. 1 ст. 95 ЗК України, ч. 2 ст. 25 Закону № 161-XIV орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Цьому праву кореспондує обов`язок орендодавця не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою, встановлений у ч. 2 ст. 24 Закону № 161-XIV. З системного аналізу цих норм, а також норм абзацу першого ч. 1 ст. 792 ЦК України, ст. ст. 1, 13 Закону № 161-XIV слідує, що за своєю правовою природою оренда землі передбачає передачу земельної ділянки у строкове платне володіння і користування одній особі - орендарю. Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 395, ст. 407 ЦК України, ст. 102-1 ЗК України право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є речовим правом на чуже майно, яке надає землекористувачу право користуватися чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Таким чином, і право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), і право оренди землі є речовими правами, які за своєю правовою природою не можуть одночасно встановлюватись щодо однієї земельної ділянки. Відповідно до ч. 6 ст. 93 ЗК України орендована земельна ділянка або її частина може передаватися у володіння та користування іншій особі лише орендарем, лише за згодою орендодавця і лише на праві суборенди (крім випадків, визначених законом). Відтак, чинне законодавство України не передбачає право власника земельної ділянки, яка вже передана в оренду, передавати її у користування іншій особі, ніж орендар, у тому числі на праві емфітевзису, що підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23.05.2018 року у справі № 379/672/16-ц, від 23.07.2018 року у справі № 390/1736/16-ц, від 22.07.2020 року у справі № 693/699/18. Як наслідок недійсності оспорюваних договорів, Позивач просить суд також скасувати державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо спірних земельних ділянок за ТДВ "Шамраївський цукровий завод". Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. З норм ст. 26 Закону № 1952-IV вбачається, що скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, є підставою для скасування відповідної державної реєстрації прав. Отже, у разі визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за рішенням суду в правокористувача за таким договором не виникає таке право, а державна реєстрація цього права, здійснена в ДРРПНМ на підставі такого договору, підлягає скасуванню. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про недійсність оспорюваних договорів, тому з огляду на приписи ч. 1 ст. 216 ЦК України у ТДВ "Шамраївський цукровий завод" не виникло право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо спірних земельних ділянок за цими договорами, а, отже, одночасно з визнанням цих договорів недійсними підлягає скасуванню й державна реєстрація права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо спірних земельних ділянок за Відповідачем-8. Крім того, державна реєстрація права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо спірних земельних ділянок за ТДВ "Шамраївський цукровий завод" підлягає скасуванню також з підстав порушення державним реєстратором [PERSON] норм законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно під час проведення державної реєстрації. Відповідно до вимог абзацу першого п. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 10, п. 4 ч. 1 ст. Закону № 1952-IV під час державної реєстрації прав державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Згідно з абзацом першим ч. 1 ст. 22 Закону № 1952-IV документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, а в абзаці третьому цієї ж норми визначено, що не розглядаються документи, оформлені з порушенням вимог законодавства. У ч. 4 ст. 18 Закону № 1952-IV передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно до п. п. 3 та 5 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Як вбачається з відомостей ДРРПНМ, записи про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо спірних земельних ділянок за ТДВ "Шамраївський цукровий завод" було внесено державним реєстратором [PERSON] на підставі оспорюваних договорів. Водночас, як вбачається з інформаційних довідок з ДРРПНМ щодо спірних земельних ділянок, які були надані суду Позивачем, на дату укладення оспорюваних договорів та на дату державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо спірних земельних ділянок було зареєстровано право оренди за тим же ТДВ "Шамраївський цукровий завод" на підставі договорів оренди землі, укладених між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і Відповідачем-6. Крім того, як встановлено судом, у ДРРПНМ було відновлено запис про право оренди ТОВ Агрофірма "Матюші" на Земельну ділянку-2, Земельну ділянку-4, Земельну ділянку-5, внесені до ДРРПНМ ще 01.09.2014, 19.03.2015 року та 16.03.2015 року, та запис про право оренди Товариства на Земельну ділянку-2, Земельну ділянку-4, Земельну ділянку-5, у зв`язку з чим наявність у ДРРПНМ записів про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) щодо Земельної ділянки-2, Земельної ділянки-4 та Земельної ділянки-5 у ТДВ "Шамраївський цукровий завод" створює суперечність також із цим записами. Зважаючи на те, що, як відзначалося вище, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), і право оренди землі є речовими правами, які за своєю правовою природою не можуть одночасно встановлюватись щодо однієї земельної ділянки, у випадку проведення державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за наявності вже зареєстрованого права оренди на цю ж земельну ділянку між цими правами виникає суперечність, а сам договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) у такому випадку суперечить законодавству, що відповідно до п. п. 3, 5 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації. Таким чином, під час проведення державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо спірних земельних ділянок за ТДВ "Шамраївський цукровий завод" державний реєстратор [PERSON] у порушення норм абзацу першого п. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 10, ч. 4 ст. 18 Закону № 1952-IV залишив поза увагою той факт, що заявлене Відповідачем-6 для державної реєстрації право користування спірними земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) суперечить вже зареєстрованому речовому праву щодо цих же земельних ділянок, а саме праву оренди, та, відповідно, не встановив, що подані для державної реєстрації оспорювані договори укладені з порушенням норм земельного законодавства України, тобто не відповідають вимогам, встановленим в абзаці першому ч. 1 ст. 22 Закону № 1952-IV, що згідно з п. п. 3, 5 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV є підставою для відмови у державній реєстрації прав, і тим самим допустив порушення норм абзацу першого п. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 10, ч. 4 ст. 18, п. п. 3, 5 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV, у зв`язку з чим проведена державним реєстратором [PERSON] державна реєстрація права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо спірних земельних ділянок за ТДВ "Шамраївський цукровий завод" підлягає скасуванню. При цьому, суд не сприймає доводи представника державного реєстратора [PERSON] про те, що останній є неналежним відповідачем у цій справі з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 361/4307/16-ц зазначено, що державний реєстратор не може вважатися таким, що порушує права третіх осіб, якщо правомірно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і вносить запис про таку реєстрацію на підставі чинного та не скасованого рішення відповідного суб`єкта, який здійснює публічно-владні управлінські функції. Тобто, у випадку, якщо державний реєстратор не дотримується імперативних приписів Закону №1952-IV та/або Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року, особа, права якої порушено внаслідок таких неправомірних дій державного реєстратора, має право на їх оскарження шляхом звернення до суду із позовними вимогами, в тому числі, до державного реєстратора. Відтак, з огляду на те, що ТОВ Агрофірма "Матюші" заявляє вимогу не лише про визнання недійсними оспорюваних договорів, а й оскаржує проведення державним реєстратором [PERSON] державної реєстрації права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за ТДВ "Шамраївський цукровий завод" як таку, що була проведена ним з порушенням норм законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, державний реєстратор [PERSON] є належним відповідачем у цій справі. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ТОВ Агрофірма "Матюші" у цій справі та достатність правових підстав для їх задоволення. Аналогічних висновків суд дійшов щодо стягнення з Відповідачів на користь Товариства понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання іншою стороною клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Відповідачами не надано жодного доказів в спростування розміру витрат на правничу допомогу Позивача. ТДВ "Шамраївський цукровий завод" звернулося до суду із клопотанням про зменшення витрат Товариства на професійну правничу (правову) допомогу, однак 20.01.2021 року ТОВ Агрофірма "Матюші" подало свої заперечення проти клопотання Відповідача-6 про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. У Додаткових угодах до Договору про надання правової допомоги № 18/12-06 від 22.12.2018 року між ТОВ Агрофірма "Матюші" та Адвокатським об`єднанням "ЕВЕРЛІҐАЛ" встановлено фіксований розмір винагороди об`єднання та порядок здійснення оплати. Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 названого Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає як суду, так і іншій стороні спору можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Окрім цього, при розгляді цієї справи та ухваленні рішення суд бере до уваги позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.12.2020 року у справі № 640/18402/19, щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Зокрема, суд звертає увагу, що положення процесуального законодавства щодо необхідності складення та подання до суду детального опису запроваджується для визначення розміру витрат, при цьому якщо розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, отже не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а тому є визначеним. Отже, суд не вбачає правових підстав для зміни ціни договору про надання правової допомоги чи підстав зменшення розміру витрат Позивача на правничу допомогу. Таким чином, відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню з Відповідачів на користь ТОВ Агрофірма "Матюші" судові витрати у справі, які складаються з судового збору за подання позовів та заяв про їх забезпечення у загальному розмірі 24012,50 грн та витрат на професійну правничу допомогу АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" у розмірі 129564,85 грн, які підтверджуються наявними у матеріалах справи оригіналами платіжних доручень про сплату судового збору за подання позовних заяв та заяв про забезпечення позовів, копіями Договору про надання правової допомоги № 18/12-06 від 22.12.2018 року між АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" та ТОВ Агрофірма "Матюші", а також копіями: (1) Додаткової угоди № 11/11/19-48 від 11.11.2019 року до Договору про надання правової допомоги № 18/12-06 від 22.12.2018 року, рахунку АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" № 513 від 12.11.2019 року, платіжного доручення ТОВ Агрофірма "Матюші" № 2117 від 19.11.2019 року; (2) Додаткової угоди № 11/11/19-13 від 11.11.2019 року до Договору про надання правової допомоги № 18/12-06 від 22.12.2018 року, рахунку АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" № 478 від 12.11.2019 року, платіжного доручення ТОВ Агрофірма "Матюші" № 2082 від 19.11.2019 року; (3) Додаткової угоди № 11/11/19-16 від 11.11.2019 року до Договору про надання правової допомоги № 18/12-06 від 22.12.2018 року, рахунку АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" № 481 від 12.11.2019 року, платіжного доручення ТОВ Агрофірма "Матюші" № 2085 від 19.11.2019 року; (4) Додаткової угоди № 11/11/19-39 від 11.11.2019 року до Договору про надання правової допомоги № 18/12-06 від 22.12.2018 року, рахунку АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" № 504 від 12.11.2019 року, платіжного доручення ТОВ Агрофірма "Матюші" № 2108 від 19.11.2019 року; (5) Додаткової угоди № 11/11/19-4 від 11.11.2019 року до Договору про надання правової допомоги № 18/12-06 від 22.12.2018 року, рахунку АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" № 469 від 12.11.2019 року, платіжного доручення ТОВ Агрофірма "Матюші" № 2073 від 19.11.2019 року; (6) Додаткової угоди № 19/12/03-24 від 03.12.2019 року до Договору про надання правової допомоги № 18/12-06 від 22.12.2018 року, рахунку АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" № 579 від 04.12.2019 року, платіжного доручення ТОВ Агрофірма "Матюші" № 2384 від 06.12.2019 року; (7) Додаткової угоди № 19/12/03-1 від 03.12.2019 року до Договору про надання правової допомоги № 18/12-06 від 22.12.2018 року, рахунку АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" № 556 від 04.12.2019 року, платіжного доручення ТОВ Агрофірма "Матюші" № 2361 від 06.12.2019 року; (8) Додаткової угоди № 19/12/03-23 від 03.12.2019 року до Договору про надання правової допомоги № 18/12-06 від 22.12.2018 року, рахунку АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" № 578 від 04.12.2019 року, платіжного доручення ТОВ Агрофірма "Матюші" № 2383 від 06.12.2019 року; (9) Додаткової угоди № 19/12/03-4 від 03.12.2019 року до Договору про надання правової допомоги № 18/12-06 від 22.12.2018 року, рахунку АО "ЕВЕРЛІҐАЛ" № 559 від 04.12.2019 року, платіжного доручення ТОВ Агрофірма "Матюші" № 2364 від 06.12.2019 року. Загальна сума судових витрат складає 153 577, 35 грн. (24012,50 грн. + 129 564,85 грн.), які підлягають стягненню пропорційно, тобто з кожного з семи Відповідачів на користь Позивача у сумі 21 939,62 грн. (153 577,35 грн. : 7). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 58 рішення ЄСПЛ у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року). З огляду на це, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту права. При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved