Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

07 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є: визнання недійним договору фінансового лізингу №002504 від 31 серпня 2015 року та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Скориставшись своїм правом на зміну предмету позову до початку судового розгляду, 26 листопада 2015 року[PERSON] подав до суду заяву, в якій просив: визнати недійсним договір фінансового лізингу №002504 від 31 серпня 2015 року, стягнути з відповідача суму адміністративного платежу в розмірі 240 000 грн.. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що в серпні 2015 року він, вирішивши придбати в мережі Інтернет трактор МТЗ 1025 Беларус, знайшов відповідне оголошення про продаж такого трактору 2013 року випуску за ціною 240 000 грн на сайті Авто Ріа. Зателефонувавши за номером, вказаним в оголошенні, позивач дізнався, що для укладення договору та отримання трактору йому необхідно приїхати до м. Полтави. 31 серпня 2015 року позивач разом зі своїм братом приїхав до Полтави, де в офісі товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - ТОВ) "Євролізинг Україна" йому пояснили, що для відвантаження транспортного засобу необхідно внести перший платіж. Тоді ж позивачу видали рахунок на суму 240 000 грн та пояснили, що поки він буде сплачувати, співробітник ТОВ "Євролізинг Україна" підготує договір. Після сплати адміністративного платежу позивачу пояснили, що після підписання договору йому необхідно їхати до м. Кременчуг, де буде відвантажений транспортний засіб і якщо позивач не встигне до кінця робочого дня, трактор буде залишений на вулиці не замкненим. Підписавши договір, позивач поїхав до м. Кременчуг, де за вказаною ТОВ "Євролізинг Україна" адресою йому пояснили, що він не перший, хто приїжджає за товаром від ТОВ "Євролізинг Україна", проте магазин не здійснює реалізацію техніки та транспорних засобів. Повернувшись до м. Полтави, позивач знайшов офіс ТОВ "Євролізинг Україна" зачиненим, на дзвінки по мобільному телефону менеджер не відповідала. Додзвонившись на гарячу лінію, позивач дізнався, що вартість трактору становить 720 000 грн, а 240 000 грн, які він сплатив, є лише адмінстративним платежем за підготовку договору. Для отримання трактору необхідно сплатити ще 360 000 грн, тобто половину вартості трактору. Вважаючи, що розміщена ТОВ "Євролізинг Україна" на сайті Авто Ріа інформація про умови покупки товару за ціною 240 000 грн є завідомо неправдивою, оскільки отримати товар за вказану суму неможливо, а умови договору лізингу такими, що суперечать вимогам законодавства, [PERSON] звернувся з позовом до суду. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися. Позивач надав заяву, в який просив позов розглянути за його відсутності, задовольнити позовні вимоги та розподілити судові витрати. Крім того, представник позивача надав до суду письмові пояснення, в яких послався на наступні обставини. Відповідачем, в порушення вимог ч. 1 ст. 806 ЦК України, було укладено договір фінансового лізингу щодо майна, яке йому не належало. Так, набуття лізингодавцем права власності на предмет лізингу має передувати укладенню договору лізингу, однак відповідач уклав договір, не маючи прав власника майна. Представник також пояснює, що зміст договору в частині визначення його предмета суперечить вимогам ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 184, 807 ЦК України, оскільки в договорі відсутні індивідуалізуючи ознаки предмету лізингу, якими, за змістом Порядку відомчої реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, інших механізмів, є: найменування, реєстраційний номер, марка, рік випуску, заводський номер, номер двигуна, номер шасі, об'єм двигуна, маса машини. Саме ці ознаки транспортного засобу дають можливість ідентифікувати його серед інших схожих механізмів та вносяться до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу або талону тимчасового обліку машини. Обгрунтовуючи свою правову позицію, представник також послався на нікчемність укладеного сторонами правочину через недотримання нотаріальної форми договору. Так, договір лізингу є змішаним, оскільки водночас поєднує елементи договорів купівлі-продажу та найму. Враховуючи, що договір лізингу був укладений з фізичною особою, він повинен бути нотаріально посвідчений, як того вимагає ч. 2 ст. 799 ЦК України. Крім того, представник зазначив, що положення договору, яке надає лізингодавцю право утримувати 40 % авансового платежу в якості штрафу за розірвання договору, суперечить вимогам ст.ст. 538, 549, 693 ЦК України, оскільки підставою для нарахування неустойки є невиконання або не належне виконання зобов'язання, яким не можна визнати дострокове розірвання договору. Договор фінансового лізингу, на думку представника, містить несправедливі умови, що суперечить вимогам ч. 1, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, пунктом 12.1 Договору лізингу передбачено, що "вигодоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб має право розірвати цей договір шляхом направлення відповідного листа... У строк, встановлений чинним законодавством Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розвірвання договор. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає". Таким чином, вказаний пункт договору передбачає односторонню відповідальність лізингоодержувача та не встановлює правових наслідків для лізингодавця. Представник також посилався на ненадання лізингодацем інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого вибору. Зокрема, позивач не був ознайомлений з внутрішніми правилами з надання послуги з фінансового лізингу, затвердженими уповноваженим органом юридичної особи, як це передбачено ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2.1 Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг Українии №21 від 22 січня 2004 року. Таким чином, договір укладений з використанням відповідачем нечесної підприємницької діяльності, що, відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України, тягне за собою недійсність правочину. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення, в яких заначив, що сторони є вільними в укладенні договору. Підписавши договір фінансового лізингу, сторони досягли згоди з усіх істотних умов цього договору. Закон України «Про фінансовий лізинг», яким керувалися сторони під час укладення оспорюваного договору, є спеціальним, а тому його норми мають пріоритет над положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, представник зазначив, що останній взагалі не регулює правовідносини, які склалися між сторонами договору фінансового лізингу. Посилаючись на те, що позивач не надав жодних належних доказів на підтвердження існування обставин, якими обгрнутовано позовні вимоги, представник просив відмовити в задоволенні позову. Розглянувши позовну заяву та письмові заперечення відповідача, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 31 серпня 2015 року між ТОВ "Євролізинг Україна", з одного боку, та [PERSON], з другого боку, був укладений договір фінансового лізингу №002504 з Додатками 1 та 2 (а.с. 10-17). Того ж дня [PERSON] сплатив на користь ТОВ "Євролізинг Україна" 240 000 грн в якості адміністративного платежу згідно договору фінансового лізингу №002504 (а.с. 19). Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. За змістом п.3.1.5 Договору Лізингодавець зобов'язаний ознайомити Лізингоодержувача з умовами даного договору та внутрішніми правилами та надати повну інформацію, яка передбачена чинним законодавством. Так, відповідно до умов п.1.1, 1.2 Договору, предметом фінансового Лізингу є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у Специфікації (Додаток №2 до Договору), а саме: Беларус 1025.2 з механічною коробкою передач, повним приводом, об'ємом двигуна - 107 к.с. Вартість Предмета лізингу на момент укладання Договору зазначається в ньому, розмір авансового платежу вказується у Договорі та в Додатку №1, який є невід'ємною частиною Договору. Як зазначено в п.8.2 Договору та Додатку №2 до Договору фінансового лізингу №002504 від 31.08.2015р., вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 26568,27 Євро, з урахуванням ПДВ згідно обмінного курсу Євро до української гривні, на фактичну дату укладання Договору, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 720000,00 гривень. При цьому суд звертає увагу, що всі дані, які стосуються ціни предмету лізингу, а також належних до сплати платежів, вписані в бланк договору від руки (а.с.10,12). За змістом преамбули до Договору, адміністративним платежем є першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Адміністративного платежу відображається у Додатку №1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Згідно з Додатком №1 до Договору, Адміністративний платіж становить 10% від вартості товару, тобто 72 000 грн (а.с. 16). При цьому, у п. 8.7 Договору вказано, що всі рахунки на сплату платежів, вказаних у Додатку №1 до Договору Лізингоодержувач зобов'язаний оримувати у Лізингодавця для їх подальшої оплати на виконання умов цього Договору. З квитанції, копію якої долучено до матеріалів справи, вбачається, що позивач сплатив за призначенням «адміністративний платіж згідно ДФЛ №002594» 240 000 грн (а.с. 19). Вказане підтверджує доводи позивача про те, що він, сплативши наданий йому Лізингодавцем рахунок на суму 240 000 грн, не знав, що таке адмінстративний платіж, його дійсний розмір - 72000 грн, та призначення. Зазначене також узгоджується з поясненнями позивача щодо повідомленої йому представником ТОВ «Євролізинг Україна» при укладенні оспорюваного договору фінансового лізингу іншої інформації про дійсну вартість предмета лізингу, та що сплачена позивачем сума в розмірі 240 000 грн з урахуванням інформації на сайті (а.с. 20) була внесена як платіж з метою отримання транспортного засобу, а не за складення договору, який за своєю формою є типовим, і що волевиявлення позивача було спрямоване на придбання предмету лізингу за значно нижчою ціною, ніж та, що виявилася після сплати ним першого платежу в розмірі 240 000 грн, який позивач вважав достатнім для отримання транспортного засобу. Крім того, дослідженням оспорюваного Договору встановлено наступне. Згідно з п. 2.1. Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором. Строк лізингу починається з дати передачі предмету лізингу та підписання Акту прийому-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком №3 до цього Договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору (п. 2.2 Договору). Відповідно до п.4.1. Договору, Лізингодавець передає у користування предмет лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів - адміністративного платежу; - авансового платежу;- комісії за передачу предмету лізингу; - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4. ст.9 Договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6. ст.9 даного Договору. Водночас, п. 12.1. Договору передбачено, що Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі чітким волевиявленням щодо розірвання Договору шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Судом також встановлено, що за змістом п.3.2.6 Договору, Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати Договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.1 ст.12 даного Договору, що стосується обсягу повернення коштів. Зі змісту викладених пунктів Договору вбачається, що Лізингодавець може сам створювати умови, які спонукатимуть Лізингоодержувача розірвати договір, але при цьому Лізингодавець отримає вигоду, а Лізингоодержувач, сплативши адміністративний та авансовий платежі і не отримавши транспортний засіб, втрачає половину сплачених коштів. Разом із тим, при розірванні договору Лізингодавцем в односторонньому порядку, в тому числі не з вини споживача послуг, ніяких санкцій для відповідача не передбачено. Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання договору, в тому числі і не з вини позивача, що, на думку суду, приводить до дисбалансу договірних відносин. При цьому в договорі жодним чином не обґрунтовано визначений розмір адміністративного платежу на рівні 10% від вартості предмету лізингу, що складає 72000 гривень, а саме: за перевірку, розгляд та підготовку даного договору лізингу. Будь-яких доказів на підтвердження фактичних затрат відповідача на проведення робіт з організації та підготовки укладення договору, а також щодо їх співмірності із визначеною в договорі сумою адміністративного платежу, відповідачем суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. Дослідженням письмових доказів встановлено, що фактично організація з підготовки Договору лізингу полягала у виготовленні стандартної, типової для відповідача форми договору, про що свідчить вписані від руки співробітником відповідача індивідуальні дані щодо Лізингоодержувача, предмета лізингу, його вартості та розмірів належних платежів. Наведене, на думку суду, вказує на порушення відповідачем принципів добросовісності та справедливості при укладенні договору. За змістом ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Статтею 807 ЦК України встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч.1ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником). Відповідно до ст.1, ч. 1 ст.2, ч. 1 ст.3 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.6, ч. 1 ст.7, ч. ч. 1, 2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. У відповідності до ч. ч. 1, 2, п. п. 2 - 4, 7, 10 - 13 ч. 3, ч. ч. 4 - 8ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6статті 203 цього Кодексу. Відповідно до змісту ч.1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. В ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно дост. 21 ЗУ "Про захист прав споживачів" права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Так, зміст розділу 12 Договору, зокрема, пункту 12.1, свідчить про встановлення жорсткої односторонньої відповідальності лише лізингоодержувача за порушення зобов'язань за договором і за розірвання договору за його ініціативою. Положення розділу 12 Договору усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати адміністративний платіж за організацію договору та 40% суми авансових платежів у випадку дострокового розірвання договору споживачем, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. І ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч. І ст.7, п. 3 ч. І ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору. Судом встановлено, що в укладеному сторонами договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця. З огляду на зазначене, суд вважає, що такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцип добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому в силу положень частин 1, 2, п. п. 2 - 4, 11-13 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними. Оскільки визнання недійсними вказаних умов договору щодо розміру та порядку повернення адміністративного платежу, вартості предмета лізингу, підстав та порядку розірвання договору зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, а також враховуючи, що справжнє волевиявлення позивача було направлено на придбання предмету лізингу за іншою, значно нижчою, повідомленою йому відповідачем ціною, відповідно до положень ч. 6ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. І,3 ст.203, ч. 3 ст.215 ЦК України, оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому. Відповідно до вимог ч.1,2 ст.216 ЦК України сплачені позивачем на виконання укладеного договору лізингу кошти в сумі 240 000 гривень підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Твердження представника відповідача про те, що положення Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються на спірні правовідносини, суд вважає помилковим, оскільки в преамбулі вказаного Закону встановлено сферу регулювання - відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Оскільки договір лізингу поєднує в собі елементи договорів купівлі-продажу та найму (оренди), сторони договору лізингу є, відповідно, продавцем (надавачем послуг) та споживачем, правовідносини, що виникли з приводу укладення оспорюваного договору, охоплюються сферою дії Закону України «Про захист прав споживачів». При подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору, а тому судовий збір в розмірі 2400 грн, відповідно до ст.88 ЦПК України, стягується з відповідача на користь держави. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до судових витрат, окрім судового збору, належать також витрати на правову допомогу. З матеріалів справи вбачається, що 24 листопада 2015 року [PERSON] уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом [PERSON] (а.с. 53). 10 грудня 2015 року [PERSON] на користь [PERSON] сплачено 5 000 грн за надання правової допомоги (а.с. 52). З огляду на те, що позивачем доведено суму платежу та його призначення і позовні вимоги підлягають задоволенню, суд стягує витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень з відповідача. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved