Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники [PERSON] і [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 15.07.1998 року сторони уклали між собою шлюб. Від спільного шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Фактично сімейні відносини між позивачем і відповідачем були припинені з серпня 1999 року за ініціативою [PERSON] 13.03.2003 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.05.2014 року з відповідача на користь позивачки були стягнуті аліменти на утримання їх спільної доньки в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу щомісяця до її повноліття. Проте, будучі зареєстрованим ФО-П, відповідач умисно зменшив свої доходи і сплачує щомісячні аліменти у мінімальному розмірі. Свій заробіток він приховує, оскільки працює програмістом, а дана професія є самою оплачуваною не тільки в Україні, а і в світі. Згідно інтернет сайтів відповідач відпочивав в Індії, в Греції, здійснює поїздки до Швейцарії, Німеччини, Франції, Голандії, є власником 1/4 частини п'ятикімнатної квартири [ADDRESS], двох автомобілів „Шевроле Нива", 2006 року випуску та „Судзукі SХ4", 2012 року випуску. На даний час він працює програмістом в США і отримує значний розмір заробітної плати. Крім того, їх спільна дитина навчається у технічному ліцеї з поглибленим вивченням математики, фізики, інформатики, що потребує додаткових коштів на охорону ліцею, благодійний внесок, проїзд до місця навчання, придбання підручників, тощо, займається фітнесом у „Спорт Лайфі". За таких обставин просять збільшити розмір аліментів, призначений рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.05.2014 року з 1/4 частини з усіх видів доходу щомісяця до 10 000 грн. щомісяця в зв'язку з покращенням матеріального стану відповідача. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що відповідач по справі є самозайнятою особою і за два останніх роки відбулось значне погіршення його матеріального стану. Присуджені судом аліменти він сплачує вчасно і заборгованість по сплаті аліментів на даний час у нього відсутня. Тому позов є безпідставним та необґрунтованим і просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Заслухавши позивача, представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. У відповідності до ч.1, ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати до досягнення нею повноліття. Як наголошує ч.2, ст.182 СК України розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим за неоподаткований мінімум доходів громадян. За правилами ч.1, ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Як встановлено в судовому засіданні, 15.07.1998 року сторони уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис №797 (т.1, а.с.6). Від спільного шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] (т.1, а.с.7). Фактично сімейні відносини між позивачем і відповідачем були припинені з серпня 1999 року за ініціативою [PERSON] 13.03.2003 року шлюб між сторонами було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] (т.1, а.с.8). За змістом ч.3, ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.05.2014 року з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання їх спільної доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу щомісяця до повноліття дитини (т.1, а.с.31-33). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30.07.2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12.05.2014 року в частині стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини на утримання дитини було залишено без змін (т.1, а.с.34-37). За змістом витребуваної копії виконавчого провадження (т.1, а.с.170-250; т.2, а.с.1-132) заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання дитини станом на 1.02.2016 року відсутня (т.2, а.с.127). Вказані вище обставини не заперечувались позивачем та представниками сторін по справі. У відповідності до ст.7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2015 рік" №80-VIII від 28.12.2014 року - установити у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2015 року - 1176 гривень, з 1 грудня - 1330 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2015 року - 1032 гривень, з 1 грудня - 1167 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2015 року - 1286 гривень, з 1 грудня - 1455 гривень. [PERSON] 2.03.2006 року був зареєстрований Дніпровської районною в м. Києві державною адміністрацією фізичною особою-підприємцем, номер запису №2 067 000 0000 008958, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серія В01 №560291 (т.1, а.с.86). На день розгляду справи він здійснює підприємницьку діяльність і не знятий з реєстрації. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є повне забезпечення інтересів своєї дитини. Як наголошує ч.1, ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За приписами ч.3, ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року „Про застосування судом окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Як вбачається із тексту позовної заяви та пояснень позивача та її представників у судовому засіданні, [PERSON] просить збільшити розмір аліментів, призначений рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.05.2014 року з 1/4 частини з усіх видів доходу щомісяця до 10 000 грн. щомісяця в зв'язку з покращенням матеріального стану відповідача. Однак вказана позовна вимога суперечить диспозиціям ч.3, ст.181 СК України, яка встановлює виключно два способи стягнення аліментів: у вигляді частки від доходу особи, з якої стягуються аліменти, та у твердій грошовій сумі, а також ч.1, ст.192 СК України, яка регулює тільки збільшення розміру аліментів, який уже визначений за рішенням суду, при цьому вказана норма права ніяким чином не змінює спосіб виконання стягнення аліментів. В даному випадку рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.05.2014 року вже встановлений спосіб стягнення аліментів у вигляді стягнення 1/4 частини з усіх видів доходу відповідача щомісяця, а положення ч.1, ст.192 СК України у правовідносинах, що склались між сторонами, регулюють різмір дробового значення вже присуджених аліментів в частині їх збільшення або зменшення, а не зміни встановленого способу їх стягнення. Таким чином, в позові і поясненнях позивача та її представника мова фактично йдеться не про збільшення розміру аліментів, а про зміну порядку стягнення аліментів (з частки від доходу на тверду грошову суму). Позивач не просить суд збільшити „1/4 частину" на частку у більшому розмірі, а суд не має повноважень вийти за межі її позовних вимог. Крім того, позивачкою по справі не надано суду будь-яких доказів в розумінні ст.57-59 ЦПК України покращення матеріального стану платника аліментів або погіршення стану здоров'я одержувача аліментів чи дитини, що є підставою для збільшення розміру аліментів, так як наявність в справі медичних документів різних медичних закладів не свідчить про зміну стану здоров'я та дитини, оскільки суду не відомо який був стан здоров'я дитини при ухваленні рішення про стягнення аліментів. Позивач не довела суду того, що стан здоров'я дитини погіршився і що вона потребує коштовного лікування. Ствердження позивачки та її представників про те, що спільна дитина сторін навчається у технічному ліцеї з поглибленим вивченням математики, фізики, інформатики, з цього приводу потребує додаткових коштів на охорону ліцею, благодійний внесок, проїзд до місця навчання, придбання підручників, тощо, займається фітнесом у „Спорт Лайфі", проходила курс лікування у певних медичних установах, суд не може покласти в основу рішення, оскільки дана позиція сторони не є підставою для збільшення розміру аліментів, а є можливим стягненням додаткових витрат на утримання дитини в порядку ст.185 СК України, вимога яких в даному позові не заявлялась. Крім того, судові не надано доказів поліпшення матеріального стану відповідача, а його неодноразові виїзди за кордон не є підставами для висновку про покращення його матеріального стану з тим, що був на момент винесення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12.05.2014 року. За правилами ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Як наголошує ч.1-2, ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За змістом ч.1-2, ст.58ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Аналізуючи описані вище докази, зібрані у судовому засіданні, а також диспозиції ч.3, ст.181; ч.1, 192 СК України, суд вважає, що оскільки позивач фактично просить змінити спосіб виконання рішення суду про стягнення аліментів, а не збільшити розмір призначених судом аліментів, при цьому ні вона, ні її представники не надали доказів покращення матеріального стану платника аліментів або погіршення стану здоров'я одержувача аліментів чи дитини з тим станом, що існував на момент винесення рішення суду від 12.05.2014 року, тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed