Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивачі, звернувшись в суд з позовом, обґрунтовували свої вимоги тим, що вони є власниками будинку №51»б» по вул. Лисовицькій в м.Болехові, для обслуговування якого користуються земельною ділянкою, площею 0,3206га, яка належала ще батькам. З приводу заїзду до вказаного будинковолодіння у них виникали спори з сусідами, які були предметом розгляду, як в суді, так і в межах компетенції міської ради. Так, рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 10.09.1987року №345 вирішено черговий спір та затверджено акт земельної комісії про виділення земельної ділянки для будівництва заїзду до будинку [PERSON] за рахунок земель [PERSON]Й, площею 70кв.м. та міськземфонду, площею 150кв.м. В листопаді 2002року [PERSON] згідно Державного акту отримав у власність земельну ділянку, площею 0, 3206га. В той час позивачка [PERSON], якій виділено земельну ділянку для заїзду до будинковолодіння, не приватизувала її, оскільки перебувала на той час закордоном , тобто, земельна ділянка виділена цим рішенням для розширення заїзду залишилася в їх користуванні без приватизації і право на користування нею виникло згідно ст. 16 ЗК УРСР (1970р.). З того часу ця земельна ділянка, призначена для розширення заїзду, в них не вилучалася і правомірно знаходилася в їх користуванні, що підтверджено і в ухвалі Івано-Франківського обласного суду від 28.04.1992р. Однак навесні 2013року вони побачили, що [PERSON] обробляє земельну ділянку, яка раніше пустувала, при цьому захопивши земельну ділянку, призначену для заїзду. Як зясувалося, підставою для такої поведінки стало рішення [PERSON] міської ради від 19.09.2013р. «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON]І.» та рішення [PERSON] міської ради від 30.12.1997р. «Про передачу земель у приватну власність громадянам міста Болехова» щодо надання земельної ділянки [PERSON] (прізвище помилково вказано [PERSON]), площею 0,22га. Вважаючи вказані рішення прийняті всупереч вимогам законодавства, та такими, що порушують їх права, просили визнати їх незаконними та скасувати, оскільки вони прийняті з порушенням 37-41 ЗК УРСР (1970р.), без вилучення земельної ділянки у попереднього користувача. Окрім того, комісією [PERSON] міської ради 11.10.2013р. встановлено, що ділянка, яка пропонується для приватизації [PERSON] згідно оспорюваного рішення від 19.09.2013р. включає в себе і ділянку, виділену для розширення заїзду до їх господарства. При огляді на місці комісією зафіксовано, що [PERSON] закопані три металеві стовпчики та поставленого огорожу, чим спричинено захоплення 0,8 метра проїзду до трьох господарств, в тому числі і 0,0150га гр. [PERSON], при цьому [PERSON] неодноразово попереджувалась про недопустимість самовільного захоплення. Посилаючись на викладене, позивачі просили : - визнати незаконними та скасувати рішення від 19.09.2013р. «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON]І» та рішення від 30.12.1997р. «Про передачу земель у приватну власність громадянам міста Болехова» в частині надання земельної ділянки [PERSON] , площею 0,22га. - зобов'язати [PERSON] міську раду повернути з користування [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0150га та розглянути на сесії міської ради заяву [PERSON] від 15.10.2013р. «Щодо виділення земельної ділянки із земель запасу в розмірі 0,1219» Ухвалою суду позовні вимоги позивачів про зобовязання [PERSON] міську раду повернути з користування [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0150га та розглянути на сесії міської ради заяву [PERSON] від 15.10.2013р. «Щодо виділення земельної ділянки із земель запасу в розмірі 0,1219» залишені без розгляду за заявою позивачів (а.с.220). Під час розгляду справи позивачі збільшили позовні вимоги та додатково просила визнати незаконним та скасувати рішення [PERSON] міської ради від 25.09.2012року « Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою» в частині надання [PERSON] дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, площею 0,22 га по вул. Берегомітній, 47. ( а.с.166). В судовому засіданні позивач [PERSON], вона ж є представник і [PERSON], підтримала позовні вимоги з наведених вище підстав тадодатково пояснила, що згідно рішення [PERSON] міської ради №345 їй виділено земельну ділянку для заїзду, площею 70 кв.м. за рахунок землекористувача [PERSON] та 150кв.м. із земель міськземфонду. Земельна ділянка, що належала [PERSON] вилучена із компенсацією грошових коштів. Представник відповідача [PERSON] міської ради позов визнала і вказала, що оспорювані рішення про передачу земельної ділянки [PERSON] прийняті з порушеннями, без вивчення певних документів і приймаючи рішення, [PERSON] міська рада допустилися помилок. За [PERSON]І згідно облікових документів обліковується 0.22 га землі та не зазначено на підставі чого здійснено такий запис. Однак згідно архівних даних за її батьками облікувалося 0.06 га земельної ділянки по вул. Берегомітній,47, які вона успадкувала та 0.08 га їй виділено за рахунок земельної ділянки гр.[PERSON] і загальна площа становить 0.14 га. Згідно геодезичних обстежень розмір земельної ділянки, якою [PERSON] користується, становить 0.22 га, але підтверджуючих документів на право користування в такому розмірі немає, рішення міською радою не приймалось, наявні документи тільки на підтвердження 0,14га. За позивачем [PERSON] обліковується 0.32 га згідно державного акту. В державний акт виданий [PERSON] земельна ділянка, площею 150 кв.м. для заїзду, не включена. Згідно план-схеми земельної ділянки є накладка на ці 150 кв.м. 11.10.2013 року комісією складено, яким рекомендовано [PERSON] міській раді рішення про надання земельної ділянки [PERSON] відмінити. Відповідач [PERSON] позов не визнала, вважаючи всі оскаржуванні рішення законними. Пояснила, що земельну ділянку розміром, 0.06 га, яка надана батькам для будівництва житлового будинку згідно норм, вона отримала на підставі свідоцтва про право на спадщину. А решту землі надано для саду, городу по фактичному користуванні. Цією земельною ділянкою користується з 1963 року. Згідно рішення від 30.12.1997 року їй передано земельну ділянку розміром 0.22 сотих і вона нею користується. Згідно плану "усадебного участку від 02.06.1963 року" загальна площа по фактичному користуванні складала 1355.3 кв.м. Рішенням від 12.04.1987 року додатково надано 0.8 сотих і разом загальна площа земельної ділянки становить приблизно 0.22 сотих. Вважає акт комісії, на який посилається позивач від 11.10.2013року, таким, що немає юридичної сили, оскільки він не затверджений [PERSON] міською радою. А лист головного архітектора від 05.06.2014року №78 теж не заслуговує на увагу, оскільки врегулювання земельних спорів не належить до повноважень архітектора, а є виключною компетенцією міської ради. Просить в задоволенні позову відмовити та застосувати строк позовної давності щодо вимоги про скасування рішення [PERSON] міської ради від 3012.1997року. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог (з врахуванням уточнень ) з наступних підстав. У відповідності вимог ст. 11, 86 Земельного клодексу УРСР в редакції 1970 року, міські ради народних депутатів, їх виконавчі комітети в межах і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, на території міста надають, зокрема, у користування земельні ділянки. Згідно ч. 4 ст. 16 ЗК УРСР (в ред. 1970р.), надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві проводиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому ст.ст. 37 - 41 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивачі перебувають у шлюбі з липня 1970року і проживають в будинку в м.Болехові по вул. Берегомітній, ([PERSON], Лисовицької) 51 "б", власником якого згідно свідоцтва про право власності є [PERSON] ( а.с.6,7). Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів №345 від 10.09.1987р. затверджено [PERSON] земельної комісії від 20.08.1987р. про відведення земельної ділянки для будівництва заїзду до будинку №51" б" [PERSON] по вулиці Лисовицькій ( [PERSON]) в м.Болехові за рахунок землекористування\~[PERSON]Й, площею 70 кв.м. та міськземфонду площею 150 кв.м. Земельну ділянку, площею 70 кв.м. вилучено із землекористування [PERSON] і внесено зміни в генеральний план будинковолодіння ( а.с.9). У зв'язку з необхідністю додаткового уточнення межі заїзду комісією міської ради 13.10.1987р. повторно визначено його границі ( а.с.218-219). Для обслуговування вказаного будинковолодіння та ведення особистого селянського господарства [PERSON] згідно рішення сесії [PERSON] міської ради від 27 грудня 2001року надано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,3206га та видано Державний акт ( а.с.8). Відповідач [PERSON], яка проживає по сусідству з позивачами віповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 16 березня 1988 року та\~\~ 20 травня 1992 року являється спадкоємцем майна після смерті батьків [PERSON] та [PERSON], зокрема житлового будинку із господарськими спорудами по вул. [PERSON] (Берегомітної), 47в м.Болехові, розташованого на земельній ділянці 600 кв.м. (122,123). При огляді в судовому засіданні плану проекту будівництва будинку , який збудував батько відповідача [PERSON] - [PERSON] та земельної ділянки, відведеної під будівництво встановлено, що розмір земельної ділянки становить 600кв.м. (30 х20), яка відведена згідно рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 18 жовтня 1951року №19 в користування [PERSON] (а.с.120, 217). Як зазначено в ст. 16. ЗК УРСР (1970року), надання земель у користування користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови [PERSON] Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської [PERSON] народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно ст. 88 цього ж Кодексу в містах, де допускається індивідуальне житлове будівництво, виконавчими комітетами міських [PERSON] народних депутатів можуть надаватися громадянам для цієї мети земельні ділянки в розмірах від 0,03 до 0,06 гектара, з врахуванням місцевих умов, незалежно від кількості членів сім'ї. Статтею 90 цього ж кодексу ( перехід права користування земельною ділянкою при переході права власності на будівлю) передбачено, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу. Отже, оскільки батькові відповідача [PERSON] відведено під будівництво житлового будинку 600кв.м , то після його смерті [PERSON] правомірно успадкувала разом із житловим будинком - земельну ділянку, розміром 600кв.м. [PERSON] після смерті батька могла успадкувати тільки те майно, яке належало її батькові, адже спадкування це перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тому не заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що за будинком її батьків обліковано більший розмір земельної ділянки, зокрема 1355,3кв.м., право на яку переходить і їй, та не є належним доказом визначення нею саме такого розміру земельної ділянки, оскільки рішень з приводу надання земельної ділянки такої площі її батькам у користування , власність чи про закріплення лишків ділянки, які б приймалися міською радою суду не надано. Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. У будь-якому випадку підставою для передачі громадянам та юридичним особам, зокрема, земельних ділянок державної або комунальної власності є рішення уповноваженого органу. В матеріалах справи є рішення [PERSON] міської ради від 12.07.1984р. №242 «Про закріплення земельних ділянок за громадянами міста», згідно якого за гр.[PERSON] закріплено земельну ділянку по вул. Космодем'янської,47 площею 0,08 га, якою користувалась померла Стасів (а.с.121). Таким чином, суд встановив, що за [PERSON] правомірно обліковується за вказаною адресою 0,14 га земельної ділянки ( 0,08+0,06) . Сама відповідач пояснювала, що за належним їй будинковолодінням облікується 0,22га і так значиться в земельно-облікових документах, виходячи з того, що вона успадкувала 1355кв.м. від батька (що не відповідає дійсності, оскільки суд встановив, що успадковано 600кв.м. ), а 0,08га - закріплено на підставі рішення від 12.07.1984року. Тому є слушним твердження представника відповідача [PERSON] міської ради про те, що у земельно-облікових книгах не зазначено на підставі чого внесені записи про облікування за [PERSON] по вул. Берегомітній 47 - земельної ділянки більшого розміру( 0,22га), ніж фактично наділялось згідно рішень міської ради (0,14 га ). А відтак, надані відповідачем [PERSON] на а.с.191 виписки із земельно-облікових документів по її господарству не є належними доказами, які б підтверджували право користування земельною ділянкою саме в такому розмірі -0,22га. В той же час рішенням сесії [PERSON] міської ради від 30.12.1997р. [PERSON] (в рішенні помилково зазначено [PERSON]) передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,22 га біля будинку по вул. Космодем'янської, 47 ( а.с.143). Про вказане рішення позивачі дізналися при розгляді справи за їх позовом до [PERSON], [PERSON] міської ради про скасування рішення [PERSON] міської ради від 19.09.2013року " Про надання дозволу на виготовлення проекту землустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON]І.", яка розглядалася в порядку адміністративного судочинства , провадження по якій закрито касаційним судом, оскільки спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Зокрема, позивач вказувала, що [PERSON] подала це рішення ( від 30.12. 1997р.) в кінці судового засідання, що стало підставою для збільшення нею позовних вимог щодо скасування і рішення від 30.12.1997року. Викладене узгоджується з рішенням суду від 11.12.2014року, в якому підтверджено та зазначено, що про прийняте [PERSON] міською радою рішення від 30.12.1997року позивачам стало відомо під час слухання справи (а.с.27). Таким чином, строк позовної давності щодо вимоги про скасування рішення від 19.09.2013рок , на застосуванні якого наполягала [PERSON] на а.с.219, позивачами не пропущено. Також встановлено, що згідно рішення [PERSON] міської ради від 25.09.2012року №34-20/12 "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою" надано дозвіл громадянам на виготовлення технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, в тому числі і [PERSON] - в м.Болехові по вул. Берегомітній,47 площею 0,22га, з яких 0,10 для обслуговування будинку, 0,12га- для ведення особистого селянського господарства. (а.с.111,112). А рішенням [PERSON] міської ради від 19.09.2013р. №23-30/13 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки" надано дозвіл [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,11 га в м.Болехові по вул. Берегомітній,47. (а.с.10). Зазначені вище рішення [PERSON] міської ради від 30.12.1997року, 25.09.2012року, 19.09.2013року, прийняті щодо [PERSON], залишилися нею нереалізованими і правомірність їх прийняття позивачі оскаржують в суді, оскільки вважають, що у вказані площі земельних ділянок включено земельну ділянку [PERSON], площею 150 кв.м., виділену їй для заїзду до будинковолодіння . Суд погоджується із доводами позивачів та представником відповідача- Болехівської міської ради , який визнав позовні вимоги в повному обсязі, виходячи з таких міркувань. Встановлено, що між позивачами та відповідач [PERSON] існують суперечки щодо користування земельними ділянками, як суміжними землекористувачами, які були і предметом розгляду в судах. (а.с.136-141). Як встановив суд, [PERSON] міська рада, виділивши [PERSON] згідно рішення від 10.09.1987року земельну ділянку, площею 220кв.м ( 70+150) для заїзду до будинку не приймала ніяких рішень щодо вилучення у неї цієї ділянки . При цьому, [PERSON] не використала своє право на приватизацію вказаної ділянки, як її чоловік [PERSON] в 2002році, отримавши Державний акт на земельну ділянку, площею 0,3206га , оскільки на той час перебувала за кордоном, і приватизація ним земельної ділянки відбулась без врахування рішення [PERSON] міської ради від 10.09.1987року №345. Постановою Верховної [PERSON] УРСР «Про порядок введення в дію\~Земельного кодексу\~УРСР» від 18.12.1990р. №562-12 закріплено, що\~Земельний кодекс\~застосовується до правовідносин після введення його в дію, тобто з 15.03.1991р., а п.5 даної постанови визначено, що громадяни, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу зберігають свої права на користування ними до оформлення у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідне положення про збереження прав на землекористування відображене в п.7\~розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України. Згідно з п.п. «б» та «в» ч.1\~ст.12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього\~Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього\~Кодексу. Відповідно до ч.1\~ст.116 Земельного кодексу України\~громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частиною 2 цієї статті встановлено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч.3\~ст.116 Земельного кодексу України\~безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно з ч.5 вказаної статті земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи\~\~користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. На підставі неодноразових звернень позивачки до [PERSON] міської ради комісією у складі головного спеціаліста з питань землеустрою відділу з питань торгівлі, побутового обслуговування населення, захисту прав споживачів, сільського господарства та землеустрою, начальника відділу містобудування та архітектури міськвиконкому, начальника відділу з питань торгівлі, побутового обслуговування населення, захисту прав споживачів, сільського господарства та землеустрою, головного спеціаліста, еколога ЖКГ БТ ЕБ складено акт від 11.10.2013р., відповідно до якого встановлено, що [PERSON] встановила три металічні стовпчики та огорожу, чим спричинено захоплення 0,8 метра проїзду до трьох господарств, в тому числі і 0,0150га гр.[PERSON] В акті правильно зазначено, що суд і встановив, що за [PERSON] правомірно обліковується за вказаною адресою 0,14 га земельної ділянки ( 0,08+0,06) і невідомо з яких причин згідно записів у земельно-облікових документів за нею облікується за вказаною адресою 0,22га. (а.с.14). Згідно з вказаним актом комісією встановлено, що питання надання дозволу [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,10 га для обслуговування будинку відкладено до усунення порушення (встановлено три металічні стовпчики, які виступають на дорогу 0,8 метра, якою користуються три господарства, а також перешкоджають заїзду до будинку №51"б" [PERSON]В.) Комісія рекомендувала: рішення [PERSON] міської ради від 19.09.2013р. про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на площу 0,10 га [PERSON] відмінити; винести на розгляд чергового засідання постійної депутатської комісії з питань планування території, архітектури, містобудування та земельних відносин та сесії [PERSON] міської ради питання щодо вилучення з користування [PERSON] земельної ділянки площею, 0,0150 га та зобов'язати її усунути перешкоди у користуванні спільним заїздом ( а.с.14-15). З відповіді міського голови на звернення позивачки [PERSON] вбачається, що вказаний акт комісії від 11.10.2013року розглянуто у грудні 2013року на черговому засіданні постійної депутатської комісії з питань планування території, містобудування та архітектури, земельних відносин та рекомендовано питання щодо вилучення земельної ділянки площею 0,0150 га по вул. Лисовицькій для облаштування проїзду та вилучення земельної ділянки площею 0,11 га з користування гр.[PERSON] вирішувати у судовому порядку, про що повідомлено [PERSON] Листом головного архітектора [PERSON] міського відділу архітектури та містобудування від 05.06.2014р. вказану в акті інформацію підтверджено та поінформовано, що земельна ділянка площею, 0,0150 га. підлягає поверненню [PERSON], спірна земельна ділянка не розмежована та у грПтачик Є.І. не має державного акта на право власності на землю. У відповідності до акта комісії від 11.10.2013р., ділянки частково накладаються одна на одну. До листа головним архітектором долучено план схему земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON] (17-29). Факт накладення земельних ділянок позивачів та відповідача [PERSON] визнав і представник відповідача [PERSON] міської ради. В судовому засіданні [PERSON] належними та допустимими доказами обставин не накладання земельних ділянок не спростувала. Отже, земельна ділянка площею, 150 кв.м., надана рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів №345 від 10.09.187р. для будівництва заїзду до будинку №51-"б" у позивачів не вилучалась та у користування [PERSON] не надавалась. А тому висновки комісії, які викладені в акті від 11.10.2013р. вказують на невідповідність оскаржуваних рішень нормативно-правовим актам, генеральному плану населеного пункту, схемам землеустрою. Відповідно до положень\~ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішується відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Стаття 59 вказаного Закону\~передбачає, що міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Відповідно до п. 6 ч. 5\~\~Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7-рп/2009\~ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Отже, при винесенні оскаржуваних рішень з приводу надання земельних ділянок [PERSON] в м.Болехові по вул.Берегомітній, 7 [PERSON] міською радою не враховано, що рішення [PERSON] міської ради народних депутатів №345 від 10.09.1987р. вичерпало свою дію фактом його виконання, а тому таке прийнято без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації: надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON], яка є в користуванні [PERSON] Згідно із\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Рисовський проти України» (заява №29979/04), 20 жовтня 2011 року, установив порушення ст.1 Протоколу №1 до Конвенції, зазначивши, що при вирішенні питання щодо процедури скасування ухвали органу владних повноважень не було передбачено достатніх гарантій недопущення зловживання зі сторони суб'єкта владних повноважень. У пунктах 69-71 цього рішення Суд зазначив, що державні органи мотивували скасування рішення 1992 року тим, що його було прийнято помилково, без урахування попередньої обіцянки про виділення цієї ж землі третім особам. Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Приймаючи оскаржувані рішення в порушенні цього принципу, орган місцевого самоврядування не врахував інтересів позивачів, а звернув свою увагу лише на бажання [PERSON] на отримання спірної земельної ділянки, що практично є неможливим, оскільки це суттєво утискає права позивачів. Способи захисту порушених прав визначені ст.152 Земельного кодексу України, зокрема шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування. З врахуванням викладеного, оскаржуване рішення не можуть залишатися в силі і підлягають скасуванню. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, що в даному спорі складаються з витрат позивача [PERSON] на сплату нею судового збору в сумі 974грн.40коп. . На підставі наведеного,

Outcome: approved