Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

У червні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю " Бі - Майно ", треті особи - Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, Державна реєстраційна служба України, Товариство з обмеженою відповідальністю " Кей - Колект ", приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівна про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру, свої вимоги мотивувавши тим, що 16 травня 2008 року між Публічним акціонерним товариством « УкрСиббанк » та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11346209000, за яким Банк надав кредит в розмірі 85 000, 00 доларів США строком до 16 травня 2029 року зі сплатою процентів у розмірі 13, 00 % річних. В забезпечення виконання Кредитного договору між Публічним акціонерним товариством « УкрСиббанк » та [PERSON] 16 травня 2008 року було укладено іпотечний договір, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартира № 235 в будинку під номером 19, що розташований на вулиці Урлівській в місті Києві, загальною площею 63, 30 кв. м. 12 грудня 2011 року Публічне акціонерне товариство « УкрСиббанк » та Товариство з обмеженою відповідальністю « Кей - Колект » уклало договір факторингу, за яким відступило право вимоги по Кредитному договору № 11346209000, та на підставі Договору про відступлення прав вимог за договором іпотеки, посвідченого 12 грудня 2011 року, [PERSON], приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, за реєстровими № 5207 - 5208, відступило право вимоги за Договором іпотеки № 85507, посвідченим 16 травня 2008 року, [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 1036. Для забезпечення належного виконання зобов'язань по кредитному договору [PERSON] під час підписання договору іпотеки було передано оригінали правовстановлюючих документів на квартиру. [PERSON] неодноразово звертався до ПАТ « УкрСиббанк » та ТОВ « Кей - Колект » з проханням повернути оригінали правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] посилаючись на порушення його конституційних прав та законних інтересів. Однак, дані звернення були проігноровані ПАТ « УкрСиббанк » та ТОВ « Кей - колект». Позивачу стало відомо, що право власності на вищезазначену, квартиру було зареєстровано за ТОВ « Бі - Майно » на підставі Договору купівлі - продажу між ТОВ « Кей - Колект » та ТОВ « Бі - Майно ». Тобто, Банком було набуто право власності на належну Позивачу квартиру [ADDRESS] та після цього передано у власність ТОВ « Бі - Майно ». Позивач вважає, що перехід права власності на належну йому квартиру відбувся незаконно ( за відсутності правових підстав ), у зв"язку з чим позивач звернувся з позовними вимогами до суду. Так, згідно останньої редакції позовної заяви позивач просить витребувати з незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю " Бі - майно " на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 63, 30 кв. м. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 63, 30 кв. м. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності від 15 липня 2015 року ( а. с. 138 ІІ том ) [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю " Бі - Майно ", що діє на підставі довіреності № 12 / 01 / 18 від 12 січня 2018 року ( а. с. 136 ІІ том ) [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення в повному обсязі. Представник третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю " Кей - Колект", що діє на підставі довіреності № 405 - а від 25 травня 2018 року [PERSON] заперечив проти задоволення в повному обсязі. Треті особи Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, Державна реєстраційна служба України, Товариство з обмеженою відповідальністю " Кей - Колект", приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівна в судове засідання не з"явилися про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В ході судового розгляду, судом встановлено, що 15 травня 2008 року між АКІБ « Укрсиббанк » та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11346209000. За умовами договору [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 85 000 ( вісімдесят п'ять тисяч ) доларів США, зобов'язався їх повернути в строк визначений договором, сплатити проценти та інші платежі, що з нього випливають. Цього ж дня, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторонами б, укладено Договір іпотеки № 85507, відповідно до якого в іпотеку банку було передано належне Позивачу нерухоме майно: квартиру [ADDRESS]. Позичальник всупереч умовам Кредитного договору та положенням ст. 526 ЦК України не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість. 12 грудня 2011 року на підставі Договору факторингу № 1 права кредитора перейшли до ТОВ « Кей - Колект ». Цього ж дня на підставі Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки було змінено іпотекодержателя з Банку на ТОВ « Кей - Колект ». Відповідно до ст. 514 ЦК України до Нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в повному обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України « Про іпотеку » у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або будь - який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, згідно положень ч. 1 ст. 37 Закону України " Про іпотеку ", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Положеннями п. 5. 1. Розділу 5 « Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя » передбачено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним із наведених способів: Передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку визначеному Законом України « Про іпотеку ». Враховуючи порушення основного зобов'язання та наявність застереження про позасудове врегулювання ТОВ « Кей - Колект » повідомив боржника про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. В зв'язку із невиконанням вказаної вимоги ТОВ « Кей - Колект » звернувся до державного реєстратора - ПН КМНО Єгорової М. Є. із заявою про реєстрацію права власності на спірне іпотечне майно в порядку передбаченому ст. 37 Закону України « Про іпотеку ». 17 квітня 2015 року державним реєстратором прийнято відповідне рішення. Відповідно до ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 15 квітня 2015 року ТОВ « Кей - Колект» уклало з ТОВ « Бі - Майно » договір купівлі -продажу спірної квартирі. Договір було посвідчено нотаріально, право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав власності. Обгрунтовуючи позовні вимоги Позивач посилається на незаконність вибуття із його власності спірної квартири. Зокрема, зазначається, що всупереч вимогам ст. 35 Закону України « Про іпотеку » він не отримував повідомлення про порушення основного зобов'язання, не повідомлявся про зміну кредитора за основним зобов'язанням, на спірну квартиру розповсюджується дія Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті », відсутність застереження в іпотечному договорі інше. Виходячи зі змісту статті 388 ЦК України на власника покладається обов'язок довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав його, не з їхньої волі, а набувач - що він придбав майно за відплатною угодою й не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею ( передано за договором іншій особі, яка його відчужила ), він не має права вимагати повернення майна від добросовісного набувача. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати » воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка визначає право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом ( ст. 328 ЦК України ) Відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Враховуючи, що спірне майно вибуло із власності Позивача на підставі рішення державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що прийняте державним реєстратором Єгоровою предметом доказування є саме законність або протиправність вказаного рішення. Станом на день розгляду даного спору вказане рішення не оскаржене, судом не скасовано, а рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є нормативним актом індивідуальної дії. Вказане рішення державного реєстратора Єгорової М. Є. є законним та таким, що прийнято у відповідності до вимог Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень » та порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868. Отже, твердження позивача на протиправність вибуття з його власності спірної квартири є безпідставним та необгрунтованим з наступних підстав. Згідно Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті » передбачено, що протягом дій цього Закону: 1 ) не може бути примусово стягнуте ( відчужене без згоди власника ) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України « Про заставу » та / або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України « Про іпотеку », якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України ( позичальника або майнового поручителя ) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна ( об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна ) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; - не може бути примусово стягнуте ( відчужене без згоди власника ) інше майно ( майнові права ), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації ( переоцінки ) предмета застави ( іпотеки ); - кредитна установа не може уступити ( продати, передати ) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь ( у власність ) іншої особи. Отже, Законом України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті » може застосовуватися по суті до правовідносин, які склалися між боржником ( іпотекодавцем ) та кредитором ( іпотекодержателем ) лише в тому випадку, коли зазначені правовідносини відповідають певним умовам цього Закону. Основною умовою зазначеного Закону є те, що протягом його дії, в примусовому порядку ( без згоди власника ), не може бути стягнуте ( відчужене ) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України « Про заставу » та / або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України « Про іпотеку », якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України ( позичальника або майнового поручителя ) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Відповідно до ч. З ст. 47 закону Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла не інакше як на підставі закону за рішенням суду. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів ( посадових осіб ), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному пор: визначено Законом України « Про виконавче провадження ». Відповідно до ст. 33 Закону України « Про іпотеку », у невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону: у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. З ст. 36 Закону України « Про іпотеку », договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. За змістом положень статті 36 Закону України " Про іпотеку " відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з пунктом 5. 1 розділу 5 " Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя " договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предметом іпотеки свідчить про те, що сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України " Про іпотеку ". При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 Закону України " Про іпотеку " в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки. Відсутність факту реалізації домовленості сторін щодо укладення окремої угоди про задоволення вимог іпотекодержателя за наявності відповідного застереження в іпотечному договорі, наявність якого прирівнюється до угоди про задоволення вимог іпотекодержателя, та яке за змістом вимог Закону України " Про іпотеку " свідчить про те, що сторони домовилися про позасудовий порядок врегулювання спору, не є обставиною, яка обмежує державного реєстратора у здійсненні відповідної реєстраційної дії. Так, в матеріалах справи відсутні докази оспорення договору про іпотеку повністю або ж у частині розділу 5 "Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя". Відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" в редакції, чинній на момент прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в paхунок виконання основного зобов'язання. Аналогічну правову позицію виклав Вищий адміністративний суд України в ухвалі 25 листопада 2015 року у справі № К / 800 / 37845 / 15. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України ). Договір іпотеки був укладений позивачем добровільно та без жодного примусу щодо вибору контрагента і визначення умов договору, про що свідчить відсутність жодного рішення суду про скасування зазначеного договору як в цілому, так і в частині. Отже, укладаючи іпотечний договір, Позивачі погодились з тією умовою договору, яка передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання ним зобов'язань за кредитними договором до іпотекодержателя переходить право власності на предмет іпотеки, що є згодою позивача на перехід права власності ( відчуження ) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин. Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини й основних свобод, що є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна фізична особа або юридична ї особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини '' втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне '' ( справа '' Ятрідіс проти Греції ''). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише '' на умовах, передбачених законом '', а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію '' законів '' ( справа Україна-Тюмень проти України '' ) рішення від 22 листопада 2007 року. Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь - які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь - які треті особи ( враховуючи державу ), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування та розпорядження своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed