Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-29 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ПАТ «Альфа-Банк». До початку розгляду справи по суті за заявою позивача ПАТ «СК «Уніка Життя» було залучено до участі у справі в якості співвідповідача. Позовні вимоги мотивовані тим, що у серпні 2014 року між позивачем та банком укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник [PERSON] отримав від банку кредит у загальній сумі 45254,00 грн. Одночасно з підписанням кредитного договору позивачем також укладено з ПАТ «СК Уніка Життя» договір добровільного страхування життя. Як пояснила співробітник банку, укладення договору добровільного страхування життя від нещасних випадків та хвороб є обов'язковою умовою отримання кредиту. Розмір страхового платежу по договору страхування був включений до суми кредиту. Під час укладення договору кредиту позивачу був нав'язаний договір страхування життя шляхом введення [PERSON] співробітником банку в оману. При укладенні договору страхування вільне волевиявлення не відповідало справжньому наміру позивача. Позивач зазначає, що він як споживач фінансових послуг є більш слабкою стороною цивільно-правових відносин. Під час укладення договору споживчого кредиту відповідачем ПАТ «Альфа-Банк» було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача в письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту, позитивні та негативні аспекти запропонованої схеми кредитування. Така інформація не була надана позивачу. Крім того, текст кредитного договору був надрукований дуже дрібним шрифтом, інформація на папері сприймалася позивачем важко, консультант банку не пояснив детально умови кредитування та зазначив, що підписання договору страхування життя є обов'язковою умовою отримання кредиту в банку. На прохання позивача надати примірник договору для ознайомлення вдома було відмовлено. Позивач вважає подібну діяльності відповідача ПАТ «Альфа-Банк» нечесною підприємницькою практикою, оскільки вводить споживача в оману та є агресивною. Банк всупереч дійсній волі позивача включив страховий платіж в суму кредиту, що призвело до зростання як суми кредиту, так і суми процентів за користування кредитними коштами. Під час вчинення правочину - договору добровільного страхування життя були порушені вимоги ч. 1, 2, 3, 5, 7, 10, 14 ст. 18, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 3 ст. 203, ч. 4 ст. 213, 230 ЦК України. Крім того, пункт 2.8 кредитного договору не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: ч. 4, 5 ст. 11 Закону. Вказаними положеннями закону заборонено встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. Нікчемність подібних умов договору прямо встановлена Законом. Також відповідач ПАТ «Альфа-Банк» неправомірно нарахував штраф за порушення строків повернення кредиту, оскільки позивач зареєстрований на території Луганської області та є особою, тимчасово переміщеною з району проведення антитерористичної операції. За таких обставин, та з урахуванням уточнення розміру позовних вимог, заявленого представником позивача під час розгляду справи, позивач просить визнати недійсним договір добровільного страхування життя від 02 серпня 2014 року № 007.401640229.111, зобов'язати ПАТ «Альфа-Банк» повернути позивачу сплачену суму страхового платежу у розмірі 11979 грн., визнати нікчемним п. 2.8 розділу 1 кредитного договору від 02 серпня 2014 року № 401640229 та повернути позивачу сплачену суму коштів за надання (інформації) виписок за рахунком / за управління кредитом у розмірі 2090,08 грн., визнати незаконним нарахування за кредитним договором від 02 серпня 2014 року № 101640229 штрафних санкцій, скасувати нарахований штраф у розмірі 125 грн. за вказаним кредитним договором. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Зазначив, що під час укладення договору кредиту працівник банку скористалася відсутністю у позивача відповідних знань, не надала позивачу на руки копії договорів. Підписання договорів відбувалося в кінці робочого дня, а тому позивачу було запропоновано швидше підписувати надані примірники договорів. Позивач мав намір придбати мотоцикл, з торговою точкою, де продавався мотоцикл, співпрацював лише один банк. Перед підписанням договорів позивач перевірив лише розмір щомісячного платежу та суму кредиту. Укладення договору добровільного страхування позивач сприймав як необхідну умову отримання споживчого кредиту. Він був позбавлений можливості самостійно обрати страхову компанію. Пізніше у позасудовому порядку позивач намагався вирішити питання про розірвання договору страхування, однак позитивних результатів це не принесло. Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що під час укладення договору кредиту позивача ніхто не змушував до його підписання, він мав право скористатися правовою допомогою. Позивачу перед підписанням договору кредиту було надано усю передбачену законом інформацію. Відповідач ПАТ «СК Уніка Життя» явку свого представника у судове засідання не забезпечив, на адресу суду надіслав заперечення проти позову. Підписавши заяву на страхування, позивач підтвердив, що укладення договору з боку страхувальника було добровільним, здійснювалось за його бажанням, він ознайомився з Правилами страхування та погодився з ними. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 02 серпня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 401640229, за умовами якого позивач отримав кредит у сумі 45254,00 грн., під 0,01% річних. Відповідно до п. 2.5. розділу 1 кредитного договору кредит надається позичальнику для оплати вартості товару на суму 33275,00 грн., та для оплати страхового платежу згідно з умовами комплексного договору добровільного страхування ризиків позичальника від 02 серпня 2014 року № 007.401640229.111 у сумі 11979 грн. шляхом перерахування грошових коштів у сумі страхового платежу на поточний рахунок ПАТ «СК «Уніка Життя». Згідно з п. 2.8 розділу 1 кредитного договору комісійна винагорода банку: - за надання кредиту становить 0,00 %; - за управління кредитом становить з 1-го по 12-й місяць користування кредитом - 0% від суми кредиту, з 13-го по 36-й місяць користування кредитом - 2% від суми кредиту; - за надання (інформації) виписок за рахунком становить 20 грн. Комісійна винагорода, що вказана у цьому пункті, сплачується позичальником щомісячно відповідно до Графіку платежів; - за прийом готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок в касах банку, у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн. - 35 грн., у випадку якщо сума платежу від 1500 грн. - комісійна винагорода не стягується; - за виконання операцій переказу коштів за допомогою ПТКС агентів банку становить 1,8% від суми переказу, без ПДВ. Комісійна винагорода сплачується позичальником кожного разу під час здійснення будь-яких платежів за цим договором із використанням ПТКС. У п. 5 кредитного договору зазначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений в письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки, значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, тощо. 02 серпня 2014 року між ПАТ «СК «Уніка Життя» та [PERSON] укладено договір добровільного страхування життя № 007.401640229.111. Згідно з умовами договору страхування предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані з життям, здоров'ям, працездатністю застрахованої особи. Страховими випадками згідно з цим договором визначено смерть застрахованої особи, яка сталася протягом всього строку дії договору страхування, а також смерть застрахованої особи внаслідок нещасного випадку, який стався протягом строку дії договору страхування. Страховий платіж за договором складає 11979 грн. Кредитний договір та договір добровільного страхування життя укладені між сторонами у письмовій формі та підписані сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Положення частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Вказана редакція закону діє з 16 жовтня 2011 року. Як убачається з матеріалів справи, у серпні 2014 року між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 401640229. У пункті 2.8. договору встановлена комісійна винагорода банку за надання кредиту, управління кредитом, надання (інформації) виписок за рахунком, прийом готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок в касах банку, виконання операцій переказу коштів за допомогою ПТКС агентів банку. Отже, у вказаному пункті кредитного договору передбачено сплату банку винагороди за виконання договірних зобов'язань, пов'язаних з наданням кредиту та його поверненням позичальником, тобто банком встановлена додаткова плата за вчинення окремих дій, безпосередньо пов'язаних з виконанням договірних умов. Виконання банком вказаних дій не є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки за умовами договору споживчого кредиту банк надає послугу позичальнику, яка полягає у видачі кредиту, за користування яким споживач сплачує проценти за користування кредитними коштами. Крім того, суд звертає увагу, що за умовами кредитного договору процентна ставка за користування кредитними коштами складає 0,01% річних, що дозволяє назвати даний кредит безвідсотковим, зважаючи на розмір процентної ставки. Однак, умови кредитного договору, зокрема п. 2.8, передбачають сплату позичальником комісії за управління кредитом у розмірі 2% від суми кредиту, починаючи з 13-го місяця користування. Така комісійна винагорода сплачується кожного місяця. Вказана умова кредитного договору містить в собі зобов'язання позичальника сплачувати приховані проценти за користування кредитними коштами за другий рік користування кредитом у розмірі 24% річних. За таких обставин, суд доходить висновку про нікчемність пункту 2.8. кредитного договору № 401640229 від 02 серпня 2014 року, як такого, який за своїм змістом суперечить ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо визнання недійсним договору добровільного страхування життя судом встановлено наступне. За приписами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; тощо. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Крім того, згідно з ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Матеріалами справи підтверджено, що 02 серпня 2014 року позивачем разом з кредитним договором було також укладено договір добровільного страхування життя № 007.401640229.111. Під час вчинення оспорюваного правочину зі сторони страховика ПАТ «СК «Уніка Життя» діяв страховий агент ПАТ «Альфа-Банк» на підставі договору доручення. З пояснень позивача вбачається, що він мав намір придбати мотоцикл, вартістю 33275,00 грн. Придбання товару в кредит та оформлення усіх документів відбувалося в кінці робочого дня. [PERSON] зазначив, що він ознайомився з умовами договору, більш за все його цікавила сума кредиту та розмір щомісячного платежу, розмір яких він перевірив. Відтак, позивач усвідомлював, що до суми кредиту був включений страховий платіж по договору добровільного страхування життя у розмірі 11979,00 грн., оскільки загальна сума кредиту значно перевищувала вартість придбаного ним товару. Крім того, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи твердження позивача, що він не звертався до страховика із заявою про укладення договору страхування, оскільки текст такої заяви викладений перед умовами договору страхування. Відтак, позивачем не доведено, що інша сторона договору добровільного страхування навмисно ввела його оману, оскільки з пояснень самого позивача відомо, що останній усвідомлював сплату ним суми страхового платежу за рахунок кредитних коштів. Наведені факти також свідчать, що при вчиненні оспорюваного правочину [PERSON] діяв у відповідності до свого внутрішнього волевиявлення. Також позивач сам зазначав, що його знань та досвіду не вистачає для того, щоб дати оцінку умовам договорів, які були ним укладені, на професійному рівні. Разом з тим, він не був позбавлений можливості звернутися за допомогою до спеціаліста. До того ж, позивачем не доведено, що умови оспорюваного договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Таким чином, позивачем не надано достатньо доказів для визнання оспорюваного правочину - договору добровільного страхування життя недійсним на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 3 ст. 203, ст. 230 ЦК України. За приписами ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] зареєстрований в м.\~Ящикове, Перевальського району, Луганської області. Відповідно до довідки від 12 листопада 2014 року № 3005/2612 [PERSON] перемістився з району проведення антитерористичної операції, його місце перебування зареєстровано на території Оболонського району м.Києва. (а.с. 36-37) Згідно з розрахунком заборгованості по кредитному договору станом на 22 квітня 2016 року [PERSON] нараховано до сплати штраф за прострочку платежів у сумі 125 грн. Крім того, за весь час користування кредитом позичальнику до сплати нараховано комісію за обслуговування кредиту у загальній сумі 7640,64 грн., з яких сплачено позичальником - 2090,16 грн., та наявна заборгованість у сумі 5550,48 грн. За наведених обставин, суд доходить висновку, що нарахування штрафів за прострочку платежів позичальнику як особі, переміщеної з району проведення антитерористичної операції, прямо суперечить положенням статті 2 вказаного Закону, якою встановлено мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобов'язаннями, а тому вимоги позивача щодо визнання незаконним нарахування штрафів є законними та обґрунтованими. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про часткове задоволення позову та вирішує встановити нікчемність кредитного договору № 401640229, укладеного 02 серпня 2014 року між ПАТ«Альфа-Банк» та [PERSON], в частині пункту 2.8. кредитного договору, в порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 2090,16 грн., сплачені позивачем як комісія за обслуговування кредиту, визнати незаконним нарахування [PERSON] заборгованості по сплаті комісії за обслуговування кредиту у сумі 5550,48 грн. станом на 22 квітня 2016 року. Крім того, суд вирішує визнати незаконним нарахування станом на 22 квітня 2016 року штрафу за прострочку платежів у сумі 125 гривень за умовами кредитного договору № 401640229 від 02 серпня 2014 року. У задоволенні решти позовних вимог суд вирішує відмовити з підстав, наведених вище. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з ПАТ «Альфа-Банк» судовий збір у сумі 1653,60 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в дохід держави.

Outcome: partial