Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], 3-тя особа: приватний нотаріус [PERSON], про визнання заповіту недійсним. Мотивуючи це тим, що 27 січня 2016 року померла його мати [PERSON]. Після смерті матері він дізнався, що [PERSON] 26 лютого 2013 року було складено заповіт, згідно якого вона заповідала відповідачу будинок №22, що знаходиться у м. Бахмут по вул. Коцюбинського, який був племінником [PERSON] Про що він дізнався, коли звернувся до нотаріуса [PERSON] Артемівського нотаріального округу за оформленням спадкоємного майна як син. Вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому що цей заповіт був підписаний [PERSON] під тиском племінника [PERSON] та не відповідає волі спадкодавця, що є достатньою підставою для визнання цього заповіту недійсним. Його мати з 1984 року хворіла на атеросклероз головного мозку, тому не усвідомлювала про свої дії в повному обсязі. Вважає, що складання оспорюваного заповіту не відповідало внутрішній волі [PERSON], оскільки відразу після складання заповіту [PERSON] відправив свою тітку [PERSON] у дім інтернат для престарілих, жодного разу її не провідував, навіть у похоронах [PERSON] участь не брав, не знає на якому кладовищі вона похована. Просить позов задовольнити у повному обсязі. В судове засідання позивач не зявився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, його інтереси у суді представляє [PERSON], який у судовому засіданні позовну заяву підтримав повністю та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, просив її задовольнити, також зазначив, що він не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, повідомлення про причини неявки, а також ніяких пояснень і заперечень щодо заявлених позовних вимог та клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до пункту 5 частини 5 статті 74 Цивільного процесуального кодексу України шляхом надсилання судової повістки за місцем його реєстрації, про що є відповідні поштові повідомлення, тому враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. Третя особа у судове засідання не прибула, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином та своєчасно, надала лист про розгляд справи у її відсутність, у якому також зазначила, що вона дійсно посвідчувала заповіт 26 лютого 2013 року за реєстровим №378 від імені [PERSON], та зареєстровано у спадковому реєстрі 26 лютого 2013 року за №54199553. На момент посвідчення заповіту [PERSON] особисто зявилась до приміщення нотаріуса, самостійно прочитала текст заповіту у голос та власноручно підписала його у її присутності. На момент підписання заповіту [PERSON] візуально знаходилась в адекватному стані, керувала своїми діями та розуміла значення своїх дій. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до копії свідоцтва про народження (а.с.5) серії ІІ-БТ №447091 [PERSON] народився [INFO], його батька є: батько [PERSON], мати [PERSON]. З копії свідоцтва про смерть серії І-НО №944574 (а.с.4) вбачається, що [PERSON] померла 27 січня 2016 року у віці 81 рік у м. Костянтинівка Донецької області. Згідно копії заповіту укладеного 26 лютого 2013 року, [PERSON] все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось,і взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом матиме право, заповідає [PERSON]. Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 07 грудня 2016 року [PERSON] перебувала під наглядом під час проживання у будинку-інтернаті з 30 грудня 2013 року по 27 січня 2016 року. Медична документація про хвороби, якими вона хворіла раніше не надана. Підопічна надійшла у задовільному стані. Лише 24 лютого 2015 року [PERSON] була оглянута психіатром та саме цієї дати встановлено емоціональний розлад особистості. Тобто через великий проміжок часу після складання заповіту у померлої встановлено емоціональний розлад особистості, незважаючи на той факт, що вона вже з грудня 2013 року була у будинки-інтернаті і там до лютого 2015 року не спостерігати у неї розлад особистості. За змістом статей\~15,16 ЦК України\~особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2\~ст. 16 ЦК України. \~\~\~\~ Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі статтею 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Частиною 2 статті 1235 ЦК України, передбачено, що заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. За правилами ч.ч. 1, 2 та 3\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі. Відповідно до ч. 1ст. 215\~ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. Згідно із частинами 1 та 2\~ст. 225 ЦК України\~правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках ( стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~- при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями\~4,\~10\~та\~203 ЦК\~зміст правочину не може суперечити\~ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до\~Конституції України\~та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених\~Конституцією України\~та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до\~Конституції України\~(статті1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У пункті 16 вказаної постанови Пленуму Верховний суд України зазначив, що правила ст. 225 поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до\~статті 145 ЦПК\~зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до\~статті 212 ЦПК. З урахуванням того, що суд може призначити проведення експертизи лише за клопотанням учасників процесу, суд не призначав по цій справі відповідну експертизу, оскільки представник позивача та позивач не заявили відповідне клопотання у судовому засіданні, що підтверджується матеріалами справи та журналом судового засідання, а тому суд позбавлений права призначити по цій справі судово-психіатричну експертизу. Відповідно до ст. ст.10,\~60 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами 3, 4\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач та його представник позивача, були зобов'язані довести в судовому засіданні обставини, на які вони посилалися, як на підставу своїх вимог, а саме, те що на момент укладання оспорюваного правочину (заповіт від 26 лютого 2013 року) [PERSON] перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша\~статті 15 ЦК України, частина перша\~статті 3 ЦПК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст.45,46 ЦПК України). У абзаці 2 п. 11\~постанови N 14 Пленуму "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року\~Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга\~статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні позивачем та представником позивача не доведено належними та допустимими доказами те, що [PERSON] на момент укладання оспорюваного правочину, а саме заповіту складеного 26 лютого 2013 року, не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, окрім того представник позивача у судовому засіданні не довів того, що на час складання заповіту [PERSON] перебувала у психічному стані, який унеможливлює усвідомлювати свої дії та керувати ними. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі N 6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1ст. 360-1\~ЦПК України\~є обов'язковою для всіх судів України. Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні\~ст. 225 ЦК України\~Верховний Суд України у постанові від 29 лютого 2012 р. у справі N 6-9цс12 дійшов до такого правового висновку: "відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі та йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до\~ст. 225 ЦК України\~може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися доказ, який ґрунтується на припущеннях". Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі N 6-13цс14, який у відповідності до ч. 1\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковим для всіх судів України. За таких обставин, суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин, а саме заповіт від 26 лютого 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], у відповідності до вимог ч. 4 ст.\~207, ст. \~1248 ЦК України, й підстав для визнання його недійним за ст. ст.ст.\~203,215,\~225 ЦК України\~немає, тому у відповідності до ст. ст.15,16 ЦК України\~право [PERSON], не підлягає судовому захисту, а тому позовні вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed