Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

В вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк Приват Банк (далі ПАТ КБ "Приват Банк") звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на їх користь заборгованості за кредитним договором № б/н від 21.08.2006 року в розмірі 19564,57 грн. Позивач посилався на те, що 10.08.2006 року між ними та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг (далі кредитний договір), який складався із заяви останньої, Умов і правил надання банківських послуг та [PERSON]. За умовами цього договору ПАТ КБ «Приват Банк» надало [PERSON] на платіжну картку грошові кошти 6200,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з невиконанням [PERSON] своїх зобовязань за вказаним договором виникла заборгованість відповідача перед [PERSON] станом на 31.07.2015 року в розмірі 19564,57 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 4018,03 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом 11688,70 грн; заборгованість за пенею та комісією 2450,00 грн, а також відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500,00 грн; штраф (процентна складова) 907,84 грн. Відповідачка і далі продовжує ухилятися від виконання зобовязань за кредитним договором від 10.08.2006 року, а тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь зазначену суму заборгованості в розмірі 19564,57 грн. 01.03.2016 року по справі винесено заочне рішення Роздільнянського районного суду Одеської області в порядку ст.224 ЦПК України (а.с.42), яке 12.04.2016 року ухвалою суду скасовано та продовжено по справі розгляд в загальному порядку. (а.с.80 т.1) В судовому засіданні представник [PERSON] за доручення [PERSON] (л.д.104 т.2), позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Суду пояснила, що вони заперечують проти застосування по даному спору строків давності, так як [PERSON] користувалась тривалий час позиченими коштами, отримала в банку дві платіжні картки, останній раз знімала кошти з платіжної картки в 2012 році, а в липні 2013 року проводила останнє погашення кредитних коштів. Погодилася з тим, що перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається від несплати чергового платежу, однак в даному випадку вважали, що моментом виникнення заборгованості та право на стягнення кредитної заборгованості є день здійснення відповідачкою останнього платежу 28.02.2013 року в межах дії строку договору. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали. Суду пояснили і надали письмові заперечення (а.с.89), в яких просили застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.(а.с.89 т.1) Так на думку відповідача та її представника, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність по вимогам кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Так представник відповідача вказував, що оскільки умовами кредитного договору борг мав погашатися щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості, починаючи з наступного місяця з моменту отримання кредиту (п.5.4 Умов та правил надання банківських послуг), то повне погашення заборгованості за кредитом мало відбутися не пізніше 10.11.2007 року, тоді як банк звернувся до суду 04.09.2015 року. Тому просили застосувати строки давності по даному спору і відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON]. Далі представник відповідача, не визнаючи позов, (а.с.173 т.1) заперечували і розмір заборгованості за кредитним договором, яка вказана позові в розмірі 19564,17 грн. Так в довідці [PERSON] станом на 30.05.2014 року вказана заборгованість відповідача по кредитам перед [PERSON] - 7152,40 грн. Крім цього зазначали, що є всі підстави для відмови в задоволенні позову і по іншим підставам, в звязку з недоведеністю факту укладення кредитного договору між банком та [PERSON] і факту виникнення договірних відносин позики. Дана позиція обґрунтовувалась відсутністю оригіналу заяви [PERSON] на адресу [PERSON] про отримання позики, недостовірністю її підпису на копії заяви про отримання кредиту від 10.08.2006 року, наданої [PERSON]. В останнє судове засідання відповідач та його представник не зявилися повторно, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, заяв про поважні причини неявки суд не надали. Суд вважає, з можливе розглянути справу без їх участі на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України. При цьому, суд, приймаючи рішення по справі без участі відповідача та його представника на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України, приймає до уваги, що відповідно до \~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). Суд, заслухавши по справі пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши докази, оцінивши їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. По даній справу судом встановлені наступні обставини. 10.08.2006 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитний Договір, який складався з заяви останньої від 10.08.2006 року, Умов та Правил надання банківських послуг та [PERSON].(а.с.7, 8 т.1, стр.107 т.2) На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" на Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приват Банк". (а.с.18 т.1) Відповідно до п.9.12 Умов і правил надання банківських послуг договір дійсний на протязі 12 місяців з часу його підписання. Якщо на протязі цього строку ні одна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії Договору, він автоматично пролонгується на той же термін.(а.с.12 т.1) За цим договором ПАТ КБ «Приват Банк» надав відповідачці на платіжну картку грошові кошти у розмірі 4000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7-13 т.1). Із змісту заяви [PERSON] від 10.08.2006 року та п.2 розділу 1 Умов і правил надання банківських послуг строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. При цьому кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих [PERSON] клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності, зворотності. Порядок погашення заборгованості визначено щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. (а.с.7 т.1) Із наданої суду кредитної справи (а.с.106 т.2) встановлено, що за заявою [PERSON] від 12.12.2006 року, поданої до [PERSON], їй було збільшено кредитний ліміт на кредитну картку до 6200 грн в звязку зі збільшенням обороту по заробітній платі.(а.с.108 т.2) За змістом пункту 3.1.1, п.3.1.3 розділу ІІ Умов і Правил надання банківських послуг строк дії картки вказано з її лицьового боку (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця. Після закінчення терміну дії картки відповідна картка продовжується [PERSON] на новий термін (шляхом надання Клієнту картки з новим терміном дії ), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надходила письмова заява Утримувача картки про закриття картрахунку . Судом встановлено згідно довідки [PERSON], що за кредитним договором №б/н від 10.08.2006 року [PERSON] було отримано в банку дві кредитних картки; 10.08.2006 року платіжна картка №4149605350819694 та 07.04.2010 року за №4149605378258081. (а.с.126 т.1) За змістом пункту 5.3. розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг за платіжними картками з установленим мінімальним обовязковим платежем строки і порядок погашення кредиту визначено в Памятці клієнта, який є не відємною частиною договору. [PERSON] нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами [PERSON]» з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.5.5 «Правил користування платіжною карткою». Відповідно до п.6.5 Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Із наданих виписок по рахунку вбачається, що Відповідач користувалася кредитними коштами та частково погашала заборгованість з 2006 року по 2013 рік, в рахунок погашення заборгованості за договором надходили кошти в результаті договірного списання з іншої картки позичальника.(а.с. 4, 127, 231 т.1) Так судом встановлено, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором мав місце 28.02.2013 року в сумі 241,03 грн, платіж проведений шляхом списання з іншої картки позичальника.(а.с.6 , 127 т.1,) Суд вважає, що до даних правовідносин належить застосувати наступні правові норми. У відповідності до ч. 509 ЦК України (далі -ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності з ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. При оформленні кредиту заява на отримання кредиту підписується повнолітньою, дієздатною особою, яка також при підписанні заяви повідомляє про те, що з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами вона ознайомлена. Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між [PERSON] і клієнтом договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу). Підписанням заяви Позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах що інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. [PERSON] підписавши анкету-заяву, приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг та погодилася з тим, що анкета-заява разом Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Таким чином, між [PERSON] та Позичальником укладено договір у письмовій формі. Укладення договору в такій формі чинному законодавству не суперечить. На підставі вказаної анкети-заяви від 10.08.2006 року відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку Універсальна. За клопотанням відповідача на виконання ухвали суду від 09.08.2016 року на адресу суду було надано оригінали заяви [PERSON] про отримання кредиту від 10.08.2006 року, заяву про збільшення кредитного ліміту на картку від 12.12.2006 року, оригінали оглянуті в судовому засіданні та оригінальність їх засвідчено судом (а.с 106-117т.2), а тому підстав для відмови в задоволенні позову [PERSON] в звязку з відсутністю оригіналів документів, які свідчать про укладення кредитного договору, не має. Твердження Відповідача, що договір [PERSON] з нею не укладався не підтвердженні належними доказами. Суд також прийшов до висновку, що питання щодо підписання відповідачем договору не відносяться до предмету заявленого позову (про стягнення заборгованості за договором), наявність тверджень відповідача про те що підпис виконаний не нею, а іншою особою, не мають правового значення по даній справі. За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Доводи відповідача про те, що договір нею не підписувався та не укладався, можуть бути підставою для визнання його судом недійсним. Однак, позов про визнання кредитного договору недійсним у встановленому порядку не заявлявся і предметом судового розгляду не був. Правом на оспорення даного договору у судовому порядку відповідач не скористалася. З огляду на викладене відсутні підстави для з'ясування обставин, за яких можливе визнання правочину недійсним у зв'язку із не підписанням договору, невідповідності даних у анкеті-заяві та встановлення будь-яких висновків з приводу їх існування при вирішенні спору. Також згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом . Відповідач [PERSON] не надавала своєчасно [PERSON] грошові кошти для погашення заборгованості, таким чином у порушення умов кредитного договору, а також ст.509, 526 ЦК України зобовязання за вказаним договором не виконувала. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором [PERSON] станом на 31.07.2015 року має заборгованість по кредиту у сумі 19564,57 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 4018,03 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом 11688,70 грн; заборгованість за пенею та комісією 2450,00 грн; а також відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500,00 грн; штраф (процентна складова) 907,84 грн. (а.с.4-6). Факт укладення кредитного договору та наявність невиконаних кредитних зобовязань підтверджується випискою по картці (а.с.6,247 т.1) Із виписки по рахунку вбачається, що Відповідач користувалася кредитними коштами та частково погашала заборгованість за договором з 2006 року по 2013 рік в рахунок погашення заборгованості за договором надходили кошти в результаті договірного списання з іншої картки позичальника та вказані списання відповідачем неоспорені, що свідчить про визнання [PERSON] своєї заборгованості за кредитним договором. Також встановлено, що 09.10.2012 року відповідачем через термінал самообслуговування внесені на картку кошти в розмірі 1200 грн (а.с.235,236 т.1), а також з початку укладення. договору до лютого 2013 року було договірне списання коштів з іншої картки позичальника, останнє погашення було проведено з іншої картки позичальника 28.02.2013 року в сумі 241,03 грн.(а.с.234 т.1) Суд не приймає до уваги в якості доказу, який спростовує заявлений розмір заборгованості довідку ПАТ КБ «Приват Банк», видану [PERSON] 30.05.2014 року, так як вказана Довідка стосується боргу по виконанню іншого зобов'язання [PERSON] по договору поруки (а.с.181 т.1) Таким чином судом достовірно підтверджено неналежне виконання [PERSON] обовязків по кредитному договору та наявність у відповідача кредитної заборгованості перед банком, розмір якої станом на 31.07.2015 року складає: заборгованість за кредитом 4018,03 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом 11688,70 грн, яка підлягає стягнення на користь [PERSON] з відповідач а в загальному розмірі 15706, 73 грн. Однак [PERSON] просила по даній справі застосувати строки позовної давності, про що надала відповідні заяву, і по цим підставам відмовити [PERSON] в задоволенні позову. Відповідач вважає, що термін позовної давності по укладеному кредитному договору закінчився 10.11.2007 року. Суд, проаналізувавши доводи відповідача , приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з частиною другою статті 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ВСУ від 22.10.2014 року по справі №6-127цс14 з а договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). ( постанова ВСУ від 22.10.2014 року по справі №6-127цс14). Із матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до п.9.12 Умов і правил надання банківських послуг договір дійсний на протязі 12 місяців з часу його підписання. Якщо на протязі цього строку ні одна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії Договору, він автоматично пролонгується на той же термін. З 2006 року відповідач письмової заяви про припинення дії Договору не подавала, по 2013 рік користувалася кредитними лімітами в межах дії строку платіжних карток. Так згідно виписки із карткового рахунку, вбачається, що мало місце погашення заборгованості в жовтні 2012 року шляхом внесення коштів в сумі 1200 грн через банкомат, а останнє погашення заборгованості по кредиту мало місце 28.02.2013 року списанням платежу в розмірі 241,03 грн. [PERSON] звернувся в суд з позовом про стягнення кредиту в повному обсязі - 04.09.2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності щодо стягнення кредитної заборгованості та процентів за користування кредитом, а тому підстав в відмові в задоволені позову в звязку з пропуском [PERSON] строку позовної давності по основним вимогам не має. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже, стягнення неустойки (пені , штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед звернення кредитора до суду, а починається з дня, з якого вона нараховується у межах строку позовної давності за основною вимогою. ( постанова ВСУ від 25.05.2016 року у справі №6-1138цс15) Також при стягненні штрафних санкцій суд враховує, що відповідно до ст.549 ЦК України штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов2язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 51Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.( постанова ВСУ від 21.10.2015 року по справі №6-223цс15 ) Приймаючи до уваги викладені правові позиції, суд приходить до висновку, що з відповідача належить стягнути пеню за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду в розмірі згідно розрахунку 1100 грн, а також стягуючи пеню, відмовити у стягнення штрафу, уникаючи подвійної відповідності за одне порушення, тобто вимоги [PERSON] щодо стягнення штрафних санкцій підлягають частковому задоволенню, стягненню підлягає пеня в розмірі 1100 грн. Крім того, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті понесені та документально підтверджені судові витрати, що складаються зі сплаченого позивачем судового збору у сумі 1218,00 грн. На підставі ст.ст. 256, 258 , 525, 526, 530, 533, 549, 611, 624, 629, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial