Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

У листопаді 2018 року, [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ "Українська залізниця", в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати та грошову компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 7254,09 грн, а також суму заборгованості заробітку за період затримки з 19.04.2017 року по 06.11.2018 року в сумі 108085,23 грн. та донарахувати по день фактичного розрахунку. Позов обґрунтовано тим, що 08.07.2016 року позивач була прийнята, на посаду старшого електромеханіка дільниці І групи у виробничий підрозділ «Донецька дистанція звязку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». З 20 березня 2017 року у виробничому підрозділі «Донецька дистанція звязку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» був встановлений простій, згідно наказу начальника дирекції від 17.03.2017року №236/ДНД та наказу начальника регіональної філії. На підставі договору від 18.04.2017 року № 24/ОС, позивач була звільнена з роботи про що була зроблена відмітка у трудовій книжці, яка була видана позивачу у день її звільнення. На день звільнення нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 18.04.2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку, що у сумі складає 7254,09 грн. При цьому сума середнього заробітку за період затримки з 19.04.2017 року по 06.11.2018 року складає 108085,23 грн. Позивач в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, у відзиві на позов просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Зазначив, що останнє нарахування заробітної плати проведено за першу половину березня 2017 року і вона виплачена в сумі 2412,28 грн. Відповідач не визнає позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки заробітної плати виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м. Донецьк. 17.03.2017 року адміністративна будівля Донецької дирекції залізничних перевезень (м.Донецьк, вул. Артема, 68) була захоплена невідомими особами так званої «ДНР». Через відсутність визнаної ПАТ «Укрзалізниця» заборгованості з невиплаченої заробітної плати за період березень квітень 2017 року, вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку також є безпідставною та необґрунтованою. У відповіді на відзив, позивач зазначила, що доводи відповідача про неможливість виплати винагороди за працю внаслідок простою є беззмістовними та обґрунтованими. Науково-правовий висновок, що викладений на бланку Торгово-промислової палати України не може бути прийнятий до уваги, оскільки не є сертифікатом (висновком) розумінні чинного законодавства. Також позивач зауважила, що протягом 2016-2017 року відповідач сплачував заробітну плату належним чином фактично здійснюючи господарську діяльність не неконтрольованій території, тому відсутність первинної документації не є підставою для невиконання роботодавцем свого обовязку по виплаті винагороди за працю. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки, позивач [PERSON] 08 липня 2016 року була прийнята на роботу в регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.13-18). Наказом № 24/ОС від 18 квітня 2017 року позивач звільнена з роботи за угодою сторін, у відповідності до п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.18,12). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] працювала у регіональній філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», однак, 18 квітня 2017 року позивач була звільнена з роботи за угодою сторін. На день звільнення їй не була виплачена заробітна плата за другу половину березня 2017 року та 18 днів квітня 2018 року, а також компенсація за невикористану щорічну відпустку. Доводи позивача про те, що вона отримала за першу половину березня 2400 грн не відповідають наданій відповідачем копії видаткового ордеру від 21.09.2017 року, згідно якого позивачу було виплачено 2412,28 грн. Отже, сума заборгованості по заробітні платі та компенсація за невикористану щорічну відпустку складає 4424,30 грн (заробітна плата за березень 2017 року) - 2412,28 грн (аванс за березень 2017 року) + 5229,79 грн (за квітень 2018 року) = 7241,81 грн. Заперечуючи проти стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, відповідачем не доведено ту обставину, що така заборгованість перед [PERSON] станом на день ухвалення судового рішення відсутня. Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку порушенням термінів її виплати, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. У пункті 20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року роз'яснено судам, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно вимог ст. 617 ЦПК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. Однак, суд вважає, що невиплата позивачу заборгованості із заробітної плати відбулася не з вини відповідача, а при настанні обставин непереборної сили, що також підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) від 16 січня 2018 року. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не відповідають фактичним обставинам справи, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial