Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини покликаючись на те, що він та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 лютого 2015 року. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO], який є інвалідом з народження. Відповідач не проживає з ними, раніше залишила дитину на тривалий час та не повідомляла про місце свого знаходження. Спільне господарство ними не ведеться з осені 2016 року, збереження шлюбу є неможливим. Віповідач веде аморальний спосіб життя, не працює, не надає дитині догляду та не приділяє уваги. Він має постійний дохід, створює всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, забезпечує його розвиток, атмосферу любові, сімейності, займається його вихованням. Просить розірвати шлюб між ним та відповідачем та визначити місце проживання [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON] Позивач та його представник в судовому засіданні дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просять позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, зокрема, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у її відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. Представник третьої особи в судовому засіданні зазначила, що вона підтримує позов, оскільки позивач справді забезпечує нормальні моральні, духовні та матеріальні умови проживання дитини, відповідач не надає дитині постійного догляду, не бере належної участі у його вихованні, вважає за доцільне позов задовольнити та визначити місце проживання [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON] Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи, свідків, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено що, сторони уклали шлюб 21 лютого 2015 року у Франківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №74. Внаслідок різниці в характерах та поглядах на життя у сім'ї виник стійкий конфлікт, сторони тривалий час не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, втратили почуття любові та поваги, миритися не бажають. Суд вважає, що сім'я розпалася остаточно, розлад носить стійкий і тривалий характер, збереження сім'ї неможливе, дальніше перебування у шлюбі недоцільне і веде до загострення взаємовідносин, шлюб існує формально, а тому його слід розірвати. За час перебування сторін у шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], який є інвалідом з дитинства. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципів 4, 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків. Згідно з ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім того, ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. До рішення Європейського Суду з прав людини в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного. Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за "виняткових обставин" більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (див. справу "Цаунеґґер проти Німеччини" з відповідними змінами, заява N 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року). Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] за місцем проживання характеризується, як працьовитий, товариський, ввічливий, в побуті доброзичливий, чуйний, займається вихованням неповнолітнього сина, утримує сім'ю, вчасно сплачує внески. Згідно акту обстеження умов проживання ВуСД Залізничної районної адміністрації від 20 листопада 2017 року квартири [ADDRESS], в якій проживає позивач з малолітнім сином [PERSON], санітарно-гігієнічні умови добрі, для розвитку, проживання та навчання дитини створені належні умови, сім'я опікується дитиною. Відповідно до акту умов проживання ВуСД Залізничної районної адміністрації від 05 березня 2018 року квартири [ADDRESS], в якій проживає позивач з малолітнім сином [PERSON], санітарно-гігієнічні умови добрі, для розвитку, проживання та навчання дитини створені належні умови, батько виховує дитину сам, йому допомагають бабуся та дідусь дитини. У відповідності до довідки №9 від 09 серпня 2018 року ТзОВ «Асканія Дістріб'юшн» [PERSON] працює у ТзОВ «Асканія Дістріб'юшн» та його дохід з 01 березня 2018 року по 31 липня 2018 року склав 19025,00 грн. Як вбачається із заяви [PERSON] від 31 липня 2016 року та листа Залізничного ВП .нп у Львівській області №9538/38/01-2016 від 16 серпня 2016 року відповідач [PERSON] залишила сім'ю та припинила виконувати свої батьківські обов'язки 16 липня 2016 року не повідомивши про своє місцеперебування, внаслідок чого позивач звернувся у поліцію. Крім того, згідно витягу з історії хвороби №6163 [PERSON] від 24 листопада 2017 року КЗ ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» та довідки №148 від 10 серпня 2018 року КЗ ЛОР «Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня» малолітній [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні, догляд за ним здійснювала бабуся [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є бабусею малолітнього [PERSON], допомагає позивачу здійснювати догляд за дитиною. Відповідач [PERSON] з 2016 року постійно почала зникати з дому, залишаючи дитину без належного догляду, не повідомляла причини відсутності та місце свого перебування. Враховуючи те, що [PERSON] є інвалідом з дитинства, він перебував на стаціонарному лікуванні, однак відповідач не цікавилась його здоров'ям та не надавала йому догляд під час лікування. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідом позивача та дуже часто навідується до них. Позивач [PERSON] здійснює догляд за дитиною [PERSON], однак відповідач ще фактично з народження не надає дитині належний догляд, у 2016 році вона зникла на кілька місяців, не повідомивши про своє місце перебування. Відповідач [PERSON] не турбується дитиною, не цікавиться його станом здоров'я. Оцінюючи покази даних свідків, суд надає їм віри оскільки вони знаходяться у об'єктивному взаємозв'язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються та уточнюються іншими доказами. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач, як батько, є таким, що має більше, порівняно з матір'ю дитини [PERSON], яка не працює, можливостей щодо належного утримання, виховання й повноцінного розвитку дитини [PERSON], часу для спілкування з ними та забезпечення кращою освітою. Позивач [PERSON] виявляє більшу увагу до дитини і турботу про нього. Проживаючи з батьком [PERSON] проживає у сімейному колі, де перевага надається взаємоповазі, доброзичливості, взаємодопомозі, де дитина отримує розвиток, стабільність, комфорт, спокій, щиру любов та підтримку. Умови проживання дитини за адресою: [ADDRESS] є такими, що не можуть негативно впливати на його психічний стан та здоров'я. Враховуючи вказані обставини, думку відділу у справах дітей, а також найкращі інтереси малолітнього [PERSON], його належний розвиток, догляд у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що також узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові N 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до повного задоволення. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 1409,60 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved