Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

11 квітня 2016 року [PERSON], через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад» (далі ТОВ «Листопад»), про стягнення заборгованості за договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 квітня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Листопад» був укладений договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, відповідно умов якого він надав безвідсоткову фінансову допомогу у сумі 100 000 гривень, зі строком повернення по 31 березня 2016 року. На виконання своїх зобовязань за договором ним були перераховані певні грошові кошти відповідно до квитанцій: № OWBX80042 від 22 травня 2015 року на суму 4 200 гривень; № 17VL54667 від 16 червня 2015 року на суму 4 000 гривень; № 17VL59987 від 22 червня 2015 року на суму 4 000 гривень; квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 01 липня 2015 року на суму 10 000 гривень; квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 06 липня 2016 року на суму 37 000 гривень та квитанції до прибуткового касового ордеру № 7 від 31 серпня 2015 року на суму 19 300 гривень. Всього ним було перераховано відповідно до умов договору, грошові кошти у сумі 78 500 гривень. Внесення ним грошових коштів також підтверджується карткою рахунком 505, виданою ТОВ «Листопад» 27 жовтня 2015 року. Відповідно до п. 3.1 Договору, строк його дії встановлено на один рік, тобто по 31 березня 2016 року. Відповідач свої зобовязання з повернення коштів не виконує, у звязку з чим позивач бажає отримати належні йому кошти звернувшись до суду. Посилаючись на положення ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України просить суд стягнути з ТОВ «Листопад» суму боргу за зазначеним договором у сумі 78 500 гривень. Також, у разі несвоєчасного повернення отриманої фінансової допомоги відповідно до умов договору, а саме з 30 березня 2016 року нараховується пеня у розмірі 0,5% від суми неповернутої частини допомоги за кожен день прострочення, що також відповідає приписам ст. 610-612 ЦК України, яка станом на 11 квітня 2016 року складає 4 317,50 гривень (з 31 березня 2016 року до 11 квітня 2016 року х 392,50 гривень), яку він просить стягнути з відповідача на його користь. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого ним судового збору у розмірі 828,18 гривень та понесені ним витрати на надання правової допомоги. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2017 року у задоволені позовних вимог [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад» про стягнення заборгованості за договором відмовлено. Не погодившись з рішенням суду [PERSON], через свого представника [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, мотивуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції достовірно встановлено отримання відповідачем по справі фінансової допомоги. Станом на час звернення до суду відповідачем грошові кошти не повернуті за договором, отже своїх зобовязань зазначених в умовах договору не виконував. Суд першої інстанції проігнорував зазначені прямі, належні та допустимі докази та норми матеріального права. Судом першої інстанції було безпідставно призначено почеркознавчу експертизу щодо підпису позивача на договорі займу, оскільки в матеріалах справи наявні інші докази. Суд безпідставно прийняв до уваги посилання відповідача на статут ТОВ «Листопад» стосовно вирішення питання одержання кредитів, які відносяться виключно до компетенції загальних зборів товариства. Отже, якщо підприємство отримало грошові кошти у порушення процедури, то це не звільняє його від обовязку повернути це кошти. Суд безпідставно прийняв до уваги посилання відповідача на порушення кримінального провадження, оскільки обвинувального вироку не має, на час ухвалення оскаржуваного рішення підозру у кримінальному провадженні нікому не предявлено. У судовому засіданні представник [PERSON] [PERSON], підтримала доводи апеляційної скарги та просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Представник відповідача просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. В судове засідання не зявилися позивач [PERSON], про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Апеляційним судом Донецької області на офіційному веб - порталі «Судова влада України» в мережі Інтернет (www.court.gov.ua) 13 червня 2017 року було розміщено оголошення про розгляд справи за апеляційною скаргою [PERSON], подану його представником [PERSON] на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2017 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад» про стягнення заборгованості за договором, 22 червня 2017 року о 10 год. 00 хв. (а.с.112-114 Т.2). Крім того, до апеляційного суду надійшла заява від позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності (а.с.123 Т.2). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді-доповідача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку правовідносини між сторонами мають регулюватися нормами ст..1212 ЦК України, але під час розгляду справи позивач та його представники позовні вимоги не змінювали та не уточнювали, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Але, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з таких підстав. Із матеріалів справи вбачається: 01 квітня 2015 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Листопад» був укладений договір, відповідно до умов якого [PERSON] надає товариству 100 000 гривень, як безвідсоткову фінансову допомогу зі строком повернення по 31 березня 2016 року включно (а.с.8 Т.1). На підтвердження виконання зобовязань по договору [PERSON], особисто або через свого представника [PERSON] перераховувалися грошові кошти, що підтверджується квитанціями: № OWBX80042 від 22 травня 2015 року на суму 4 200 гривень; № 17VL54667 від 16 червня 2015 року на суму 4 000 гривень; № 17VL59987 від 22 червня 2015 року на суму 4 000 гривень; квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 01 липня 2015 року на суму 10 000 гривень; квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 06 липня 2016 року на суму 37 000 гривень та квитанції до прибуткового касового ордеру № 7 від 31 серпня 2015 року на суму 19 300 гривень. Зі змісту квитанції виданих ПАТ «[PERSON] Аваль» та квитанцій до прибуткового касового ордеру за №№5-7 Товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад» вбачається, що грошові кошти від [PERSON] та його представника [PERSON] надходили відповідачу на розрахунковий рахунок підприємства. Зазначені банківські документи мають необхідні банківські реквізити, у тому числі підписи та печатки (а.с.10-12 Т.1). Внесення грошових коштів на рахунок підприємства та їх рух підтверджується також витягом з карткового рахунку 505, виданого ТОВ «Листопад» за 2015 рік. Зі змісту якого вбачається, що за період з 22 травня 2015 року по 31 серпня 2015 року були здійсненні банківські операції [PERSON] та його представником [PERSON] стосовно перерахування грошових коштів на загальну суму 78 500 гривень (а.с.13, 145-160 Т.1). Пунктом 3.1 Договору було визначено, що строк позики встановлюється з моменту підписання договору до 31 березня 2016 року і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань (а.с.8-9 Т.1). Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. За частиною 2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до вимог частини 2 статті 1047 ЦК України позивачем на підтвердження укладення між ним і відповідачем договору позики був наданий договір, який підписаний обома сторонами. Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідач, заперечуючи проти позову, пояснив що факт підписання договору без передачі коштів не породжує у майбутньому у позичальника обовязків повернути борг. Пунктом 3.8 договору позики сторони погодили, що в разі несвоєчасного повернення отриманого, а саме з 30 березня 2016 року нараховується пеня у розмірі 0,5% от суми неповернутої частини за кожний прострочений день (а.с.8-9). Тому, позивач просив стягнути пеню на час звернення до суду з 31 березня 2016 року по 11 квітня 2016 року у сумі 4 317,50 гривен. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити - відповідні правові висновки. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. Встановлено, що матеріали справи не містять доказів оскарження договору позики до звернення [PERSON] з позовом про повернення боргу, у відповідності до вимог статті 1051 ЦК України. Виходячи із встановлених обставин, апеляційний суд приходить до висновку що відповідачем не було доведено у відповідності з вимогами статей 11 і 60 ЦПК України безгрошовість договору позики. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів і вимог матеріального закону, апеляційний суд приходить до висновку про те, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову зроблений із порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення. Оскільки під час розгляду справи відповідач не довів безгрошовість договору позики і вказаний договір не був визнаний незаконним, у встановленому законом порядку, то позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача боргу підлягають частковому задоволенню. Так, з матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2015 року [PERSON] було сплачено через ПАТ «[PERSON] Аваль» грошові кошти у сумі 4 200 гривень, в графі призначення платежу зазначено «поворотна фінансова допомога від [PERSON]», але грошові кошти повинні бути перераховані або від [PERSON], або від/через його представника [PERSON], тому вказана сума апеляційним судом не враховується (а.с.12 Т.1). У звязку з чим, з ТОВ «Листопад» на користь [PERSON] необхідного стягнути грошові кошти у сумі 74 300 гривень. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Пунктом 3.8 договору передбачено, що у разі несвоєчасного повернення отриманої фінансової допомоги відповідно до умов договору, а саме з 30 березня 2016 року нараховується пеня у розмірі 0,5% від суми неповернутої частини допомоги за кожен день прострочення. Крім того, відповідно до умов договору позики з відповідача на користь позивача необхідно стягнути пеню за період з 31 березня 2016 року по 11 квітня 2016 року у сумі 4 086,50 гривень (74 300 х 0,5% х 11 (дні прострочки)= 4 086,50 гривень). Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1740 гривень (828,18 при зверненні до суду + 911,9 (при подачі апеляційної скарги) =1740), який підлягає стягненню з відповідача. Крім того, відповідно до ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу. За частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст. 47 цього Кодексу учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу. Згідно із ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. [PERSON] представляла інтереси [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 20 квітня 2016 року, до якого додано свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю [PERSON] (а.с.42-44 Т.1). Згідно наявних у справі журналів судових засідань [PERSON] брала участь у справі як представник позивача. Суд не постановляв ухвалу про допуск до участі її у справі як особи, яка надає правову допомогу, що вимагає ст. 56 ЦПК України. Повноваження представника визначаються ст. 44 ЦПК України, в той час коли особа, яка надає правову допомогу, керується ч. 2 ст. 56 ЦПК України. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача суму понесених витрат з надання правової допомоги у справі, зазначивши, що документи будуть надані в подальшому. Але, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і апеляційної інстанції зазначені документи позивачем не надані. А тому, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Outcome: partial