Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

13 червня 2017 року заявник звернувся до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області з заявою про встановлення факту смерті [PERSON], [INFO], заінтересована особа: Нижньосірогозький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] посилається на те, що 31.12.2016 в м. Сімферополь АР Крим померла його мати - [PERSON], [INFO], громадянка України. Мати заявника на момент смерті була зареєстрована за адресою: [INFO], а фактично перед смертю проживала у [INFO]. Однак з огляду на те, що [PERSON] померла на території підконтрольній Російській Федерації свідоцтво про смерть було видано за формою встановленою Міністерством охорони здоров я РФ, яка є неприйнятною для органів реєстрації актів цивільного стану, діючих на території України. Заявник звернувся до Нижньосірогозького районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Херсонській області з заявою про встановлення факту смерті його матері [PERSON], померлої 31.12.2016 року, на що йому було відмовлено у встановленні вказаного факту посилаючись на те, що документи, які засвідчують смерть [PERSON], видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Після її смерті залишилась земельна ділянка загальною площею 7,86 га., що належала їй за життя, однак реалізувати своє законне право на спадок заявник не має можливості. Враховуючи викладене заявник не може отримати свідоцтво про смерть матері в органах РАЦС Міністерства юстиції України для подальшого звернення до нотаріуса для оформлення права на спадщину, а тому був вимушений звернутися до суду для встановлення факту смерті його матері, [PERSON], [INFO], померлої 31.12.2016 року в м.Сімферополь АР Крим. Заявник [PERSON] у судове засідання не з'явився, але через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник заінтересованої особи Нижньосірогозького районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Херсонській області у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без присутності заінтересованої особи та зазначив, що не має заперечень проти заявлених вимог. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до наступних висновків. Відповідно до\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 5 ч. 2\~ст. 234 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до вимог п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України). Законом України від 04.02.2016 р. № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», що набув чинності 21.02.2016\~року, Цивільний процесуальний кодекс України\~доповнений ст. 257-1, якою визначені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Статтею 257-1 ЦПК України встановлено, що заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що 09.06.1954 року народився [PERSON], про що в книзі записів актів громадянського стану було зроблено відповідний актовий запис № 44, який згідно свідоцтва про народження серія ЯГ №570250 є сином [PERSON] та [PERSON]. 16.12.1977 року [PERSON] змінив прізвище на "Білий" на підставі укладення шлюбу з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія І-АП № 425162. 31.12.2016 року у м. Сімферополь АР Крим померла [PERSON] згідно свідоцтва про смерть виданого відділом реєстрації смерті м.Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції [PERSON] Крим від 04.01.2017 року, серія І-АЯ № 578422. Вказане також підтверджується довідкою про смерть № 60 від 04.01.2017 року виданою відділом реєстрації смерті м. Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції [PERSON] Крим, згідно якої причиною смерті стало злоякісне новоутворення легенів та місцем смерті є м.Сімферополь, АРК. На момент смерті [PERSON] була зареєстрована [INFO], що також підтверджується копією паспорту серія МО № 072608 з зазначенням місця реєстрації особи та довідкою виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Нижньосірогозького району Херсонської області від 12.06.2017 року № 703. 07.03.2017 року заявнику було відмовлено у встановленні факту смерті [PERSON], померлої 31.12.2016 року, посилаючись на те, що документи, які засвідчують смерть [PERSON], видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Статтею 3 цього ж Закону закріплено, що тимчасово окупованою територією України є [PERSON] Крим та м. Севастополь. Відповідно до положень ч. 1 ст. 5 Закону - Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Згідно глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є: а)\~лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б)\~фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в)\~лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження та смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті\~58,\~59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої\~статті 58 ЦПК України\~є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої\~ст. 59 ЦПК України\~є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої\~статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної [PERSON] Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог\~статті 213 ЦПК України\~щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Згідно з абз. 2 п. 18\~Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI\~державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Факт смерті громадянина України підлягає державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру актів цивільного стану України. Внесення до Реєстру запису про смерть та наступна видача свідоцтва про смерть є підставою для настання певних правових наслідків, зокрема вступ у спадщину, що залишилась після померлої. Таким чином, враховуючи практику ЕСПЛ суд бере до уваги свідоцтво про смерть виданого відділом реєстрації смерті м.Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції [PERSON] Крим від 04.01.2017 року, серія І-АЯ № 578422 та довідку про смерть № 60 від 04.01.2017 року, видану за формою № 33 затвердженою постановою Уряду Російської Федерації від 31.10.1998 року № 1274, зазначаючи, що для проведення державної реєстрації смерті на території України є об'єктивні перешкоди, з метою захисту прав і свобод громадян України, суд вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, з огляду на їх законність та обґрунтованість, що надасть заявнику можливість отримати видане державним органом України легітимне та легальне свідоцтво про смерть. На підставі викладеного та

Outcome: approved