Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

В обгрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона, [PERSON], є власницею частки 23/100 одноповерхового житлового будинку житловою площею 148 м2 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами (сараєм, гаражем, огорожею), що розташовані на земельній ділянці розміром 0,10 га в м. Дубно на вул. Г. Сковороди, 27. Її право власності на відповідну частину будинку підтверджується договором дарування від 28.05.2002 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори [PERSON] за № 2046 в реєстрі та зареєстрованим Дубенським ДКМП «Архітектор» 01.06.2002 року за № 34 у реєстровій книзі. Власником решти 77/100 частини будинку на підставі договору дарування від 27.10.2003 року є [PERSON]. Земельна діляка площею 0,10 га, на якій розташований даний будинок, раніше належала попередньому власнику будинку [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-РВ № 002062, виданого Дубенською міською радою 28.03.1997. Земельною ділянкою вона користувалася спільно з відповідачкою і спорів з цього приводу раніше не виникало. В кінці 2013 року дізналася про те, що відповідачка почала оформляти документи про право власності на дану земельну ділянку і вже звернулася до землевпорядної організації для виготовлення технічної документації на цілу земельну ділянку, незважаючи на те, що частина будинку належить їй. Почавши виготовляти згадані документи, відповідачка стала погрожувати, що заборонить їй користуватися цією земельною ділянкою, в результаті чого буде позбавлена можливості проходити до своєї частини будинку та здійснювати його обслуговування. Під час таких погроз їй стало відомо, що 27 жовтня 2003 року [PERSON] на підставі договору дарування відчужила відповідачці [PERSON] всю земельну ділянку площею 0,10 га, на якій розміщений спільний будинок. Вони з відповідачкою є співвласниками житлового будинку, однак власником всієї земельної ділянки, на якій розміщений будинок, являється одноосібно [PERSON] Як на момент укладення договору дарування, так і на даний час, відповідачці належить лише частина житлового будинку, а тому їй могла бути відчужена лише та частина земельної ділянки, що пропорційна розміру частки [PERSON] у праві власності на будинок. У звязку з відчуженням відповідачці всієї земельної ділянки вона позбавлена можливості користуватися належною часткою у домоволодінні і не може використовувати та обслуговувати ні свою частину житлового будинку, ні частину приналежних до нього господарських будівель та споруд. На час оформлення договору дарування земельної ділянки діяла редакція Земельного кодексу України від 11.09.2003 року. Згідно з діючою на той час редакцією ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Стаття 120 Земельного кодексу України у редакції від 20.12.2001, що діяла на час дарування їй 23/100 згаданого будинку, також містила процитовану вище норму права. За змістом даної норми закону діяло загальне правило: право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди. Це загальне правило не застосовувалося б лише в тому випадку, якщо в договорі відчуження будівлі і споруди було б передбачено якесь інше положення, наприклад про те, що право на земельну ділянку визначається не пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, а вираховується якимось іншим чином. Ні в договорі дарування 23/100 жилого будинку від 28.05.2002 року, ні вдоговорі дарування відповідачці 77/100 цього ж будинку від 27.10.2003 року не міститься якихось спеціальних положень щодо визначення права на земельну ділянку, які врегульовували б дані правовідносини якимось іншим чином, ніж норма, що міститься в ч. 4 ст. 120 ЗК України. Отже, в такому випадку, за відсутності інших положень у договорі, діяло положення ч. 4 ст. 120 ЗК України про визначення права на земельну ділянку пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди. Всупереч вимогам ч. 4 ст. 120 ЗК України відповідачка отримала у власність цілу земельну ділянку площею 0,10 га, на якій розташований належний їм обом будинок. При умові дотримання закону під час оформлення договору дарування земельної ділянки [PERSON] мала б бути відчужена земельна ділянка площею не більше, ніж 0,077 га (пропорційно до її частки у праві власності на будинок 77/100). На даний час відповідачка є незаконним власником 23/100 частки земельної ділянки загальною площею 0,10 га, тобто незаконно володіє земельною ділянкою площею 0,023 га, яка мала б належати їй. Договір дарування земельної ділянки від 27 жовтня 2003 року (згідно з яким вся земельна ділянка розміром 0,10 га подарована [PERSON]) був оформлений після відчуження на її користь частки 23/100 відповідного жилого будинку (за договором від 28.05.2002), а тому порушує право на землю як співвласника згаданого будинку і суперечить вимогам законодавства. 23/100 згаданої земельної ділянки належить їй на підставі ч. 4 ст. 120 ЗК України. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та дав аналогічні пояснення. Представник відповідачки позовні вимги не визнав та пояснив, що позовну заяву вважає необгрунтованою та безпідставною. 27 жовтня 2003 року [PERSON] подарувала [PERSON] 77/100 частин житлового будинку, що знаходиться в м.Дубно, вул. Сковороди, №27 Рівненської області, що підтверджується договором дарування від 27.10.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Лубенського MHO [PERSON] за реєстром №5552. 01 грудня 2003 року право власності на вищезазначені 77/100 частин житлового будинку було зареєстровано за [PERSON] Державним комунальним малим підприємством "Архітектор", що підтверджується витягом №2136143 від 01.12.2003 року. 27 жовтня 2003 року [PERSON] подарувала [PERSON] приватизовану земельну ділянку розміром 0,10 гектара, надану для обслуговування житлового будинку, яка знаходиться в м. Дубно, вул. Сковороди, 27, Рівненської області, що підтверджується договором дарування від 27.10.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Дубенського MHO [PERSON] за реєстром №5554. Згідно ч. 1 ст. 243 ЦК УРСР договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Тобто, право власності на спірну земельну ділянку від [PERSON] перейшло до [PERSON] 27 жовтня 2003 року і з даного часу стала законним повноважним власником земельної ділянки. 24 червня 2014 року право власності на вищезазначену земельну ділянку було зареєстроване державним реєстратором реєстраційної служби Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області за [PERSON], що підтверджується витягом з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності №23393939. У зв"язку з цим [PERSON] є власником 77/100 частин житлового будинку та 0,10 га земельної ділянки, що знаходяться в м. Дубно, вул. Сковороди, 27 Рівненської області. 28 травня 2002 року [PERSON] подарувала [PERSON] 23/100 частини житлового будинку, що знаходиться в м. Дубно, вул. Сковороди, 27 Рівненської області. [PERSON] не бажала щоб до [PERSON] переходила частина земельної ділянки, а тому подарувала всю земельну ділянку [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору дарування [PERSON] частини житлового будинку, тобто станом на 28.05.2002 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла станом на 2002 - 2003 роки) зазначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. В даній нормі вказано, що саме «право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі....», а не «право власності на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб від площі будівлі». [PERSON] за життя приватизувала спірну земельну ділянку та виготовила державний акт про право приватної власності на земельну ділянку. Тому при переході права власності на будівлю до кількох осіб право на земельну ділянку може визначатись, якщо вказана земельна ділянка не приватизована. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка була приватизована, тому право власності на земельну ділянку, або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, як зазначено в ч. 1 ст. 120 ЗК України. Відповідно до ст. 71 та ст. 76 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. 28 травня 2002 року [PERSON] подарувала [PERSON] 23/100 частин житлового будинку, що знаходиться в м. Дубно, вул. Сковороди, 27, Рівненської області, що підтверджується договором дарування від 28.05.2002 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Дубенської ДНК за реєстром №2046. Тобто, з 28 травня 2002 року [PERSON] знала, що вона являється власницею лише 23/100 житлового будинку та їй не належить на праві приватної власності частина земельної ділянки, так як власницею 77/100 частин житлового будинку та земельної ділянки площею 0,10 га після укладення договору дарування залишалась [PERSON]. Тому, є не зрозумілим, у зв'язку з чим позивачка до серпня 2015 року не зверталась до суду для захисту свого нібито порушеного права на частину земельної ділянки. Посилання позивачки на те, що їй має належати 23/100 частини земельної ділянки є безпідставними та не обґрунтованими, так як чинним законодавством на час посвідчення договору дарування "автоматичний" перехід права власності на земельну ділянку, у разі набуття права власності на житловий будинок не був передбачений. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Згідно перехідних положень Цивільного Кодексу України він набирає чинності з 01 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Права власності на спірну земельну ділянку [PERSON] набула згідно законодавства чинного на момент виникнення правовідносин і не може незаконними діями позивача бути позбавлена цього права. Вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування земельної ділянки та визнання права власності на 23/100 частки земельної ділянки є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Допитана в судовому засіданні у якості свідка приватний нотаріусом Дубенського MHO [PERSON] показала, що 27 жовтня 2003 року посвідчувала договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку розміром 0,10 гектара, надану для обслуговування житлового будинку, яка знаходиться в м. Дубно, вул. Сковороди, 27, Рівненської області. При посвідченні вказаного договору, діяла в межах діючого на той час законодавства. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], є власницею частки 23/100 одноповерхового житлового будинку житловою площею 148 м2 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами (сараєм, гаражем, огорожею), що розташовані на земельній ділянці розміром 0,10 га в м. Дубно на вул. Г. Сковороди, 27, що підтверджується договором дарування від 28.05.2002 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори [PERSON] за № 2046 в реєстрі та зареєстрованим Дубенським ДКМП «Архітектор» 01.06.2002 року за № 34 у реєстровій книзі (а.с.5). 27 жовтня 2003 року [PERSON] подарувала [PERSON] 77/100 частин житлового будинку, що знаходиться в м.Дубно, вул.Сковороди, №27 Рівненської області, що підтверджується договором дарування від 27.10.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Дубенського MHO [PERSON] за реєстром №5552 (а.с.18). 01 грудня 2003 року право власності на вищезазначені 77/100 частин житлового будинку було зареєстровано за [PERSON] Державним комунальним малим підприємством "Архітектор", що підтверджується витягом №2136143 від 01.12.2003 року (а.с.19). 27 жовтня 2003 року [PERSON] подарувала [PERSON] приватизовану земельну ділянку розміром 0,10 гектара, надану для обслуговування житлового будинку, яка знаходиться в м. Дубно, вул. Сковороди, 27 Рівненської області, що підтверджується договором дарування від 27.10.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Дубенського MHO [PERSON] за реєстром №5554 (а.с.16). 24 червня 2014 року право власності на вищезазначену земельну ділянку було зареєстроване державним реєстратором реєстраційної служби Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області за [PERSON], що підтверджується витягом з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності №23393939 (а.с.17). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. На час оформлення договору дарування земельної ділянки діяла редакція Земельного кодексу України від 11.09.2003 року. Згідно з діючою на той час редакцією ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Стаття 120 Земельного кодексу України у редакції від 20.12.2001, що діяла на час дарування [PERSON] 23/100 згаданого будинку, також містила вищевказану норму права. Ні в договорі дарування [PERSON] 23/100 жилого будинку від 28.05.2002 року, ні в договорі дарування відповідачці [PERSON] 77/100 спірного будинку від 27.10.2003 року не міститься спеціальних положень щодо визначення права на земельну ділянку, які врегульовували б дані правовідносини іншим чином, ніж норма, що міститься в ч. 4 ст. 120 ЗК України. Отже, в такому випадку, за відсутності інших положень у договорі, діяло положення ч. 4 ст. 120 ЗК України про визначення права на земельну ділянку пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди. В порушення вимогам ч. 4 ст. 120 ЗК України відповідачка отримала у власність цілу земельну ділянку площею 0,10 га, на якій розташований належний сторонам будинок. При умові дотримання закону під час оформлення договору дарування земельної ділянки [PERSON] мала б бути відчужена земельна ділянка площею не більше, ніж 0,077 га, пропорційно до її частки у праві власності на будинок 77/100. Згідно з ч. 1 ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції від 10.04.2003) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Договір дарування земельної ділянки від 27 жовтня 2003 року був оформлений після відчуження на користь [PERSON] 23/100 частки відповідного жилого будинку (за договором від 28.05.2002), а тому порушує право [PERSON] на земельну ділянку як співвласника згаданого будинку і суперечить вимогам законодавства. Окрім того, відповідачка [PERSON] подала заяву про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON], яку підтримав у судовому засіданні її представник, оскільки вважає, що позивачці було відомо з 28 травня 2002 року, з моменту дарування їй 23/100 частини вищевказаного житлового будинку, що спірна земельна ділянка їй не належить, а залишилась у приватній власності [PERSON], проте не звернулась за захистом своїх прав в межах строку позовної давності. Суд не може погодитись з такими твердженнями відповідачки, так як в судовому засіданні не спростовано пояснення позивачки, що довідалась про порушення свого права в кінці 2013 року, а саме після виникнення конфліктної ситуації з відповідачкою стосовно спірної земельної ділянки. З урахування вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved