Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

06.08.2020 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою, яку під час розгляду справи уточнював та згідно з останньою редакцією, до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з-під арешту, просить суд: - скасувати арешт з 2/3 частин квартири [ADDRESS] , накладений на підставі постанови виконавчого листа №2-1287/04, виданого 22.11.2004 року Київським районним судом міста Одеси; - виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 21.04.2009 року за №8657199 про арешт 2/3 часток квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Невдовзі позивач дізнався, що на 2/63 частки вказаної квартири накладено обтяження у виді арешту нерухомого майна, на підставі постанови винесеної в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1287/04, виданого 22.11.2004 року Київським районним судом міста Одеси. Позивач стверджує, що виконавче провадження, в рамках якого було винесено постанову про накладення арешту на належне йому нерухоме майно, закрито у зв`язку з повним виконанням рішення суду, наразі відсутнє відкрите виконавче провадження відносно нього, як боржника, за наслідком чого арешт на належне йому майно, підлягає скасуванню, оскільки порушує його права, як власника. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2020 року, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.08.2020 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 03.09.2020 року до суду від представника відповідача Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що заперечує проти задоволення позову, а також звернуто увагу суду, що позивачем не вірно визначено коло сторін по справі, а саме відповідача, оскільки належним відповідачем по справі може бути інша сторона виконавчого провадження, якою відділ державної виконавчої служби, яким здійснюються заходи з примусового виконання рішення суду, не вважається. 10.11.2020 року позивачем надано до суду позовну заяву в уточненій редакції, з первісно заявленими вимогами, в які змінено коло учасників процесу. 11.11.2020 року судом в підготовчому судовому засіданні ухвалено прийняти вказану уточнену позовну заяву до розгляду. 20 січня 2021 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, однак до суду надійшла заява від представника позивача, в якій останній позовні вимоги підтримав та просить суд задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. В судове засідання відповідач та представник третьої особи не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відповідач процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 2\~ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом також враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про звільнення майна з-під арешту підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 01.11.2007 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №5-347; свідоцтва про право на спадщину, виданого 01.11.2007 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №5-350; договору міни від 08.04.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомою Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-2037; реєстраційний номер об`єкта нерухомості 20819660, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №218675715 від 31.07.2020 року. У відповідності до вказаної довідки вбачається, що державним реєстратором в особі Одеської філії ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі заяви першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, 21.04.2009 року зареєстровано обтяження у виді арешту нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 8657199, на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , на підставі виконавчого листа №2-1287/04, виданого 22.11.2004 року Київським районним судом міста Одеси. З наданих до суду документів вбачається, що виконавчий лист №2-1287/04, був виданий 22.11.2004 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] у розмірі ј частини з усіх видів заробітку на утримання дитини, на підставі якого державним виконавцем першого відділу ДВС Київського районного управління юстиції у місті Одесі 26.02.2008 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №В-7/345. У відповідності до листа Першого Київського відділу державної виконавчої служби у міста Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 17.07.2019 року зазначено, що в ході здійсненні перевірки в Автоматизованій системи виконавчого провадження встановлено, що в 2009 році на примусового виконання перебувало виконавче провадження №7766763 з примусового виконання виконавчого листа №2-1287 від 22.11.2004 року виданого Київським районним судом міста Одеси про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] у розмірі ј частини з усіх видів заробітку на утримання дитини. В межах примусового виконання рішення суду накладено арешт на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , належну на праві власності [PERSON] Державною виконавчої службою у вказаному листі зазначено, що більш детальну інформацію з приводу виконавчого провадження №7766763 надати не представляється можливим, оскільки у відповідності до п.. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить три роки. У відзиві на позовну заяву, державним виконавцем підтверджено, що виконавче провадження №7766763 знищено за терміном зберігання. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому\~пунктом 10\~частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у\~частині шостій\~статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені\~пунктом 1-2\~розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Відповідачем та третьої особи не надано до суду жодного доказу на підтвердження не виконаних зобов`язань [PERSON] за виконавчим листом №2-1287 від 22.11.2004 року виданого Київським районним судом міста Одеси, в рамках примусового виконання якого було накладено оскаржуваний арешт. На підставі вищевикладеного, з урахуванням закритого виконавчого провадження, в рамках якого накладено спірний арешт на належне позивачеві майно, відсутності інформації про невиконанні зобов`язання позивача, з урахуванням закритого виконавчого провадження, суд вважає. що підстави, які обумовили накладення арешту на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , накладений на підставі постанови виконавчого листа №2-1287/04, виданого 22.11.2004 року Київським районним судом міста Одеси, на цей час відпали, за наслідком чого вказаний арешт підлягає скасуванню. Стосовно вимоги позивача про виключення запису про обтяження майна, суд вважає необґрунтованою, з урахуванням того, що порядок внесення відомостей до Державного реєстру прав врегульований статтею 26 Закону України «про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною першої вказаної статті передбачено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. На підставі викладеного вбачається, що за наслідком розгляду вимоги про скасування арешту, позивач не позбавлений права на звернення до суб`єкта державної реєстрації прав з заявою про припинення зареєстрованого обтяження на нерухоме майно. За наслідком чого вимога позивача про виключення запису є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Розглядаючи вимоги позивача в цій справі, суд враховує приписи п.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті\~6\~та статті\~13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу\~ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню частково в частині скасування арешту з належного позивачеві майна. Згідно з\~ч.1,\~2\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається\~на\~сторони пропорційно\~розміру\~задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові\~витрати,\~пов`язані\~з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у\~разі\~задоволення позову\~-\~на\~відповідача; 2)\~у\~разі\~відмови в\~позові\~-\~на\~позивача; 3)\~у разі\~часткового задоволення\~позову -\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial