Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

Позивачка, звернувшись в суд із даним позовом, посилається на те, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в якому народилась дитина : [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між подружжям не склалось і рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 березня 2016 року шлюб між ними розірвано, визначено місце проживання малолітнього сина з матір"ю. Зазначає, що з часу припинення сумісного проживання і на даний час відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям, жодного разу не відвідав, не спілкувався, не телефонував, не піклується про стан здоров`я та духовний розвиток сина, не проявляє батьківської турботи та не виявив жодного бажання приймати участь у його вихованні, дитина зовсім не знає батька. Просить суд, виходячи із зазначених вище обставин, позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини : [PERSON] , [INFO] та стягувати з нього аліменти на утримання дитини у розмірі у розмірі 3000 грн. до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Крім того, подали письмову відповідь на відзив, мотивовану тим, що викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву твердження не відповідають дійсності, є надуманими і не підтверджені жодними доказами. Зазначає, що про неї та її малолітнього сина піклувався її другий чоловік, [PERSON] , який з 2015 року займається вихованням дитини, фактично виконує батьківські обов`язки, та якого дитина називає батьком. Представник третьої особи з позовними вимогами погодився, підтримав висновок, складений службою у справах дітей Коломийської міської ради та вважає доцільним позбавити відповідача батьківських права щодо неповнолітнього сина. Відповідач в судовому засіданні підтримав відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги визнав частково. Проти позбавлення батьківських прав не заперечив, однак зазначив, що заявлений позивачкою розмір аліментів на утримання дитини сплачувати не взмозі, так як працює вантажником і отримує мінімальну заробітну плату. Згідний сплачувати аліменти на утримання сина у мінімально визначеному законодавством розмірі, оскільки має на утриманні дитину інваліда з дитинства - [PERSON] , [INFO] та дитину його другої дружини [PERSON] , [PERSON] , [INFO] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 СК України кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків. Згідно з положенням ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина. В своїй Постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», № 3 від 30 березня 2007 року Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що ухилення батьків від виконання ними батьківських обов`язків має місце коли вони не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення. Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а ч.3 ст. 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу і/або у твердій грошовій формі. У п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року зазначається, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка та дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] (а.с.5). Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 березня 2016 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] з матір"ю, [PERSON] (а.с.8). 27 червня 2020 року позивачка вдруге одружилась із [PERSON] та змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ", що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 72). Згідно висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 23 червня 2020 року № 105 про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , визнано за доцільне позбавити його батьківських прав відносно неповнолітнього сина, [PERSON] , так як він не виконує свої батьківські обов`язки, не цікавиться розвитком дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, жодним чином не спілкується із сином, не утримує матеріально. На думку суду вказані докази дають підстави вважати, що відповідач повністю нехтує своїми батьківськими обов`язками по піклуванню над дитиною, маючи для цього реальну можливість. Свідомо не бажає брати участі у її вихованні та не дбає про фізичний і духовний розвиток. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, а в даному випадку відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, жодним доступним чином не намагається підтримувати зв`язки з дитиною, хоча таку можливість має, оскільки нічим не встановлено що хтось чинить йому перешкоди в цьому. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п.п. 15,16 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"(зі змінами) позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин, зокрема ставлення батьків до дітей. При цьому враховується, що позбавлення батьківських прав можливо лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Згідно з ч.2 ст. 51 Основного Закону батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 згаданої статті, до якої внесено зміни Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п"ятдесять 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягувати з відповідача, суд бере до уваги те, що відповідач є фізично здоровою особою та може працювати і заробляти певні кошти, має на утриманні дитину з особливими потребами та допомагає утримувати неповнолітню дитину своєї другої дружини, а тому вважає можливим стягувати з нього дещо менший розмір аліментів аніж просить позивачка, що буде об"єктивним і справедливим та не обтяжить відповідача. На підставі наведеного та ст. 15 ЦК України, ст.ст. 150, 164-166, 180-182, 184, 191 СК України,

Outcome: partial