Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

25 червня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча" (далі ПАТ "ММК ім. Ілліча") середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначивши, що з 10.08.1999 року по 30.11.2010 рік перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Під час її роботи на підприємстві, при виплаті заробітної плати не проводилася індексація, передбачена діючим законодавством, внаслідок чого були порушені її права на оплату праці. Відновлення порушених прав відбулось за рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 06.05.2014 року шляхом стягнення заборгованої індексації заробітної плати разом з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року у розмірі 1070,6 грн. Посилаючись на встановлений факт порушення трудових прав, пов'язаний з виплатою заробітної плати не в повному обсязі, просила стягнути середній заробіток у розмірі 62940 грн. 24 коп., за весь час затримки розрахунку з 01.12.2010 року по день звернення до суду, який позивачкою визначений, з 24.06.2010 року. Одночасно, позивачка просила компенсувати моральну шкоду у розмірі 1000 грн. спричинену негативними емоціями викликаними невиплатою заробітної плати у повному обсязі та стягнути судові витрати у розмірі 1000 грн., оскільки за захистом своїх трудових прав позивачка була вимушена звернутись по правову допомогу. В подальшому представником позивачки були уточнені позовні вимоги, згідно до яких період затримки розрахунку визначено з 01.12.2010 року по день ухвалення судового рішення, тобто 05.08.2014 року, та з урахуванням наданих відповідачем відомостей про середній заробіток позивачки, останньою уточнена сума заборгованості, яка згідно представленого розрахунку дорівнює 49 439 грн. 28 коп. Представник позивачки - [PERSON] в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, зазначивши, що останнім днем роботи позивачки є день звільнення, тобто 30.11.2010 року, у зв'язку з чим період заборгованості вираховується з наступного дня, а саме: 01.12.2010 року. Наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки факт порушення трудових прав пов'язаний з тривалим часом невиплати заробітної плати, встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили та звернуто до виконання. Представник відповідача ПАТ "ММК ім. Ілліча" Беляк В.В. позовні вимоги не визнав, зазначивши, що підприємством не було допущено порушення трудових прав позивачки при звільненні в частині проведення повного розрахунку, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку, також вважає, що позивачкою був пропущений строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати. Суд, з'ясувавши правову позицію сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка з 10.08.1999 року по 30.11.2010 рік перебувала у трудових відносинах із ПАТ "ММК ім. Ілліча", що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.6). За цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Відповідно до правових засад визначених ч.3 ст.60 ЦПК України, обставини встановленні рішенням суду не підлягають додатковому доказуванню, якщо стосуються тих самих осіб, щодо яких вставленні ці обставини. Так, згідно до рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 06.05.2014 року встановлено, що під час роботи позивачки на підприємстві з березня 2003 року по липень 2006 року при перевищенні порогу інфляції, заробітна плата останньої не індексувалась, у зв'язку з чим сума заборгованості індексації заробітної плати з компенсацією стягнута у розмірі 1070 грн. 60 коп. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки вищезазначеним рішенням суду І інстанції було встановлено, що відповідач не в повному обсязі розрахувався з [PERSON] при її звільненні, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивачки не спливли, тому посилання представників відповідача про необхідність відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачці, суд керується наступним. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. З огляду на обставини встановленні рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 06.05.2014 року про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості індексації заробітної плати з компенсацією, суд вважає встановленим що позивачці не були виплачені усі належні їй при звільненні суми, а тому вона має право на стягнення на свою користь середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, визначивши розмір середнього заробітку з урахуванням вимог п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» . Згідно з довідкою відповідача середньоденний заробіток позивачки за два останні місяця перед звільненням складає 53 грн.68 коп.(а.с. ). Таким чином, розмір середнього заробітку з дня звільнення по день вирішення цієї справи складає 49 439 грн.28 коп., а час затримки розрахунку з 01 грудня 2013 року по 05 серпня 2014 року дорівнює 923 дням (923 днів х 53,68 грн.). Як вбачається з обставин справи вставлених рішенням суду І інстанції, яке набрало законної сили, позивачка просила стягнути з підприємства заборгованість з індексації заробітної плати за період з 1 березня 2003 року по 30 листопада 2010 року та компенсацію втрати частини доходу в сумі 4304,25 грн., а рішенням суду на її користь стягнута сума 1070,60 грн., таким чином, частка задоволених позовних вимог становить 24,8% від заявлених вимог (1070,60 грн. : 4304,25 грн. х100%). Виходячи з такого розміру частки, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, який припадає на долю позивачці, визначається співвідношенням 49439, 28 грн. до 24,8% та становить 12 260 грн. 94 коп. Разом з тим, суд, враховуючи розмір спірної суми, на яку мала право позивачка, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком, визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку у розмірі 1500 гривень. Враховуючи, що згідно положень наведених нормативних актів індексація заробітної плати разом із компенсацією входять до структури заробітної плати, з якої проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, які не зазначені у наданому представниками відповідача розрахунку, то суд приходить до висновку, що при виплаті відповідачем позивачці відповідних сум належить утримати з вказаних сум передбачені законом податки і обов'язкові платежі. Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог компенсації моральної шкоди на рівні 1000грн., яка була спричинена тривалою невиплатою відповідачем частини заробітної плати, суд виходить з вимог ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до яких відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачці частини заробітної плати, останній була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачкою у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 100 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Як вбачається з матеріалів справи, витрати на правову допомогу, понесені позивачкою, а саме: за консультацію та роз'яснення, узгодження правової позиції, складання позовної заяви; визначенні на рівні 1000 грн. Позивачка має право на відшкодування судових витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Виходячи з характеру правовідносин, обсягу проведеної досудової підготовки та змісту позову, який носить шаблонний характер, суд вважає, що розмір витрати з надання правової допомоги є необґрунтованим та безпідставно завищеним. З огляду на фактичний обсяг проведеної роботи, за переконанням суду достатнім та справедливим є відшкодування у розмірі 100 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial