Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Хмельницької обласної дирекції про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що 21.03.2008 року між нею та ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Хмельницької обласної дирекції було укладено кредитний договір №1122008/2л, відповідно до якого банк зобов'язався надати їй кредит розміром 47220 доларів США із строком повернення до 18 березня 2033 року та відсотками за користування кредитом 1,09% в місяць. В цей же день між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS]. Згідно наданого банком розрахунку заборгованості чітко видно, що банк неодноразово збільшував відсоткову ставку, однак позивач жодного разу не отримував жодного листа про таке збільшення відсоткової ставки. Окрім того, відповідно до кредитного договору банк має цілу низку визначених на його користь умов. Натомість, вона як споживач фінансових послуг не попереджена про валютні ризики та суттєво обмежена в правах, як позичальник. Обсяг визначених відповідачем в кредитному договорі прав і обов'язків, містить суттєву диспозицію на користь відповідача, що суперечить принципу рівності сторін у договорі. Згідно ч.4 ст.21 Закону України "Про захист прав споживачів", порушення прав споживачів є також порушення принципу рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Отже, банк при укладенні кредитного договору ввів її в оману, щодо визначення істотних умов договору. Умови кредитування, які реально були передбачені в кредитному договорі не відповідають її волевиявленню та суперечать вимогам законодавства. Крім того, банком її не було ознайомлено з інформацією вказаною у п.3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10.05.2007 року, в п.2.1 Правил кредитування, а також в ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Враховуючи вищевикладене, вона вважає, що оспорювані кредитний договір та іпотечний договір є недійсними в силу ст.ст. 203, 215ЦК України. Згідно ч.2 ст.548 ЦК України, недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексу. Тому позивач просить визнати недійсним кредитний договір №1122008/2л від 21.03.2008 року та договір іпотеки від 21.03.2008 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, оскільки даний позов безпідставний. Суду пояснила, що перед укладенням кредитного договору позивач відповідно до ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" була повідомлена у письмовій формі про різновид, умови та відмінність програм кредитування під заставу нерухомого майна, підтвердженням чого є лист з інформацією про умови кредитування. В п.3 своєї заяви на отримання кредиту зазначено, що [PERSON] підтверджує факт, що працівниками банку в повному об'ємі їй було надано інформацію передбачену п.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів. Отже, банк у відповідності до вимог чинного законодавства до моменту видачі кредиту надав позичальнику вичерпну інформацію про умови кредитування, орієнтовний графік погашення кредиту та вартість додаткових супутніх витрат з оформлення кредиту. Про роз'яснення позичальникові інформації про можливі валютні ризики перед укладенням договору йдеться і у ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Зростання курсу долара США, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для розірвання або зміни умов договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити у момент укладення договору зміни курсу гривні. Діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти України, та позивачу при укладенні договору були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили її прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах. У зв'язку з чим, просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.03.2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк "Укргазбанк" було укладено кредитний договір №1122008/2л, згідно якого банк зобов'язався надати їй кредит в сумі 47220 доларів США із строком повернення до 18 березня 2033 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,1% річних. Відповідно до п.1.3 Статуту ПАТ АБ «Укргазбанк» є правонаступником ВАТ АБ "Укргазбанк". Також, [PERSON] було укладено з відповідачем ще додаткові угоди до кредитного договору №1122008/2л від 21.03.2008 року: №1 від 10.07.2008р.; №2 від 16.02.2009; №3 від 13.04.2009 року; №4 від 01.06.2010 року; №5 від 02.06.2010 року. 21.03.2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк "Укргазбанк" було укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання позичальником кредитного договору №1122008/2л від 21.03.2008 року за яким в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS]. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а також відсутність хоча б однієї з істотних умов правочину, встановлених спеціальними законами. У частині 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. \~\~\~\~\~\~Згідно вимог ч. 1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. \~\~ Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Відповідно дост. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. У статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного Банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що клієнт має право на доступ до інформації, а саме ціну банківських послуг. Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Як вбачається зі змісту заяви позичальника-Фізичної особи на отримання кредиту від 04.03.2008 року, [PERSON] її підписанням підтвердила, що Банк надав її в письмовій формі та повному об'ємі інформацію передбачену п.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Окрім наведеного, в день укладення кредитного договору 21.03.2008 року [PERSON] була ознайомлена з умовами кредитування по програмі "Житло в кредит" для придбання нерухомості на вторинному ринку або землі. Також до її відома було доведено сукупну вартість кредиту, % подорожчання нерухомості з урахуванням відсотків по кредиту, розмір супутніх послуг (нотаріальне оформлення, послуги нотаріуса, одноразова та щомісячна комісії, вартість перерахунку коштів, оформлення кредиту та оцінки предмета іпотеки, страхування життя та предмета іпотеки). Вказана інформація також була викладена в Додатку №1 до кредитного договору. На момент підписання кредитного договору №1122008/2л від 21.03.2008 року, додаткових угод до нього та договору іпотеки позивач [PERSON] була дієздатною особою,\~\~ її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі. Вона не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала умови кредитного договору. За змістом статей\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. В своїй позовній заяві позивач посилається на порушення рівності сторін договору, а саме п.4.1 кредитного договору встановлено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки. Проте, аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. При цьому вказаним пунктом визначений і обовязок банку повідомити позичальника про внесення змін до договори і порядок повідомлення було узгоджено сторонами в розділі 4 кредитного договору. А саме, сторони домовились, що необхідним і достатнім доказом надіслання Банком позичальнику письмового попередження про внесення змін до цього договору в односторонньому порядку та самих письмових змін до цього Договору, є поштова квитанція про прийняття від банку поштових відправлень рекомендованих листів з описом вкладення на адресу позичальника, зазначену у договорі. Отже, позивач підписуючи кредитний договір з вказаними умовами погодилась. У відповідності до ст.60 ЦПК України належних та допустимих доказів про збільшення відсоткової ставки банком без дотримання умов кредитного договору позивач суду не надала. В позовній заяві позивач також зазначила, що банк має цілу низку визначених на його користь умов, що суперечить рівності сторін у договорі. Проте, які саме умови договору порушують рівність сторін договору позивач в позовній заяві не зазначила. Також суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження не відповідності його умов чинному законодавству України, не підтверджує вказаного факту і наданий суду висновок експерта №4631/15-26 від 12.05.2016 року за результатами проведеної судово-економічної експертизи по цивільній справі № 686/22915/14-ц. Щодо доводів позивача про її не попередження про валютні ризики, то слід зазначити, що укладаючи спірний договір в іноземній валюті позивач погодилась з усіма його умовами та сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу і в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Також незмінюваність курсу гривні відносно до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України). Відповідно до п. 7 висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2014 р. грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, в силу положень статей 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. 19 листопада 2001 року Національним Банком України ВАТ АБ «Укргазбанк» була видана банківська ліцензія № 123 на право здійснювати банківські операції визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». 19 листопада 2001 року Національним Банком України виданий дозвіл № 123-1 на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу. У додатку до дозволу № 123-1 від 19 листопада 2001 року визначений перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ АБ «Укргазбанк» з валютними цінностями. Відповідно до Закону України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16.10.2011 р. частину першу ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім такого змісту: надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється". Кредитний договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті між сторонами по справі був укладений до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI за наявності ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а отже банк на законних підставах видав [PERSON] кредит в іноземній валюті. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що права позивача [PERSON] при укладенні кредитного договору не порушенні, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів позивач суду не надала, вимоги про визнання недійсним іпотечного договору є похідними, а тому її позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Outcome: dismissed