Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

У первісному позові [PERSON] просить ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 25 000 доларів США, що станом на день подання позову (09 червня 2016 року) еквівалентно 623 602,50 гривням. Свої вимоги обґрунтував тим, що 15 червня 2014 року [PERSON] взяла у нього в борг 28 000,00 доларів США терміном на один рік. За увесь час повернула лише 3 000,00 доларів США, решта залишились неповернутими, через що вимушений звернутись до суду для їх стягнення в примусовому порядку. Відповідач [PERSON] подала заперечення на позовну заяву. У них вказала, що написані нею розписки не підтверджують факту передання [PERSON] іноземної валюти. У розписці на суму 8 000,00 доларів вказано "позичаю", а не "позичила"; у розписці на 20 000,00 доларів - "беру в борг", а не "взяла в борг" (позичила). Слова "зобов`язуюся віддати" мають абстрактний характер, так як не містять конкретного зобов`язання по поверненню конкретної суми грошей. Тобто зміст обох розписок свідчить про намір взяти гроші, а не про факт їх отримання. На обох розписках немає підпису позикодавця. Розписки не містять назви та коду валюти, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг (долари США, Австралії чи Канади тощо), що позбавляє можливості встановити, яка саме валюта підлягає поверненню. Щодо фактичних обставин написання розписок вказала, що в кінці травня 2014 року у їх сім`ї виникла потреба у позиці значних коштів на лікування матері. [PERSON] погодився позичити 8 000,00 доларів за умови написання нею розписки і сплати процентів. Розписку писала 15 червня 2014 року в місті Любомлі в автомобілі у присутності двох осіб, які, як дізналася пізніше, доводилися [PERSON] родичами: [PERSON] рідним племінником, [PERSON] - рідним братом дружини. Залучити як свідка її знайомого [PERSON] відмовився, оскільки не хотів, щоб невідомі йому люди знали про цю позику. Після написання розписки [PERSON] повідомив, що гроші привезе ввечері, проте ні цього дня, ні наступного, ні в подальшому гроші не привіз. Через деякий час [PERSON] повідомив, що вона повинна йому віддати 3 000,00 доларів США за завдані клопоти. На це не погодилась, оскільки ніяких грошей він їй не позичав і не розуміла, за що їх має віддавати. [PERSON] став погрожувати, що піде в поліцію, звернеться до суду, посадить її на сім років, завдасть шкоди її сім`ї, а звернень в поліцію з її сторони не боїться, оскільки там у нього усі знайомі. Оскільки боялась за себе і свою сім`ю, погодилась віддати гроші, а [PERSON] пообіцяв віддати розписку і більше не турбувати. Після цього [PERSON] до неї щодня телефонував з погрозами. Гроші передавала невеликими сумами готівкою та переказувала на його картку "Приватбанку". Приблизно через пів року, коли поверталась з роботи додому, [PERSON] її перестрів та, погрожуючи, примусив написати розписку на 20 000,00 доларів США, яку диктував сам, стверджуючи, що це відсотки за суму, яку мала від нього отримати 15.06.2014 року, але їх він їй так і не передав. Після цього через деякий час в усному порядку звернулась до правників поліції з приводу погроз зі сторони [PERSON] . Про це якимось чином останній дізнався і став ще більше погрожувати. Приїздив до неї додому, коли матір була одна, та погрожував. Після цього матір потрапила в лікарню і взагалі перестала пересуватися. Оскільки переживала за здоров`я матері і своє життя позичила у брата 1 100,00 доларів США, які особисто передала [PERSON] . Всього [PERSON] віддала 3 000,00 доларів США, однак розписки він так і не віддав, пояснюючи, що її загубив. Оскільки обидві розписки є безгрошовими, після отримання повістки в суд звернулась в поліцію, оскільки вважає, що зі сторони [PERSON] стосовно неї вчиняються шахрайські дії. [PERSON] також подала зустрічний позов, у якому просить ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] безпідставно набутих коштів в сумі 74 434,00 гривень та процентів за користування ними в сумі 21 752,06 гривень. Такі свої вимоги обґрунтувала тим, що за викладених у запереченнях обставин гроші в сумі 3 000,00 доларів США передала [PERSON] безпідставно, тому він зобов`язаний їх повернути і сплатити відсотки за їх користування з 01 травня 2015 року по 31 липня 2016 року. В судовому засіданні сторона позивача за первісним позовом заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити, зустрічний позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Представник позивача висловив доводи, аналогічні змісту первісного позову. У заперечення вимог за зустрічним позовом вказав, що вони є надуманими, безпідставними і не ґрунтуються на будь-яких доказах. Сторона відповідача за первісним позовом заявлені вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача акцентував на безгрошовості розписок та інших правових моментах, які тотожні зазначеним у запереченні на позов. Вважає недоведеним факт передачі (позики) коштів за цими розписками. Як на один із доказів безгрошовості розписок вказав на написання розписки на 20 000,00 доларів не в червні 2014 року, а в кінці цього ж року або на початку 2015 року. Зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. Із наданих позивачем за первісним позовом розписок вбачається, що обидві вони написані на одному аркуші папері формату А-4, датовані одним числом - 15 червня 2014 року, містять підписи позичальника та посвідчені підписами [PERSON] , [PERSON] як свідків. Написана у верхній частині аркуша розписка має такий зміст: "Я, [PERSON] позичаю 15.06.14 р. 8 000 (вісім тисяч) доларів в [PERSON] до 15.05.15 р. Зобов`язуюсь віддати (АС980594)" (далі - розписка № 1). У нижній частині аркуша написана розписка наступного змісту: "Я, [PERSON] проживаю за адресою с.Радехів Любомльського р-н паспорт серії [NUMBER] вид. Любомльським РВ УМВС України у Волинській області (копія паспорта додається) беру в борг в [PERSON] , який проживає за адресою с.Пулемець, Шацького району, Волинської області, паспорт серії [NUMBER] вид.06.11.1998 р. Шацьким РВ УМВС України у Волинській області 20 000 (двадцять тисяч) доларів 15.06.14 р. Зобов`язуюсь віддати до 15.07.15 р., в присутності свідків (далі - розписка № 2). Свідок [PERSON] , який доводиться позивачу за первісним позовом [PERSON] племінником, суду показав, що 15 червня 2014 року, перебуваючи в смт. Шацьк разом з [PERSON] та [PERSON] , до останнього зателефонувала [PERSON] з проханням позичити гроші на якесь лікування. Оскільки таких коштів при собі [PERSON] не мав, поїхали до його брата (батька свідка), у якого [PERSON] взяв гроші. Після цього приблизно в обідню пору приїхали в село Радехів, де [PERSON] уже очікувала. [PERSON] сидів на водійському сидінні, він з [PERSON] на задньому, [PERSON] сіла на переднє пасажирське сидіння, з собою мала ручку і папір. [PERSON] дав [PERSON] 8 000,00 доларів США, вона їх перерахувала і написала розписку, у якій він та [PERSON] також розписались. Але [PERSON] сказала, що цих коштів їй не вистачає, необхідно ще десь знайти. Тоді [PERSON] сказав, що за грошима треба їхати додому, що й зробив. Другий раз приїхали до [PERSON] того ж дня під вечір. Були усі ті самі особи. [PERSON] була зі своїм папером і розпискою. В автомобілі вона написала розписку, [PERSON] дав їй 20 000,00 доларів США та вона їх перерахувала. У цій розписці з [PERSON] також розписались. Жодного тиску [PERSON] на [PERSON] не чинив, вона зі своєї сторони обіцяла віддавати гроші частинами. Свідок [PERSON] , який позивачу за первісним позовом [PERSON] доводиться шваґром (братом дружини), суду показав, що 15 червня 2014 року, перебуваючи в смт. Шацьк разом з [PERSON] та [PERSON] , до останнього зателефонувала [PERSON] з проханням позичити гроші. [PERSON] поїхав до брата, взяв гроші і вони поїхали в село Радехів, де [PERSON] уже чекала. Це було приблизно в обідню пору. [PERSON] дав [PERSON] 8 000,00 доларів, вона їх перерахувала і написала розписку, у якій він розписався. Усе відбувалося в автомобілі, [PERSON] та [PERSON] сиділи на передніх сидіннях, він із [PERSON] - на задніх. [PERSON] прийшла зі своєю ручкою та листком паперу. Оскільки цих коштів для [PERSON] було замало, [PERSON] забрав розписку і поїхав додому в село Пулемець, де взяв ще 20 000,00 доларів. Під вечір зустрілися у тому ж складі і на тому ж місці в селі Радехові. [PERSON] написала розписку, [PERSON] дав їй гроші, вона їх перерахувала, а він із [PERSON] розписалися у розписці. Тиску зі сторони [PERSON] не було, гроші він позичав [PERSON] на рік на лікування (операцію). Розписка залишилася у [PERSON] . Допитана як свідкок відповідач за первісним позовом [PERSON] показала, що у 2014 році їй потрібні були гроші на операцію матері, а саме: длч заміни клапана серця, який треба було замовляти за кордоном, а для цього першочергово необхідно було внести в клініку понад 100 000,00 гривень. На той час працювала на ВПС "Піща" Луцького прикордонного загону і була знайома із [PERSON] , який працював лісником і пообіцяв позичити гроші під відсотки. Попередньо домовились, що він привезе 8 000,00 доларів, а вона візьме паспорт і напише розписку. 14 чи 15 червня 2014 року вони зустрілися, при собі мала аркуш паперу формату А-4. На пропозицію [PERSON] сіла в автомобіль, де були ще дві особи, які, як пояснив [PERSON] , своїми підписами засвідчать написання розписки. Від пропозиції залучити свідком також її знайомого, який прийшов разом із нею, [PERSON] відмовився, мотивуючи тим, що не хоче щоб знали про позику ним таких коштів. Під диктовку [PERSON] написала розписку і віддала йому копію паспорта. Після цього [PERSON] повідомив, що грошей з собою не має, привезе їх ввечері. Розписку не забрала, так як йому повірила і мала потребу у грошах. Увечері він коштів не привіз, на телефонні дзвінки не відповідав. Наступного дня на її дзвінок повідомив, що гроші привезе цього дня, а на дзвінки не відповідав через зайнятість. Коштів він так і не привіз, це тривало близько тижня. Через деякий час (2-4 місяці) [PERSON] зателефонував та сказав, що вона винна йому 3 000,00 доларів за завдані клопоти. В подальшому неодноразово телефонував і погрожував. З приводу таких погроз в усному порядку звернулась у поліцію, де їй сказали, що нічого вона не доведене. Про це звернення якимось чином довідався [PERSON] . Орієнтовно через пів року (у зимню пору), коли вона поверталась з роботи після 21:00 години, [PERSON] очікував її в автомобілі. Вона сіла в автомобіль і вони поїхали в село Радехів. В автомобілі були лише двоє. В її адресу [PERSON] висловлював різні погрози (будуть проблеми на роботі, в сім`ї, спалить хату тощо) та сказав, щоб віддала йому 3 000,00 доларів за якісь клопоти і написала розписку на 20 000,00 доларів. Оскільки злякалася цю розписку написала на тому ж аркуші, що й писала першу розписку, який дав їй [PERSON] . В подальшому [PERSON] приїздив до неї додому з погрозами, після чого матір потрапила в лікарню. Через побоювання за себе і за матір, після написання другої розписки почала віддавати гроші [PERSON] частинами, переказувала їх у гривнях із зарплатної банківської картки через Приват24, а також через термінал, касу та передавала маршруткою долари США. В травні 2015 року повністю віддала 3 000,00 доларів, з них 50 відсотків у гривнях, 50 відсотків у доларах США. В поліцію після написання другої розписки не зверталась, оскільки не бачила там свого захисту. Також показала, що матері операцію не проводили, допомогло медикаментозне лікування. Допитана як свідок [PERSON] , яка доводиться відповідачу за первісним позовом [PERSON] матір`ю, суду показала, що їй на операції потрібні були гроші. Дочка говорила, що гроші їм позичать, вона написала [PERSON] розписку на 8 000,00 доларів. Однак грошей він так і не привіз. Про написання дочкою розписки забулося, так як були зайняті лікуванням. Взимку дочка говорила, що [PERSON] їй погрожує. Через деякий час, після різдвяних свят 2015 року, побачила, що дочка сама не своя. Тоді дізналася про написання нею другої розписки на 20 000,00 доларів. У лютому 2015 року, коли була дома сама, [PERSON] прийшов до них додому і почав висловлювати погрози в адресу дочки фізичною розправою через те, що вона заборгувала йому гроші. Після цього потрапила в лікарню. В поліцію дочка зверталась лише один раз в усному порядку, подальшого сенсу звертатись за захистом не бачила, оскільки про усне звернення [PERSON] уже якимось чином дізнався. Знала, що дочка віддавала [PERSON] гроші. Ці гроші віддавала, як говорив сам [PERSON] , за заподіяну йому моральну шкоду. Із медичної документації вбачається, що [PERSON] у 2011 та 2012 роках неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні у зв`язку із захворюванням серця. У 2012 році їй встановлена пенсія по інвалідності 3-ї групи загального захворювання, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] . З 28 березня 2014 по 04 квітня 2014 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні в ТМО Любомльського і Шацького районів із тим же діагнозом сердечного захворювання; 12 травня 2014 року пройшла обстеження у Волинській обласній клінічній лікарні. За клопотанням сторони відповідача за первісним позовом, для підтвердження її позиції про написання розписок не в один день, а з орієнтовним проміжком у шість місяців, суд призначав судову фізико-хімічну експертизу давності документів та дві додаткові судово-технічні експертизи. Висновок експерта Київської незалежної судово-експертної установи від 16 січня 2017 року № 2086, який надсилався суду двічі, вдруге з виправленнями технічних помилок, суд до уваги не приймає, оскільки наявні у ньому розбіжності є суттєвими для вирішення спору і мають місце не лише у резолютивній частині висновку, а й в мотивувальній, тому вважати їх технічними помилками відсутні підстави. Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз додаткової судово-технічної експертизи документів від 22 серпня 2018 року № 7999/17-34/18179?18187/1834: - записи тексту розписки № 1 та підпис у ній від імені [PERSON] виконані пишучою ручкою (ручками), спорядженою чорнилом чорного кольору; - записи і підписи від імені [PERSON] та [PERSON] під текстом розписок № 1, № 2, записи тексту розписки № 2 та підпису у ній від імені [PERSON] виконані кульковими ручками, спорядженими пастами синьо-фіолетового кольору; - штучного зістарювання документів у розписках № 1, № 2 не виявлено; - записи і підписи від імені [PERSON] та [PERSON] під текстом розписки № 1 та записи тексту і підпис від імені [PERSON] в розписці № 2 виконані ймовірно раніше березня 2015 року, тобто не виключається, що ці записи і підписи виконані у вказану дату - 15 червня 2014 року. - у розписках № 1, № 2 відсутні ознаки здійснення дописок. Згідно із висновком цієї ж експертної установи додаткової судово-технічної експертизи документів від 18 серпня 2020 року № 17517/19-34/20932?20944/20-34: - записи і підпис від імені [PERSON] та підпис від імені [PERSON] під текстом розписки № 1, записи тексту розписки № 2 і першого у ній, навпроти дати "15.06.2014", підпису без зазначення прізвища та ініціалів цієї розписки виконані раніше листопада 2014 року, тобто не виключається, що ці записи і підписи виконані у вказану в документі дату - 15 червня 2014 року. Сторона відповідача за первісним позовом перш за все оспорює реальність правової природи договорів позики у формі розписок, вважаючи їх безгрошовими. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, ... На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом положень ст.545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів закріплена в ч.2 ст.640 ЦК України, згідно якої, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Верховний Суд у постановах від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 сформував висновки про те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У цій справі відповідач за первісним позовом [PERSON] , не оспорюючи власноручного написання обох розписок, вказує, що ці розписки не підтверджують факту отримання грошей, оскільки у них зазначено "позичаю", "беру в борг", а не "позичила", "взяла в борг" (позичила), що свідчить лише про намір взяти гроші. Проте з таким власним трактуванням змісту розписок суд не погоджується, оскільки намір взяти гроші є виразом майбутнього волевиявлення і дій особи, що у цьому часі передбачає інший зміст розписок, а саме: "позичу", "візьму у борг", "зобов`яжусь віддати". Проте документ такого змісту втрачає будь-який правовий сенс, адже жодну сторону ні до чого не зобов`язує і не породжує жодних правових наслідків. У цьому випадку розписки написані 15 червня 2014 року і у них відповідач [PERSON] вказала, що позичає в [PERSON] 8 000,00 доларів, бере у нього в борг 20 000,00 доларів саме цього ж дня (15 червня 2014 року) та зобов`язується їх віддати у конкретно визначені терміни - до 15 травня 2015 року та до 15 липня 2015 року, відповідно, тим самим констатувала факт позики. При цьому зобов`язання повернути кошти не є абстрактними, оскільки зі змісту розписок та конструкції їх побудови вбачається, що вони стосуються саме зазначених у розписках коштів, а не будь-чого іншого. Написання відповідачем розписок у теперішньому часі свідчить не інакше як про фактично одночасний розвиток подій щодо передачі їй позикодавцем [PERSON] коштів та написанням нею розписок. Зазначене також доводиться показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили ту обставину, що у першому та другому випадку були очевидцями того як [PERSON] передавав гроші [PERSON] , [PERSON] в обох випадках ці гроші перерахувала і писала розписки. Відповідач за первісним позовом [PERSON] стверджує, що за розпискою № 1 [PERSON] мав передати їй зазначену в розписці суму коштів, однак їх так і не передав, а розписку № 2 писала під його погрозами та зовсім в інший день, а саме через пів року у зимню пору року. Частиною 1 статті 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За змістом частини 2 цієї ж норми якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Тобто, оспорити договір позики з тих підстав, що грошові кошти насправді не одержані, відповідно до ст.1051 ЦК України вправі позичальник. У разі дотримання письмової форми договору оспорювання його за безгрошовістю не може ґрунтуватись на свідченнях свідків, проте, закон не містить заборони щодо обґрунтування заперечень позичальника іншими належними доказами. Станом на дату розгляду справи договори позики у формі розписок є чинними, у передбаченому ст.1051 ЦК України порядку [PERSON] не оспорювалися, хоча, починаючи з дат їх написання у 2014 році, для цього вона мала достатньо часу на судовий захист для доведення своєї правоти з викладених в судовому засіданні мотивів. Також [PERSON] не надала доказів того, що зверталась до [PERSON] з вимогою чи проханням повернути йому боргові розписки з підстав неотримання від нього вказаних у них коштів. У межах цієї справи [PERSON] належними і допустимими доказами також не довела того, що розписку № 2 вона писала під погрозами [PERSON] . Її посилання на усне звернення в правоохоронні органи, окрім її власних показань та показань матері в якості свідка, жодним іншим доказом не підтверджені. Зважаючи на доводи [PERSON] про щоденні дзвінки [PERSON] з погрозами, вбачається досить сумнівним, що при такій ситуації особа у кожному випадку відповідатиме на дзвінки та тривалий час вислуховуватиме різного роду погрози, не звертаючись за захистом ні в правоохоронні органи, ні до суду, ні до адвоката. Її посилання на фактичну зневіру у правоохоронних органах спростовуються власне її ж діями, а саме офіційним зверненням до Любомльського відділу поліції з приводу вчинених [PERSON] шахрайських дій щодо неї, датованим 07 липня 2016 року, тобто уже після подання [PERSON] позовної заяви до суду про стягнення заборгованості. При цьому результатів розгляду такого звернення і доказів чинення [PERSON] протиправних дій [PERSON] суду не надала. Не знайшла свого об`єктивного підтвердження й та обставина, що розписка № 2 писалась [PERSON] через півроку у зимову пору року. Висновком додаткової судово-технічної експертизи документів від 18 серпня 2020 року № 17517/19-34/20932?20944/20-34 стверджено, що записи тексту розписки № 2 і першого у ній, навпроти дати 15.06.2014, підпису без зазначення прізвища та ініціалів цієї розписки виконані раніше листопада 2014 року. Отже, розписку № 2 [PERSON] писала не пізніше жовтня 2014 року, тобто в середині осені. За встановлених на підставі досліджених доказів фактичних обставин до показань відповідача [PERSON] як свідка суд з огляду на досить значну суму позики та розмір заявлених до неї позовних вимог, а відтак наявність у неї власного матеріального інтересу, відноситься критично та вважає їх обраним способом захисту з метою уникнення від виконання взятого на себе договірного грошового зобов`язання. Показання допитаної в судовому засіданні в якості свідка матері [PERSON] також не підтверджують фактичних обставин, оскільки свідок не була очевидцем написання розписок і передачі грошей, а в частині погроз зі сторони [PERSON] її показання жодним іншим доказом не підтверджені. Інші наведені [PERSON] у письмових запереченнях та її представником в судовому засіданні правові моменти щодо відсутності у розписках конкретної назви валюти (долари США, Австралії чи Канади тощо) відсутності підпису [PERSON] як позикодавця є безпідставними з огляду на таке. Із розписок № 1, № 2 вбачається, що предметом позики в обох випадках є іноземна валюта - долари. Оскільки за звичаями ділового обороту, що склався на Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США, тому суд, з урахуванням досліджених по справі доказів, вважає, що предметами позики за обома розписками були саме долари США, а не іншої іноземної держави. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 315/290/15. Як зазначалось вище, за своїми правовими ознаками договір позики є, зокрема односторонньою угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника. Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2019 року по справі № 205/8202/15-ц вказав, що тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Отже, підпис позикодавця як обов`язковий елемент договору позики при його укладенні не вимагається. Таким чином, судом встановлено підстави для висновку, що надані позивачем за первісним позовом боргові розписки по справі містять усі необхідні умови, а саме, імена сторін зобов`язання, суму позики, строк виконання зобов`язання, підпис позичальника та мають реальну правову природу виниклих між сторонами правовідносин за договорами позики, оскільки самі по собі та в сукупності з іншими дослідженими по справі доказами підтверджують не лише укладення договорів позики, а й отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в загальній сумі 28 000,00 доларів США з визначенням конкретних термінів їх кінцевого повернення. Частинами 1 та 2 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Отже, зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Положення ст.1212 ЦК України застосовуються, зокрема, у випадку якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання. Як на підставу застосування таких положень закону [PERSON] у зустрічному позові вказує, що 3 000,00 доларів США передала [PERSON] безпідставно, а саме внаслідок вчинених ним стосовно неї і її сім`ї погроз. Проте належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження цих дій зі сторони [PERSON] вона не надала, тому такі її доводи суд відхиляє з аналогічних мотивів, що вказані вище при наданні правової оцінки борговим розпискам. Натомість судом достовірно встановлено, що між сторонами існує договірне зобов`язання за договорами позики згідно боргових розписок № 1, № 2 від 15 червня 2014 року. [PERSON] у своєму позові підтверджує факт отримання від [PERSON] 3 000,00 доларів США, однак в якості погашення заборгованості за позикою, тому й заявляє до стягнення заборгованість за виключенням цієї суми. Існування будь-якого іншого зобов`язання між сторонами по справі не доведене і судом не встановлене, тому наявні підстави вважати, що перерахування і передання [PERSON] коштів [PERSON] у гривнях та доларах США є не інакше як виконанням грошового зобов`язання за борговими розписками. Зазначене в сукупності з іншими доказами лише в черговий раз підтверджує реальність правової природи укладених договорів позики і отримання [PERSON] у борг валюти у вигляді доларів США. Отже, доведеність існування та виконання договірних зобов`язань в даному випадку виключає можливість вважати отримані [PERSON] від [PERSON] кошти в еквіваленті 3 000,00 доларів США безпідставно набутими. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач за первісним позовом [PERSON] довів обґрунтованість і підставність заявлених вимог, тому неповернута йому сума позики за борговими розписками підлягає стягненню з [PERSON] . В той же час доводи останньої за зустрічним позовом свого належного підтвердження в суді не знайшли та виключаються підставністю заявлених вимог за первісним позовом. Таким чином, судом встановлено підстави для задоволення первісного позову і відмови у зустрічному позові за його безпідставністю. При цьому, з врахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 16 січня 2019 року по справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц, суму заборгованості за первісним позовом суд стягує у доларах США без визначення гривневого еквівалента. У цих постановах Велика Палата Верхового Суду вказала, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З огляду на зроблені по справі висновки, у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом належить стягнути сплачений позивачем за цим позовом судовий збір; понесені судові витрати за зустрічним позовом відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved