Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовано тим, що 19.11.2006 року позивач зареєструвала з відповідачем шлюб у Відділі РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 3329. Спільне життя з відповідачем не склалося та рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2014 року шлюб між сторонами був розірваний. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], який залишився проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач зазначає, що [PERSON] ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає та не бере участі у вихованні їх сина з моменту розірвання шлюбу, хоча інших дітей не має. [PERSON] самостійно не може забезпечити сина всім необхідним. В зв'язку з вищевикладеним, позивач звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1000 грн., починаючи з подачі заяви до суду і до досягнення сином повноліття, а у разі продовження ним навчання - до досягнення ним віку 23 років. В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач позов визнав частково, погодився сплачувати аліменти в розмірі 400 грн., оскільки він не працює. Доповнив, що в центрі зайнятості на обліку не перебуває. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 2). З свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 11.04.2007 року відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 3). З довідки ПП "Бокуд" № 671 від 07.04.2015 року судом встановлено, що син зареєстрований та проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Виходячи з положень вищевказаної статті утримання дитини є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. А тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання дитини. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на утримання неповнолітнього сина, суд виходить з положень ст.ст. 181, 182 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За змістом ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержвача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи із наведеного, суд вважає, що відповідач може і повинен надавати матеріальну допомогу дитині. Так, судом враховується, що дитина сторін проживає разом із позивачем [PERSON], відповідач [PERSON] є працездатною особою молодого віку, на даний час не працює, постійного заробітку та інших утриманців він не має. Виходячи із вищевикладеного, засад розумності і справедливості, а також забезпечення інтересів неповнолітнього [PERSON] суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття. Вимоги позивача щодо стягнення аліментів у разі продовження сином навчання до досянення ним 23 річного віку не підлягає задоволення, з наступних підстав. За змістом частини 1 статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК ( 2947-14 ) право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Так, судом встановлено, що син [PERSON] не досяг на час розгляду даної справи 18 річного віку. Жодних письмових документів, які б свідчили про те, що [PERSON] [PERSON] навчається суду не надано. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На думку суду, дана вимога ґрунтуються на передбаченнях та припущеннях, а не на фактичних даних, тому вона задоволенню не підлягає. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору. У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial