Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

19 березня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, зазначивши, що 09 серпня 2012 року її прийнято на посаду касира-операціониста 2 категорії відділення №62 Южного ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк». 10 вересня 2012 року її було звільнено за власним бажанням. Посилаючись на не проведення повного розрахунку в день звільнення, позивач, з урахуванням наданих до суду, та прийнятих судом уточнень, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 1041,66 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 50 948,60 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. Позивач у судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні, позов не визнала, просила у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 06 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено трудовий договір та договір про повну матеріальну відповідальність № DOG. 09. серпня 2012 року позивача прийнято на посаду касира-операціониста 2 категорії відділення №62 Южного ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується копіями наказу про прийняття на роботу [PERSON] № Э.OD-КП-2012/1-17145822 від 09.08.2012 року та трудової книжки серія [NUMBER]. 27 серпня 2012 року ревізійною бригадою у складі керівника відділення [PERSON] та завідуючою касою, касиром-операціоністом [PERSON] станом на 27 серпня 2014 року проведений перелік грошових коштів, які знаходяться в кабінці операційної каси касира [PERSON] та складено акт №16829488 про нестачу/надлишки грошових коштів в операційній касі. Нестача склала 1448,18 грн. З наданих представником відповідача розрахункових листків вбачається наступне: у серпні 2012 року позивачу нараховано оклад за 11 днів у розмірі 847,50 грн., надбавку у розмірі 423,75 грн., премію за надання банківської послуги (регулярні платежі) у розмірі 20 грн., на загальну суму 1291,25 грн. Після утримання податку на доходи фізичних осіб та внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування виплаті підлягала сума 1058,05 грн. З них відповідно до встановленого в банку регламенту виплати заробітної плати та премії сума 1,64 грн. була виплачена на бонусний рахунок універсальної карти [NUMBER], а суми 14,75 грн. та 1041,66 грн. були виплачені на зарплатну картку [NUMBER], що підтверджується виписками по картковим рахункам. Відповідно до розрахункового листка за вересень 2012 року позивачу було нараховано компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 114,58 грн. Після утримання податку на доходи фізичних осіб та внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування виплаті підлягала сума 93,89 грн. 10 вересня 2012 року позивача було звільнено за власним бажанням. Зазначене підтверджується копіями наказу про звільнення № Э.OD-УВ-2012-739-п від 10.09.2012 року та трудової книжки серія [NUMBER]. Судом встановлено, що відповідач не здійснив нарахування та виплату заробітної плати [PERSON] за 10 робочих днів, а саме за періоди з 27.08.2012 року по 31.08.2012 року та з 03.09.2012 року по 07.09.2012 року, що підтверджується розрахунковими листками за серпень 2012 року та вересень 2012 року. Також судом встановлена відсутність відміток у табелі позивача про вхід та вихід з ПК «Промінь» за періоди з 27.08.2012 року по 31.08.2012 року та з 03.09.2012 року по 07.09.2012 року, що підтверджується копією табелю позивача за серпень 2012 року та вересень 2012 року. Відповідно до Трудового договору від 08 вересня 2012 року працівник зобов'язаний, зокрема, дотримуватися вимог "Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПриватБанку" (п. 2.2.), знати та виконувати вимоги чинного законодавства, а також внутрішніх нормативних документів банку (п. 2.8.); знаходячись на робочому місці, дотримуватися затвердженого в банку порядку табелювання через ПК "Промінь" (п. 2.10.); при неможливості виконання яких-небудь функцій негайно повідомляти про це безпосереднього керівника в письмовому вигляді (п. 2.4.) Наказами № СП-2007-193 від 10.07.2007 р. та № СП-2009-479 від 10.06.2009 р. відповідача встановлений порядок обліку робочого часу працівників. Нарахування місячного окладу в банку здійснюється виходячи з кількості відпрацьованих днів згідно із відмітками в табелі обліку робочого часу працівника. Табелювання здійснюється працівником самостійно шляхом реєстрації в програмному комплексі «Промінь». Реєстрація здійснюється працівником за допомогою введення у відповідне поле відомого лише йому логіну та паролю, після чого працівник здійснює введення динамічного одноразового паролю, що надходить йому у формі короткого текстового повідомлення на його телефон. За умов, якщо працівником відпрацьовано повний робочий день відповідно до встановленого йому графіка роботи, в табелі обліку робочого часу в програмному комплексі відображається відповідна встановлена кількість годин. У випадку реєстрації працівника в програмному комплексі поза межами його графіка роботи (поза межами встановленого для нього робочого дня або тижня), в табелі обліку робочого часу відображається лише дата та час реєстрації в програмному комплексі, при цьому в табелі обліку робочого часу відмітка про відпрацьований день не відображається. У випадку, якщо працівник не згоден із інформацією, зазначеною в табелі обліку робочого часу як час входу та виходу із ПК "Промінь", або для отримання відмітки в табелі за відпрацьований день, він може подати заявку на коригування даних табелю обліку робочого часу. В період роботи [PERSON] таке коригування здійснювалось шляхом подання заявки на коригування даних через програмний комплекс "Промінь". Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. З огляду на відсутність відміток у табелі про відпрацьований час, а також у зв'язку з ненаданням [PERSON] будь-яких інших підтверджень належного виконання працівником у зазначений період роботи, обумовленої трудовим договором, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача достатніх підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період з 27 серпня 2012 року по 31серпня 2012 року та з 03 вересня 2012 року по 07 вересня 2012 року. При звільненні працівникові було нараховано компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 114,58 грн., після утримання податків та обов'язкових платежів підлягало виплаті 93,89 грн. При цьому позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що при звільненні їй до сплати належала заявлена сума 1695,00 грн. За відпрацьовані належним чином робочі дні відповідачем протягом всього періоду роботи було здійснено нарахування та виплату заробітної плати, що підтверджується розрахунковими листками [PERSON] за серпень та вересень 2012 р. Таким чином, обов'язки з боку роботодавця передбачені ч.1 ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України щодо проведення розрахунку при звільненні було виконано в повному обсязі. При здійсненні остаточного розрахунку у зв'язку із наявністю заборгованості працівника перед роботодавцем внаслідок заподіяння працівником матеріальної шкоди вся сума нарахованих при звільненні коштів (93,89 грн.) була направлена на погашення заборгованості. У випадках заподіяння працівником матеріальної шкоди на нього покладається обов'язок відшкодування шкоди на умовах та в порядку, передбаченому законодавством та, з окремими категоріями працівників, договором про повну матеріальну відповідальність. За умовами п. 3.1. договору про повну матеріальну відповідальність № DOG позивач прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності матеріальних цінностей, у зв'язку із чим зобов'язувалася: - дбайливо ставитися до матеріальних цінностей Роботодавця і вживати заходів для запобігання заподіянню їм шкоди; - здійснювати свої повноваження відповідно до процедур, правил, порядків, зазначених у нормативних актах Роботодавця; - вчасно повідомляти Роботодавцеві про всі обставини, які загрожують забезпеченню; - цілісності і/або схоронності матеріальних цінностей, шахрайських дій відносно матеріальних цінностей; - належним чином виконувати покладені нормативними актами Роботодавця посадові обов'язки; - вести облік, складати і надавати у встановленому порядку товарно-грошові й інші звіти про рух і залишки переданих йому для зберігання, застосування Роботодавцем матеріальних цінностей; - брати участь у інвентаризації переданих Працівникові для зберігання, використання матеріальних цінностей, у тому числі перевірках прийнятих Працівником рішень у процесі розподілу матеріальних цінностей; - відшкодувати повну вартість нанесеного винними діями і/або бездіяльністю збитку, заподіяного матеріальним цінностям. Згідно із ч. 1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Судом встановлено, що під час виконання трудових обов'язків на посаді касира-операціоніста було вчинено порушення трудових обов'язків, яке полягало у незабезпеченні схоронності матеріальних цінностей, чим заподіяно матеріальну шкоду банку, що виявилася у нестачі грошових цінностей, підтвердженій актом № 16829488 від 27.08.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. 23 серпня 2012 року на рахунок недостачі № [NUMBER] на ім'я [PERSON] на підставі акту недостачі № 16829488 від 27.08.2012 р. була винесена недостача у розмірі 1448,12 грн. у зв'язку із різницею фактичної наявності грошових коштів в кабінці операційної каси касира та розміру залишку коштів за обліковими даними. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що оформлення документу щодо виникнення недостачі грошових коштів (акт недостачі № 16829488 від 27.08.2012 року) було здійснено у відповідності до встановлених в банку процедур. Так, враховуючи специфіку банківської діяльності та щоденну роботу касирів-операціоністів з грошовими коштами, внутрішніми банківськими документами - інформаційним листом №-259 від 02.04.2012 року регламентовано порядок дій при виникненні недостачі/надлишків грошових коштів в касі. При виявленні недостачі грошових коштів касир в ПК "Промінь", вхід в який здійснюється за допомогою особистого логіна і відомого лише працівникові пароля, обирає тип операції «Недостача», при цьому в ПК Промінь формується акт недостачі, який підлягає візуванню завідувачем касою та керівником відділення. Зазначений документ доступний для друку особам, які візували акт. Таким чином, при виявленні недостачі [PERSON] в ПК "Промінь" провела операцію по оформленню акта, який було згодом завізовано керівником відділення [PERSON] В даному випадку суд приходить до висновку, що позивачу було відомо про наявну недостачу, оскільки саме нею і було виявлено недостачу коштів, крім того, відповідно до наданої відповідачем інструкції, позивач мала можливість зазначити свої зауваження та коментарі з приводу виникнення недостачі. Таким чином, відрахування із заробітної плати [PERSON] було здійснено на підставі зазначеного вище акту недостачі №16829488 від 27.08.2012 року, у відповідності до порядку, встановленого ст. ст. 130-138 КЗпП України. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що у зв'язку з недоведеністю позивачем факту затримки з боку відповідача розрахунку по заробітній платі, відсутні і підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, по день фактичного розрахунку. Частиною 2 ст. 136 КЗпП України передбачено, що якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. Згідно зі ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, як вбачається із позовної заяви та обставин справи, вимога [PERSON] про стягнення коштів при звільненні ґрунтується на оскарженні відрахування із заробітної плати за актом недостачі. Тому в даному випадку слід застосувати тримісячний строк для звернення до суду про вирішення трудового спору. Таким чином, саме з 13.09.2012 року (дата здійснення відрахування із заробітної плати) слід відлічувати тримісячний строк позовної давності. Оскільки [PERSON] звернулася до суду лише 19.03.2013 року, тобто більше ніж через шість місяців після звільнення, нею було пропущено строк звернення до суду. Крім того, у позовній заяві [PERSON] не наведено обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, позовна заява не містить клопотання про поновлення пропущеного строку. Статтею 72 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Згідно із положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р., встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін. В позовній заяві не міститься клопотання про поновлення пропущеного строку, із тексту не вбачається пояснень щодо пропуску строку, до позовної заяви не додано доказів поважності причин пропуску строку. За таких умов, можна зробити висновок, що строк позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України для пред'явлення позову, що випливає із оскарження притягнення працівника до матеріальної відповідальності, позивачем пропущено без поважних причин і підстав для його поновлення немає. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, відшкодування моральної шкоди здійснюється у випадку з'ясування наступних складових: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Тобто, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В даному випадку позивачем не надано аргументів, в чому полягають її моральні страждання, які саме додаткові зусилля для організації життя докладені, а також не надано документального підтвердження розміру моральної шкоди. Також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження негативних наслідків змін у психологічному стані. Крім того, позивачем не доведено що відповідач діяв поза межами закону і порушив права, свободи і законні інтереси позивача, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed