Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь: у якості відшкодування шкоди грошову суму в розмірі 402481,42 грн; витрати на професійну правничу допомогу 30000,00 грн; судові витрати 4024,81 грн. Позов обґрунтовано тим, що позивач, станом на 07.07.2017 року був власником транспортного засобу - автобуса марки «Рута 41», д.н. [NUMBER] . З 01.03.2016 року співвласником вказаного транспортного засобу є ТОВ «АТП «Совтур». Відповідач працюючи водієм в ТОВ «АТП «Совтур», 07.07.2017 року скоїв кримінальне правопорушення, що виразилося у дорожньо-транспортній пригоді, в результаті якої було пошкоджено вище згаданий автобус, чим завдано позивачу значної матеріальної шкоди. Загальна вартість ремонтно-відновлювальних робіт та запасних частин склала не менше ніж 398481,42 грн. Крім того, позивач поніс витрати на послуги оцінювача для виконання автотоварознавчого дослідження, вартість яких склало 4000,00 грн. Вартість витрат позивача на правничу допомогу склали 30000 грн. Ухвалою суду від 20 липня 2020 року провадження у справі відкрито, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 30 вересня 2020 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору товариство з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство "Совтур". Представник позивача просив позов задовольнити з підстав зазанчених у наданийх суду письмових документах. Відповідач у судове засідання не з`явився. Представником відповідача подано письмову заяву про розгляд справи за її участі, у задоволенні позовних вимоги просила відмовити у повному обсязі. Згідно відзиву на позов [PERSON] вважає себе неналежним відповідачем у справі, оскільки на час дорожньо-транспортної пригоди він перебував у трудових відносинах з ТОВ «АТП «Совтур» і виконував свої трудові обов`язки. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). За правилами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У вироку Синельніківського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 05 квітня 2019 року (справа № 191/4313/17), судом встановлено, що 07 липня 2017 року приблизно о 14 годині 00 хвилин водій [PERSON] керуючи технічно справним автобусом «Рута 41» реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] є [PERSON] , а співвласником є ТОВ «Автотранспортне підприємство «Совтур», рухався по правій смузі автодороги Е-95 М-105 Харків-Сімферополь у Синельниківському районі Дніпропетровської області зі сторони міста Сімферополя у напрямку міста Харкова, перевозячи пасажирів у кількості 9 осіб, серед яких були [PERSON] та [PERSON] . У ході руху по зазначеній ділянці дороги, водій [PERSON] не діяв таким чином щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не переконавшись, шо це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху, змінив напрямок руху вліво та частково виїхав на зустрічну смугу, по якій рухався технічно справний автопотяг у складі сідлового тягача «DAF 95 FT 430» реєстраційний номер [NUMBER] , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить [PERSON] , з напівпричепом бортовим «KRONE SDP 27» реєстраційний номер [NUMBER] , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить [PERSON] , під керуванням водія [PERSON] який рухався по правій смузі свого напрямку від міста Харків у напрямку міста Сімферополь. При подальшому зближенні вищезазначених транспортних засобів, на 226 км+200 м автодороги Е-95 М-105 Харків-Сімферополь у Синельниківському районі Дніпропетровської області водій [PERSON] допустив зіткнення лівою передньою-боковою частиною керованого ним автобуса «Рута 41» р/н [NUMBER] з лівими передніми боковими частинами сідлового тягача «DAF 95 FT430» р/н [NUMBER] та напівпричепа бортового «KRONE SDP 27» р/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] на смузі руху останнього. Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів справа вбачається, що під час ДТП відповідач виконував свої трудові обов`язки, оскільки працював водієм ТОВ "АП "Совтур" (а.с. 12-13. Згідно копії звіту № 8320 Вартість відновлювального ремонту автобуса Рута 41 , держномер [NUMBER] без урахування коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні складає 364150,09 грн. Матеріальний збиток власникові зазначеного автобуса складає 398481,42 грн (а.с.24-30). Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником транспортного засобу автобуса-D Рута-41, державний номер [NUMBER] є позивач - [PERSON] , співвласником є ТОВ АВТОТРАНСПОРТНЕ Т-ВО СОВТУР (а.с.10). Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України, яка врегульовує питання відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником чи іншою особою, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно з частинами 1, 5 статті 1187 ЦК України (Відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки) джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, відповідно до приписів статей 1187 та 1172 Цивільного кодексу України особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець, а тому шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18), можна ознайомитися за посиланням http://reyestr.court.gov.ua/ Review/78470372. Пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначає, що не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т. ін.). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 28.01.2015 у справі 6-229цс14, під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча й виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Згідно речення 1 абзацу 3 пункту 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року, не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Як зазначено в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню тощо), в силу ст. 441 ЦК України, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 05.09.2018 року по справі № 534/872/16-ц, відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. З аналізу змісту гл.82 ЦК вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст.1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 6.11.2013 №6-108цс13. З цього випливає, що за спричинену відповідачем, як працівником, шкоду третім особам, відповідає роботодавець, а саме ТОВ «АТП «Совтур», яке вже в подальшому, після її відшкодування, має право скористатись положеннями статті 1191 ЦК України, пред`явивши до відповідача регресний позов про відшкодування відшкодованої шкоди у відповідності до норм трудового законодавства України за правилами, викладеними в КЗпП України. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] не є належним відповідачем у даній справі, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Оскільки позов не підлягає задоволенню, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed