Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

У серпні 2015 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідачів заборгованість за Кредитним договором № 15/08-SME від 14 серпня 2008 року в сумі 1013302 грн. 75 коп. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.08.2008 року між ВАТ " ВіЕйБі Банк ", правонаступником якого є ПАТ "ВіЕйБі Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого остання отримала кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом в сумі 360000 дол. США. Цього ж дня між ВАТ "ВіЕйБі Банк", [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно з умовами якого останній зобовязувався солідарно відповідати перед банком за виконання позичальником зобовязань за кредитним договором № 15/08-SME від 14.08.2008 року в повному обсязі. У зв»язку з неналежним виконанням Кредитного договору у позичальника перед банком утворилась заборгованість, яка згідно уточнених позовних вимог становить 1013302,75 грн., з яких кредит 995725,23 грн., відсотки 2230,01 грн., плата за пропуск платежів 15347,51 грн. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.02.2016 року позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь банку заборгованість в розмірі 997487,61 грн., в задоволені решти вимог відмовлено. Стягнуто з відповідачів по 7481,13 грн. на користь УК у м. Чернігові Державний бюджет судового збору. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник за довіреністю [PERSON] [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Доводи скарги зводяться до того, що рішення постановлено з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В скарзі заявник посилається, що розрахунок заборгованості здійснено невірно, він є необґрунтованим та не доведеним; всупереч ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» банк не звертався до відповідачів з попереднім повідомленням щодо необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту, а тому вимоги позивача є передчасними; судом неправомірно стягнуто штраф; не враховано, що позивач є таким кредитором, що прострочив виконання зобов»язання; оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам, встановленим постановою пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 «Про рішення у цивільній справі»; судом неправомірно стягнуто з відповідачів завищену суму судового збору. Вислухавши суддю-доповідача, відповідачів [PERSON], [PERSON], представника відповідача [PERSON], обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд прийшов до висновку про законність та обгрунтованість вимог в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків, разом з тим не погодився з розрахунком плати за пропуск платежів на суму 15347,51 грн., які нараховані не відповідно до умов договору, та прийшов до висновку про відмову в задоволені цієї частини позову. З такими висновками суду першої інстанції частково погоджується і апеляційний суд, оскільки висновок суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. По справі встановлено, що 14.08.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого остання отримала кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом в сумі 360000 дол. США зі сплатою 16 % річних, з кінцевим терміном користування 14.08.2018 року. 22.11.2008 року та 10.02.2010 року між банком та [PERSON] укладались додаткові угоди до кредитного договору від 14.08.2008 року, згідно яких змінювався розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами. 14.08.2008 року між ВАТ "Всеукраїнський [PERSON]", [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно з умовами якого, останній зобовязувався солідарно відповідати перед банком за виконання позичальником зобовязань за кредитним договором № 15/08-SME від 14.08.2008 року в повному обсязі. Додаткові угоди, стосовно збільшення процентної ставки, з поручителем погоджувались. В обгрунтування підстав пред»явленого позову позивач посилався, що у зв»язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов»язань, у позичальника перед банком утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку станом на 26.08.2015 року становить 1180924,27 грн., з яких кредит 1151307,28 грн., відсотки 28160,36 грн., штраф 1457,08 грн. (а.с. 8-10). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як вбачається, судом першої інстанції залишено поза увагою вимоги ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, і не встановлено, чи було порушене право позивача на день звернення до суду, та на момент перегляду справи за заявою про скасування заочного рішення суду, його істотність, а також судом не з'ясовано, у чому саме полягає порушення законних прав позивача на день звернення до суду. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач посилається на п. 3.3.3 Кредитного договору, яким встановлено, що Позичальник зобовязався щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з умовами, визначеними п. 2.5.1 даного договору, не пізніше визначеного п.1.3 даного договору терміну повернути банку всю суму наданих кредитних коштів, сплачувати відсотки за користування кредитними коштами, а також на вимогу банку сплачувати можливу неустойку. Разом з тим, посилання позивача, що відповідно до умов п. 3.2.4 Додаткового договору № 12 від 10 лютого 2010 року до Договору кредитної лінії № 15/08-SME від 14.08.2008 року, та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у позивача виникло право вимоги дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, не відповідає обставинам справи. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Оскільки умовами договору установлені окремі самостійні зобов'язання щодо повернення кредиту, то відповідальність за невиконання кожного з них настає окремо. За умовами договору, при відсутності платежу з 14 числа кожного місяця виникає прострочення боржника за зобов'язаннями. Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями (а.с. 20-21). Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. За змістом цієї норми початок виникнення у позивача права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд виникає з моменту виникнення простроченої заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що позов був зареєстрований в Новозаводському районному суді 31.08.2015 року, а згідно штемпеля на конверті зданий до поштового відділення 28.08.2015 року (а.с. 1, 62). Як позовна заява, так і матеріали справи на момент пред»явлення позову не містили даних про прострочену заборгованість, на яку в обґрунтування підстав пред»явленого позову посилався позивач. Наданий до позову розрахунок виконаний станом на 26.08.2015 року не містить даних про прострочену заборгованість, а визначено лише черговий щомісячний платіж та суму поточної заборгованості станом на дату розрахунку, яка визначена 1 180 924,72 грн. (а.с. 8-10 т.с. 1). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови "Про судове рішення у цивільній справі", у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов»язують суд з»ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів. В обґрунтування підстав задоволення позову, суд першої інстанції послався на розрахунок від 17.12.2015 року (а.с. 198-199 т.с. 1), при цьому зазначив період не сплати щомісячних платежів з 15.08.2015 року по 14.11.2015 року, разом з тим залишив поза увагою встановлені обставини, а саме, що [PERSON], сплатила заборгованість, яка з її пояснень виникла внаслідок закриття відділень банку у м. Чернігів та продовжує виплачувати чергові платежі. Разом з тим, нормами ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що платіжний період по платежу, на який позивач посилається в позові, як прострочений становить з 15.08.2015 по 14.09.2015 року (строка 67, стовбець 1, 6 розрахунку (а.с. 198-199 т.с. 1). Таким чином, докази, надані позивачем у справі, а також пояснення сторін у справі дають підстави зробити висновок про те, що позивач у повній мірі не довів обґрунтованість своїх позовних вимог, як щодо наявності простроченої заборгованості на день звернення до суду, так і станом на день ухвалення рішення суду по справі, таким чином висновок суду про наявність підстав для задоволення позову щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотках є необґрунтованим. Разом з тим, апеляційним судом враховано, обґрунтованість висновків суду в частині безпідставності вимоги щодо стягнення плати за пропуск платежів в сумі 15347,51 грн., які суперечать змісту Додаткового договору № 15 від 28 січня 2015 року до Кредитного договору № 15/08-SME від 14.08.2008 року, умови якого не суперечать вимогам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, не містять положень щодо одноразової дії, а сплата простроченої заборгованості встановлена судом відповідно до наданих квитанцій від 03 грудня 2015 року, від 14 грудня 2015 року, від 15 січня 2016 року (а.с. 171, 172, 222 т.с. 1). На виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, згідно з якими, суд повинен сприяти особам, які беруть участь у справі, здійсненню їх прав, роз'яснити особам їх права та обов'язки і попередити про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, суд апеляційної інстанції роз'яснив обов'язок надати суду докази, на які відповідач посилається. На підтвердження обставин дотримання виконання умов договору щодо сплати чергових платежів відповідачами надано в суді апеляційної інстанції квітинції від17 лютого 2016 та від 16 березня 2016 року (а.с. 61,62 т.с. 2). Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що наявність простроченої заборгованості на день звернення до суду, з врахуванням наведеного не доведена, тому відсутні підстави для стягнення з позичальника та поручителя на користь банку заборгованості за кредитним договором та дострокового повернення коштів. Посилання в запереченнях на апеляційну скаргу, що пред»явлення вимоги банком, слід рахувати звернення до суду з позовом, не ґрунтується на вимогах закону та умовах договору, оскільки п. 2.7 Договору містить умови дострокового виконання, та порядок надіслання вимог, при цьому застереження, містять обставини за яких вимога вважається надісланою та врученою ( а.с. 13 т.с. 1). Крім того, аналіз норм 110 ЦК України, ЗУ "Про банки і банківську діяльність", ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», наявність постанови Правління НБУ від 19.03.2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії ПАТ «ВіЕйБі» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20.03.2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи на ліквідацію не містить норм, які б давали право на звернення до суду за відсутності порушеного права. Таким чином, суд першої інстанції, в порушення норм матеріального та процесуального права, прийшов до невірного висновку про задоволення позову. На підставі вищевикладеного апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, з постановленням судом апеляційної інстанції рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed