Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень про зняття арешту з пенсійного рахунку, вказавши, що на виконанні в Департаменті державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № 33248246 з примусового виконання виконавчого листа від 30.05.2012 року № 2-1901/11/0408 Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Перший» 12388679,47 грн. заборгованість за кредитним договором № 064-С-07/КрФ від 12.10.2007 року та стягнення з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Банк Перший» сплачений судовий збір в розмірі 1700,00 грн. та 120,00 грн. Постановою державного виконавця відділу було накладено арешт на кошти позивача та направлено постанову до установ банку, зокрема арешт згідно вказаної постанови було накладено і на картковий рахунок № [NUMBER] в АТ «КБ «ПриватБанк» (пенсійний рахунок). 16.06.2019 року позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про зняття арешту з пенсійного рахунку № [NUMBER] в АТ «КБ «ПриватБанк», на що 25.07.2019 року позивач отримав відповідь, що у відділі відсутні правові підстави для зняття арешту з пенсійного рахунку № [NUMBER] . У зв`язку з чим, позивач посилаючись на вимоги ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся до суду з вказаним позовом та просив суд, припинити обтяження шляхом зняття арешту з пенсійного рахунку [PERSON] № [NUMBER] відкритого в АТ «КБ «ПриватБанк», накладеного постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в рамках виконавчого провадження № 33248246. Ухвалою суду від 31 липня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. В ухвалі про відкриття провадження від 31 липня 2019 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Ухвала отримана відповідачами, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 15 серпня 2019 року, відзиву на позовну заяву від Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень до суду не надійшло. Відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч.4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу,та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A.v.Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Судом встановлено, що відповідно до довідки № 0000001365807722 від 08.04.2019 року виданої керівником Напрямку обслуговування індивідуальних VIP - клієнтів РП [PERSON] , з якої вбачається, що у травні 2018 року клієнтом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» [PERSON] було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] , який підв`язаний до виплат від «Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області» (а.с.11). 16.06.2019 року позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про зняття арешту з пенсійного рахунку № [NUMBER] в АТ «КБ «ПриватБанк». (а.с.5-6) 25.07.2019 року позивач отримав відповідь за вих. № 21810-33-19/20.1/20 від 05.07.2019 року за підписом заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименко Р.В., в якому посилаючись на вимоги ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що у відділі відсутні правові підстави для зняття арешту з пенсійного рахунку № [NUMBER] . (а.с.10) Так, відповідно до ч. 2 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії. Як вбачається з матеріалів справи під арешт потрапив рахунок номер [NUMBER] , відкритий у Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» на ім`я позивача, що підтверджується довідкою № 000000365807722 від 08.04.2019 року з АТ КБ «ПриватБанк». Вказаний рахунок пов`язаний до виплат від "Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області" (а.с.11). У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з вимогами ч. 4 п. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом. У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно до вимог ч. 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладання арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. За таких умов, накладання арешту на рахунок позивача, відповідно до постанови державного виконавця, унеможливлює отримання позивачем залишкових пенсійних коштів, після стягнення 20 % пенсії в порядку виконання виконавчого провадження, чим перешкоджають позивачу в повному обсязі реалізувати свої права щодо користування та розпорядження майном. Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої безпідставне обмеження у праві володіння, користування та розпорядження майном є порушенням права на мирне володіння майном, передбаченого ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що станом на момент розгляду даної справи існування обтяження у вигляді арешту на майно створює перешкоди позивачу в реалізації права власності, відповідачем порушуються права позивача щодо володіння, користування та розпорядження спірним майном, а тому є усі підстави для задоволення позову у повному обсязі та зняття арешту з зазначеного нерухомого майна. На підставі викладеного та

Outcome: approved