Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

28 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до СТМ «Прикордонник» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі. Свої позовні вимоги [PERSON] обгрунтовує тим, що рішенням Нововолинського міського суду від 15 листопада 2018 року, яке після оскарження в апеляційному порядку, набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано наказ СТМ «Прикордонник» №2-К від 10 серпня 2017 року про звільнення його з посади голови масиву «Прикордонник», згідно п.1 ст.36 КЗпП України за згодою двох сторін. Також визнано недійсним рішення правління СТМ «Прикордонник» від 09 серпня 2017 року в частині його звільнення та стягнуто з відповідача в його користь 40256 грн. 37 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 12 вересня 2017 року по 15 листопада 2018 року включно. Вважає, що за таких обставин, з 10 серпня 2017 року він мав бути поновлений на посаді голови масиву «Прикордонник». Попри вищевикладене, рішення суду відповідачем не виконується, на посаді голови масиву він не поновлений і з 15 листопада 2018 року підприємство не виплачує належну йому заробітну плату. Просить врахувати вимоги ст.236 КЗпП та стягнути з СТМ «Прикордонник» в свою користь 50 583,72 грн. середнього заробітку за час затримки поновлення його на роботі, тобто за період з 15 листопада 2018 року по 27 листопада 2019 року, з розрахунку 189,68 грн. (середньоденна заробітна плата вирахована з мінімальної заробітної плати встановленої ЗУ "Про державний бюджет на 2019 рік") х 242 дні (середньомісячна кількість робочих днів у розрахунковому періоді). Зазначив, що сума середнього заробітку згодом буде збільшена в залежності від того коли він буде поновлений на роботі або ж винесено судом рішення у справі. 15 жовтня 2020 року позивач [PERSON] подав розрахунок середнього заробітку за час затримки поновлення його на роботі в розмірі 67 150,37 грн., вирахуваний за період з 16 листопада 2018 року по 10 листопада 2020 року включно (а.с.101) У судовому засіданні позивач [PERSON] змінив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача в свою користь 105 490,90 грн. середнього заробітку за час затримки поновлення його на роботі, а саме за період 15 листопада 2018 року по 10 листопада 2020 року включно, тобто по день ухвалення рішення у справі. Зазначив, що після того як рішення суду від 15 листопада 2018 року набрало законної сили, він з`явився за адресою: [ADDRESS] , однак члени правління на чолі з головою масиву, який не був обраний на цю посаду вищим органом правління товариства, неправомірно не допустили його до виконання своїх посадових обов`язків. Іншого наказу, який би звільняв його з займаної посади, відповідач не видавав. До ВДВС він не звертався, вважає, що негайне виконання рішення суду та поновлення його на посаді є обов`язком підприємства. Зазначив, що на даний час він працює по договору у СТМ "Мічурінець". У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] змінені позовні підтримали, просили їх задоволити. Представник [PERSON] зазначив, що розрахунок середнього заробітку на суму 105 490,90 грн. буде долучений до матеріалів справи пізніше. З приводу невиконання рішення суду та поновлення позивача на роботі, до ВДВС останній дійсно не звертався, подавав відповідні заяви до ревізійної комісії, де йому порадили звернутися до суду. Представник позивача [PERSON] зазначив, що відповідно до правових позицій ВССУ викладених у справі №223/30/16 від 25 вересня 2017 року, скасування наказу про звільнення є нічим іншим як автоматичним поновленням працівника на роботі. 15 листопада 2018 року судом був розглянутий трудовий спір і прийняте судом рішення про незаконне звільнення [PERSON] означає автоматичне поновлення його на роботі з виплатою коштів за час вимушеного прогулу. Відсутність наказу про поновлення позивача на посаді голови масиву свідчить про невиконання відповідачем рішення суду від 15 листопада 2018 року. Зазначив, що за заявою [PERSON] відомості про т.в.о. голови масиву [PERSON] були видалені з державного реєстру юридичних осіб, однак після того як [PERSON] звернувся із скаргою до Міністерства юстиції, з невідомих йому причин, ці відомості внесені до реєстру повторно, а дії державного реєстратора визнані неправомірними. Зазначає, що внесені зміни у розмір мінімальної заробітної плати в сторону її збільшення, а тому є очевидним, що розмір нарахувань по середньому заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] підлягає також збільшенню. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив відмовити у позові. Твердження [PERSON] та його представників про те, що скасування наказу про його звільнення є автоматичним поновленням на роботі, вважає помилковим. Нововолинським міським судом та Волинським апеляційним судом розглядався спір між сторонами з приводу визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади [PERSON] та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак ніяк не поновлення його на роботі. Зазначив, що СТМ «Прикордонник» підставно не видавав наказ про поновлення [PERSON] на посаді голови масиву. Заслухавши пояснення позивача, його представників, представника відповідача та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Нововолинського міського суду від 15 листопада 2018 року визнано незаконним та скасовано наказ СТМ «Прикордонник» №2-К від 10 серпня 2017 року про звільнення [PERSON] з посади голови масиву «Прикордонник», згідно п.1 ст.36 КЗпП України за згодою двох сторін. Визнано недійсним рішення правління СТМ «Прикордонник» від 09 серпня 2017 року в частині його звільнення та стягнуто з відповідача в його користь 40256 грн. 37 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 12 вересня 2017 року по 15 листопада 2018 року включно (а.с.12-14). Постановою Волинського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року рішення суду залишено без змін і воно набрало законної сили. Представник відповідача в заперечення позову зазначав, що поновлення [PERSON] на посаді голови масиву «Прикордонник» не було предметом розгляду в суді і ухваляючи рішення у справі, суд зазначав, що позивач не ставив позовних вимог про поновлення його на роботі. Суд, вирішуючи спір бере до уваги наступне. За змістом статті 236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Зазначена норма права є спеціальною та регламентує порядок додаткового нарахування судом, який ухвалив рішення про поновлення працівника на роботі, середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення. Відповідно до статті 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. З пояснень сторін у суді встановлено, що за відсутності наказу про поновлення [PERSON] на роботі та чинення йому перешкод в виконанні своїх посадових обов`язків, виданий судом виконавчий лист в порядку виконання рішення від 15 листопада 2018 року, [PERSON] до примусового виконання все ж не пред`являв. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як передбачено ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У описовій частині рішення від 15 листопада 2018 року суд зазначив, що [PERSON] був звільнений із займаної посади з порушенням вимог чинного законодавства України, однак звернувшись із позовом він не ставив вимогу щодо поновлення його на посаді голови масиву "Прикордонник". Аналогічні твердження висловив Волинський апеляційний суд у своїй постанові від 10 жовтня 2019 року, розглядаючи скаргу на рішення суду першої інстанції (а.с. 15-17). З позовними вимогами про поновлення позивача на посаді голови СТМ «Прикордонник» Солтан С.Г. звернувся під час розгляду судом даного спору, однак суд розцінив заявлені вимоги такими, не можуть бути розглянуті у даній справі і мають на меті зміну предмету і підстав позову, а тому у задоволенні заяви останнього відмовив. Виходячи зі змісту ст.236 КЗпП України, якою передбачено оплату вимушеного прогулу лише у разі затримки з вини власника або уповноваженого ним органу виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, суд вважає, що норми даної статті не підлягають до застосування у вирішенні розглядуваного спору, оскільки, фактично судом не ухвалювалось рішення про поновлення на посаді голови правління СТМ «Прикордонник» позивача [PERSON] . У судовому засіданні позивач та його представники підтвердили, що виконавчий лист виданий на примусове виконання рішення суду до відділу виконавчої служби не подавався, фат чинення позивачу перешкод у доступі до виконання роботи останнім також не фіксувався, з заявою до відповідача чи до суду про виплату належної йому заробітної плати [PERSON] не звертався. Більше того, у судовому засіданні сам позивач зазначив, що приступив до виконання роботи на іншому підприємстві. Таким чином, підстави для компенсації вимушеного прогулу, передбачені ст.236 КЗпП України, в даному випадку відсутні, а тому суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовляє повністю Оскільки, відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у разі відмови в позові, суд покладає за позивача, тому у задоволенні вимог [PERSON] про стягнення з СТМ «Прикордонник» судових витрат суд також відмовляє. Представник відповідача СТМ «Прикордонник» подав до суду попередній орієнтований розрахунок понесених відповідачем судових витрат на суму 4000 грн. (а.с.55), однак жодних підтверджуючих тому доказів до ухвалення рішення у справі, ним подано не було, а тому у задоволенні вимог представника відповідача суд відмовляє.

Outcome: dismissed