Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12\~ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81\~ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь -які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст.\~29\~ЦК України\~місцем проживання\~фізичної особи\~є житло,\~в якому\~вона проживає\~постійно або\~тимчасово. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 цього Кодексу (дружина, їх діти, батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР членами сім`ї власників може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сім`ї, в тому числі й колишнього, права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Поважними причинами відсутності члена сімї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження, тощо. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.05.2009 року та свідоцтва про право власності від 26.11.2003 року (а.с. 8-10, 116-117). \~ \~ \~ \~13.10.2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. (а.с. 13) \~ \~ \~ \~Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23.09.2019 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 119-120) Згідно довідки № 23098 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Згідно акту про не проживання від 24.06.2019 року, відповідач [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з травня 2018 року, але зареєстрована за зазначеною адресою. (а.с. 11). Згідно трудового договору від 23.10.2018 року [PERSON] з 23.10.2018 року працює у РФ (а.с. 70-71) Згідно договору оренди квартири від 26.07.2019 року [PERSON] орендує житло у РФ у м. Красногорськ, в якій проживає разом з донькою [PERSON] (а.с. 72 77) Донька сторін [PERSON] навчається у м. Красногорськ Московської області РФ, що підтверджується довідкою з гімназії (а.с. 78) Як встановлено у судовому засіданні, позивач є власником спірної квартири. Відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, на теперішній час шлюб між сторонами розірваний. Відповідачка вселилася у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника. Відповідачка з 2018 року, у тому числі \~на момент набуття права власності позивачем на квартиру у 2003 та 2009 році, \~і на момент звернення до суду з цим позовом у червні 2019 року у спірній квартирі не проживала. Відповідачка [PERSON] \~проживає постійно\~з 2018\~року та\~працює у\~РФ.\~Представник відповідача\~в судовому\~засіданні не\~заперечував,\~що відповідачка\~з 2018\~року не\~проживає за\~місцем реєстрації,\~оскільки виїхала\~до РФ\~і на\~час розгляду\~справи відповідач\~проживає та\~працює у\~РФ. Матеріалами справи\~також підтверджується виїзд відповідача в інший населений пункт до РФ. Судом також встановлено, що відповідачка [PERSON] фактично не користуються спірною квартирою з 2018 року, тобто більше одного року. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка була відсутня у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік без поважних причин, тривале перебування з 2018 року відповідача у РФ без домовленості із позивачем не може розцінюватися як поважна причина не проживання у спірній квартирі, а тому наявні правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2020 року в справі № 695/3221/18 (провадження № 61-8984св19). Представник відповідача не надав суду ніяких доказів з приводу збереження за відповідачем права користування квартирою, а також про те, що відповідач була відсутньою з поважних причин понад один рік в квартирі [ADDRESS] . Будь-які докази, які б спростовували вимоги позову, свідчили про поважність причин відсутності [PERSON] та тимчасовий її характер, представником відповідача суду не надано. Доказів на підтвердження поважності причин відсутності понад встановлені законом строки відповідачем суду не надано. Оскільки суду не було надано доказів того, що між сторонами була домовленість про право на користування відповідачем житловим приміщенням в разі його відсутності понад один рік, а законом не встановлено інше, та відповідач понад рік не проживає у квартирі, власником якої є позивач, слід прийти до висновку, що відповідач втратив право користування цим житлом, внаслідок чого позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання відповідача [PERSON] , такою, що втратила право користування у квартирі [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача стосовно зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , суд приходить до наступного. \~ \~ \~ \~Реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом реєстрації, яким відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Цією статтею передбачено й порядок зняття з реєстрації, що є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, а не суду. Таким чином, якщо судом буде вирішено питання про визнання відповідача таким (ою), що втратив (ла) право користування житловими приміщенням, це є підставою для зняття органами реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, відповідача з реєстрації відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". \~ \~ \~ \~За таких обставин, позовні вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] не підлягають задоволенню. У відповідності з вимогами ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір за подачу позову покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн, враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного й

Outcome: partial