Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси в липні 2004 року звернувся позивач [PERSON] із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. 06.09.2004 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з заявою в якої відмовилася від позову у зв'язку із вирішенням спору мирним шляхом. 06.09.2004 року цивільне провадження за позовом [PERSON] про поділ майна подружжя закрито на підставі ухвали Малиновського районного суду м.Одеси. 14 червня 2007 року ухвала Малиновського районного суду від 06.09.2004 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. 13.07.2007 року справу передано в провадження судді Малиновського районного суду м. Одеси Северовій Є.С. 06.11.2007 року було задоволено самовідвід судді Малиновського районного суду м. Одеси Северової Є.С. Згідно до резолюції Голови суду справу було передано судді Малиновського районного суду м. Одеси [PERSON] 10.12.2007 року справа була помилково прийнята в провадження судді Малиновського районного суду м. Одеси Целух А.П. та після встановлення помилки одрахзу передана судді Малигновського районного суду м. Одеси [PERSON] 01 липня 2010 року ухвалою Малиновського районного суді м.Одеси позовна заява [PERSON] до [PERSON], за участю 3-х осіб [PERSON], приватного нотаріуса [PERSON] про встановлення факту мешкання однією сім?єю, як чоловік та жінка, розподіл майна, визнання недійсної нотаріальної заяви про згоду на відчуження квартири та стягнення моральної шкоди та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнята в провадження судді Роїк Д.Я. у зв'язку зі звільненням судді [PERSON] В судовому засіданні позивачка після неодноразових уточнень позовних вимог просила суд - визнати факт проживання однією сімєю з відповідачем, як подружжя з 16 листопада 1997 року по 12 січня 2001 року та з 11 червня 2003 р по червень 2004 року. Визнати спільною сумісною власністю автомобіль DAEWOO LANOS д/н [NUMBER]. Стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі ? вартості наступних об'єктів: : 3-х кімнатна квартира [ADDRESS], гараж [ADDRESS]; ? вартості автомобілю DAEWOO LANOS д/н [NUMBER] та ? інвестиційного внеску за договором № 4 від 28.05.202 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № [ADDRESS] у розмірі 57816 гривень 50 копійок. В порядку розподілу майна подружжя залишити за нею право власності на квартиру [ADDRESS] яка складається з однієї жилої кімнати жилою площею 13,0 кв. м., загальною площею 44, 4 кв.м.. Стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 гривень. Визнати недійсною заяву про згоду на відчуження [PERSON] 3-х кімнатної квартири [ADDRESS], посвідчену 18.06.2004 року приватним нотаріусом [PERSON] (т. 4 а.с. 207-218) Відповідач в судовому засіданні уточнив свої позовні вимоги згідно яким просив суд визнати за ним право власності на ? квартири [ADDRESS]. Вимоги зустрічного позову стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію, що дорівнюється ? вартості меблі та побутової техніки, яка є спільною сумісною власністю подружжя у розмірі 54 702,00 гривень; стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США що становить по курсу нбу 15 900,00 грн, які вона отримала при добровільному розподілу майна; стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі ? від загальної суми по борговим розпискам від 17.03.2003 року, 15.03.2003 р, 20.03.2003 року на загальну суму 30 000,00 гривень.; стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі ? від загальної суми по боргової розписці від 01.03.2002 року на суму 47 400,00 гривень; встановити факт придбання квартири [ADDRESS] за особисті кошти [PERSON] та визначити, що з моменту придбання і по день відчуження 22.11.2001 року воно було особистою його власністю; встановити факт придбання квартири №76 в будинку 12/14 по площі Михайловська в м.Одеса та гараж за особисті кошти [PERSON] і встановити, що з моменту придбання 16.04.2002 року. і по 23 вересня 2004 року дане майно було особистим майном [PERSON]; встановити факт придбання 27.11.1999 р. автомобілю DAEWOO LANOS д/н [NUMBER] за особисті кошти [PERSON]та того, що подень відчуження даний автомобіль був особистою власністю [PERSON] на підставі заяви редстанвика [PERSON] ухвалою Малиновського раойнного суду м. Одеси від 31.10.2014 ркоу було залишено без розгляду. 31.10.2014 року представник відповідача [PERSON] звернулася до суду з заявою в якої просить суд залишити без розгляду в порядку ч.5 ст.207 Цивільно процесуального кодексу України усі позовні вимоги по зустрічному позову [PERSON] до [PERSON] крім позовної вимоги про визння за ним право власності на ? квартири [ADDRESS]; Відповідач [PERSON] позовні вимоги позивачки [PERSON] не визнав. Зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнала. Вислухавши пояснення сторін, пояснення свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступне: В судовому засіданні позивачка стверджувала, що з 19.11.1993 року і по 16.02.1997 року, вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. На початок березня 1997 року відповідач переїхав до міста Одеси. Але після розірвання шлюбу в період з 16 лютого 1997 року по 12 січня 2001 року, та з 11 червня 2003 року по червень 2004 року фактично шлюбні відносини не припинялися, позивачка продовжувала проживати однією сім?єю та вести сумісне господарювання з відповідачем та були подружжям. Позивачка зазначає, що під час сумісного проживання однією сім?єю сторонами було придбано у власність автомобіль DAEWOO LANOS д/н [NUMBER] , а під час шлюбу подружжям придбано наступне майно: 3-х кімнатна квартира [ADDRESS], гараж [ADDRESS]; однокімнатна квартира [ADDRESS] . Також в період шлюбу позивачка разом з відповідачем внесла на рахунок ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11 грошові кошти за договором №4 від 28.05..202 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № [ADDRESS]. Зазначене майно, яке придбано у власність під час сумісного проживання однією сім?єю, як подружжя та під час шлюбу і інвестиційний внесок за договором № 4 від 28.05.202 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № [ADDRESS] позивачка вважає є спільною сумісною власністю подружжя та належить ії і відповідачу по 1/2 частині. Позивачка зазначила, що в червні 2004 року вона знаходилася в тяжкому стані, потребувала лікування. Відповідач скориставшись її тяжкими обставинами та за допомогою психологічного тиску та погроз примусив її оформити у нотаріуса [PERSON] нотаріально засвідчену заяву, якою вона дала згоду на відчуження відповідачем 3 -х кімнатної квартири [ADDRESS]. У зв'язку із тим, що вона під час оформлення заяви знаходилася у стані, при якому не розуміла що вона підписує та помилялася, щодо правових наслідків такої заяви просить суд визнати недійсною заяву про згоду на відчуження відповідачем 3 -х кімнатної квартири [ADDRESS]. Окрім того, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, обґрунтовуючи наступним. Відповідач постійно бив, ображав, знущався над нею. Перебування позивачки в постійному стресовому стані негативно вплинуло на її стан здоров'я. Заподіяну моральну шкоду позивачка оцінює у розмірі 100 000,00 гривень. (т. 4 а.с. 57-66, 207-218) Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 16.02.1997 року у зв'язку із неможливістю подальшого зберігання шлюбних відносин Комунарським районним судом м.Запоріжжя між ним та позивачкою [PERSON] шлюб був розірваний. В березні 1997 року він переїхав до м.Одеса, де йому було надано одна кімната в гуртожитку. В період з березня по листопад 1997 року в гуртожитку він проживав один. В період з березня по листопад 1997 року він намагався створити сім?ю з громадянкою [PERSON] В листопаді 1997 року не знаходячись в будь якому шлюбі за свої особисті кошти відповідач придбав 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS]. В листопаді 1997 року відповідач перевіз до м.Одеси свою матір [PERSON] Разом з [PERSON] до м.Одеси переїхала позивачка. У зв'язку із переїздом до м.Одеси матері та позивачки, відповідач отримав додатково в гуртожитку ще одну кімнату, в якої окремо від нього проживала позивачка. У 1998 році відповідач [PERSON], матір відповідача [PERSON] та позивачка переїхали в квартиру квартира [ADDRESS], яку придбав відповідач на свої особисті кошти. Але проживаючи в однієї квартирі ні яких фактичних шлюбних стосунків та ведення сумісного господарювання між ним та позивачкою не було. У 1999 році не знаходячись ні в якому шлюбі за свої особисті кошти відповідач придбав автомобіль DAEWOO LANOS д/н [NUMBER]. 12 січня 2001 року між відповідачем та позивачкою був укладений шлюб. 11 червня 2003 році шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу з позивачкою, відповідач створив сім?ю з громадянкою [PERSON] з якою проживає і по даний час. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що після розлучення між ним та позивачкою було розподілено все сумісно придбане майно, в підтвердження чого позивачка власноручно написала розписку . 3-х кімнатна квартира [ADDRESS] була продана із згоди позивачки, яку вона надала добровільно. У березні 2003 році відповідач на придбання квартири [ADDRESS] позичав гроші у [PERSON]. Також відповідач пояснив, що у 2002 році він взяв в борг у [PERSON] 12 тисяч доларів США, що на той час становило 63 600,00 тисяч гривень, та зобов'язався повернути борг на протязі 6 років. В подальшому ці гроші були сплачені на рахунок ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11 за договором №4 від 28.05..2002 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № [ADDRESS]. Але у зв'язку із тим, що в подальшому він додатково взяв в борг у [PERSON], [PERSON] та [PERSON] гроші на придбання квартири [ADDRESS], повернути борги своєчасно не мав можливості, та був вимушений розірвати договір з ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11. Отримані гроші після розірвання договору відповідач передав на погашення боргів по розпискам. Відповідач також заперечував проти вимоги позивачки відшкодування їй моральної шкоди, посилаючись на те, що ніколи її не бив та не знущався над нею. В підтвердження позовних вимог відносно визнання проживання однією сім?єю з відповідачем як подружжя в період 16 листопада 1997 року по 12 січня 2001 року та з 11 червня 2003 р по червень 2004 року позивачка зазначала, що 16.02.1997 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний фіктивно. Але з даним ствердженням суд не може погодитися. Як вбачається з рішення Комунарського райсуду м.Запоріжжя від 16.02.1997 р позивачка [PERSON] заперечувала проти розірвання шлюбу з відповідачем, відповідач в свою чергу наполягав на розірванні шлюбу у зв'язку із неможливістю сумісного проживання і збереження сім?ї. Безпосередньо після розірвання шлюбу у березні 1997 року відповідач в одинці переїхав до міста Одеси та отримав одну кімнату в гуртожитку. Проти даного факту позивачка в судових засіданнях не заперечувала. В отриманої кімнаті відповідач проживав самостійно. На при кінці листопада 1997 року відповідач отримав в гуртожитку ще одну кімнату у зв'язку із переїздом його матері та колишньої дружини. Даний факт підтверджується безпосередньо письмовими свідченнями завіреними належним чином колишнього коменданта гуртожитку [PERSON], свідка [PERSON], поясненнями свідка [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні стверджували, що після розлучення і аж до 2001 року відповідач ні яких сімейних стосунків з позивачкою не мав, сумісне господарювання з нею разом не вів, так само як і після розірвання шлюбу у 2003 році. Крім того свідок [PERSON] пояснила, що в період с березня по листопад 1997 року у неї з відповідачем були стосунки і вони намагалися створити сім'ю, а з осені 2003 р. вона безпосередньо проживає та веде спільне господарювання з відповідачем. Згідно письмовим свідченням [PERSON] завіреним належним чином - позивачка переїхала з квартири яка розташована по Михайловської площі на вул. Паркова в осені 2003 р. Свідки з боку позивачки в судовому засіданні не надавали свідчення стосовно обставин проживання позивачка з березня 1997 року по березень 1998 рік та взагалі не надали жодного свідчення про існування будь яких шлюбних та сімейних відносин позивачки з відповідачем в період з 11.06.2003 р по червень 2004 р. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з позивачкою знайома з 1998 році, та спілкувалася з позивачкою до 2001 р. При цьому заявила, що знала відповідача як чоловіка позивачки безпосередньо із слів позивачки. Але на її погляд коли вона бачила позивачку разом з відповідачем не можливо було скласти уяву що це дружина та чоловік. Свідчення свідка [PERSON] суд не може взяти до уваги тому, що вони є непослідовні та суперечливі, а саме: на початок надання свідчень [PERSON] стверджувала, що вона з ранку до вечора бачила позивачку разом з відповідачем. Вони разом займалися бігом вранці, разом їхали на роботу та у вечорі поверталися також разом. Стосунки були між ними дуже добрі. Однак при, цьому свідок [PERSON] також стверджувала, що відповідач дуже погано відносився до позивачки, постійно її штовхав, образливо обзивав позивачку. Зі слів позивачки знає, що відповідач бив позивачку, та багато разів бачила сінці на обличчі позивачки. Крім того, ні [PERSON], ні [PERSON] особисто не бачили будь-які дії з боку відповідача та позивачки які свідчили би про ведення сумісне господарювання, чи дій відповідача які би свідчили про його особисте відношення до позивачки як до дружини. Позивачка надає до суду, доказ сумісного проживання як чоловік та жінка копію свого закордонного паспорта. Але даний документ ні яким чином не може підтверджувати сумісне проживання та безпосередньо ведення сумісного господарювання і знаходження в шлюбних відносинах. Позивачка як доказ надає фотографію з відображення її разом з відповідачем. Але дана фотографія не має ні якого зазначення дати коли була створена, тобто не може підтверджувати існування стосунків саме в період який зазначає позивачка, оскільки не може бути належним та допустимим доказом по справі. Усі витяги з наказів про прийняття на роботу та звільнення позивачки також не підтверджують існування сімейних стосунків між позивачкою та відповідачем. Як не підтверджує ці стосунки і свідоцтво на право власності (приватизація) на квартиру в м.Запоріжжя. Крім того, пунктом 5 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачено встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про поділ спільно набутого майна. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Отже для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу судом враховується наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов'язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України). Отже чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім'ю, але статусу подружжя не набувають. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України "Про Всеукраїський перепис населення" від 19.10.2000 року. Отже, домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об'єднують та витрачають кошти. Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови N 11 від 21.12.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Як вбачається зі змісту позовної заяви [PERSON] посилається на те, що після розірвання шлюбу в період з 16 лютого 1997 року по 12 січня 2001 року, та з 11 червня 2003 року по червень 2004 року фактично шлюбні відносини з [PERSON] не припинялися, тому просить встановити відповідний факт проживання однією сім'єю, як подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно КпШС УРСР, який діяв до 01 січня 2004 року, фактичні шлюбні відносини не породжували будь - яких правових наслідків для сторін та виникнення прав та обов'язків подружжя. Сімейний кодекс України в редакції Закону України від 10 січня 2002 року набув чинності лише 01 січня 2004 року і на правовідносини, що виникли до 1 січня 2004 року не розповсюджуються. За загальним правилом дії законів та інших нормативно - правових актів у часі ( ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права і обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України, що прямо передбачено п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" Таким чином, ст. 74 Сімейного кодексу України набрала чинності з 1.01.2004 року, регулює майнові правовідносини між чоловіком і жінкою у фактичному шлюбі та не має зворотної дії у часі. З огляду на викладене факт, проживання сторін однією сім'єю без перебування у зареєстрованному шлюбі, можливо встановлювати тільки з 01.01.2004 року. Враховуючи вищенаведені доводи та встановлені в судовому засіданні обставини щодо спільного проживання [PERSON] з [PERSON] з осені 2003 р. та ведення спільного господарювання з відповідачем за адресою: [ADDRESS]., суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] . задоволенню не підлягають. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верхового Суду України №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Враховуючи, період часу в який виникали сімейні правовідносини між позивачкою та відповідачем суд повинен розглядати справу за нормами, які діяли на час виникнення таких правовідносин, тобто за нормами КпШтС України. Згідно ст.13. КпШтС України - Права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Згідно ст.22 КпШтС України - Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст.24 КпШтС України - Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.. Відповідно до ст 10 ЦПК України - Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України - Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, 27 листопада 1999 р. відповідачем був придбаний у власність автомобіль DAEWOO LANOS д/н [NUMBER]. Під час придбання автомобілю відповідач з позивачкою одружений не був. .В свою чергу позивачка не заперечувала проти того, що під час придбання спірного автомобілю вона не перебувала з відповідачем в шлюбі. Але при цьому стверджувала, що проживала з відповідачем однією сімїю. Однак позивачка не надала до суду жодного доказу її особистої участі та обсягу такої участі в придбанні спірного автомобілю. За такими обставинами та враховуючи вимогу ст.24 КпШтС України суд вважає, що автомобіль DAEWOO LANOS д/н [NUMBER] не є спільною сумісною власністю подружжя та розподілу не підлягає. 16.04.2002 р. під час зареєстрованого шлюбу позивачкою разом з відповідачем була придбана 3-х кімнатна квартири [ADDRESS]. 18.06.2004 р. позивачка [PERSON] надала письмову згоду на відчуження вищезазначеної квартири її колишнім чоловіком [PERSON] засвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]. Позивачка в судовому засіданні стверджувала, що зазначену згоду на відчуження вона надала в стані загострення її хвороби у результаті чого, вона не розуміла значення своїх дій. З даним ствердженням суд не може погодитися з наступних підстав. Відповідно до ст.225 ЦК України - Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пунктом 8. Постанови пленуму верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р. передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Пунктом 16 Постанови передбачено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Як вбачається з наданої до суду письмової згоди на відчуження квартири її колишнім чоловіком [PERSON] засвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] позивачці зміст ст.61, 63, 65,74 СК України було роз'яснено. Зміст самої заяви був прочитаний та відповідав дійсному наміру заявника. Позивачкою в суд надано виписка з карти амбулаторного хворого від 16.05.2006 року , з якого вбачається, що позивачка страждає на дифузний токсичний зоб 2 ступеню, тиреотоксикозом середньої тяжкості. Згідно довідки до АКТА огляду МСЕК № 049564 від 21,05,2010 року є інвалідом ІІІ загальної. Але дані докази не містить відомостей відносно стану здоров'я в якому знаходилася позивачка саме під час надання та нотаріального засвідчення згоди, яку оскаржує. З відповіді КУ "Міська поліклініки №2" за №117 від 30.05.2007 року вбачається, що позивачка з грудня 2003 року і по серпень 2004 року до поліклініки не зверталася. Крім того, свідок [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, згідно яких вона безпосередньо бачила позивачку 18.06.2004 р., на протязі робочого дня та безпосередньо перед тим як позивачка кудись уходила з роботи разом з відповідачем. На протязі усього часу в цей день коли свідок бачила позивачку ні яких ознак хвороби у позивачки не було. З боку позивачки до суду також не надано жодного доказу в підтвердження, того, що вона приймала будь які дії відносно відміни наданої нею згоди. В судовому засіданні клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи сторонами заявлено не було. На розяснення суду щодо необхідності проведення судово-психіатричну експертизи, [PERSON] не погодилася. З таких підстав суд вважає недоведеними та не підтвердженими належним чином обставини на які посилається позивачка, у зв'язку із чим суд вважає, що вимоги позивачки про визнання недійсною заяву про згоду на відчуження [PERSON] 3-х кімнатної квартири [ADDRESS], посвідчену приватним нотаріусом Одеського нотаріального Округу є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Суд вважає, що не підлягає задоволенню і вимоги позивачки відносно стягнення з відповідача компенсації ? вартості гараж [ADDRESS]. Пунктом 3 ППВС України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" №20 від22.12.1995 р передбачено, що вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст.13 Закону "Про власність" об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав. Позивачкою до суду не надано жодного доказу в підтвердження того, що гараж [ADDRESS] перебував у власності подружжя. Навпаки в судовому засіданні позивачка підтвердила, що ні вона, ні відповідач ніколи не мали правовстановлюючих документів на дане майно, тобто у встановленому законом порядку подружжям на дане майно право власності набуте не було. Враховуючи те, що гараж [ADDRESS] не є власністю подружжя, суд вважає дане майно не підлягає розподілу. Суд вважає, що не підлягає задоволенню і в позовні вимоги відносно стягнення з відповідача компенсації у розмірі ? інвестиційного внеску грошових коштів на рахунок ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11 за договором №4 від 28.05..2002 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № [ADDRESS]. Пунктом 24. Постанови Пленуму Верхового Суду України №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року передбачено До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї В судовому засіданні було встановлено, 28.05.2002 р відповідачем був укладений з ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11 договір №4 від 28.05..2002 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № [ADDRESS]. За даним договором відповідач інвестував гроші в придбання квартири по [ADDRESS] у розмірі 115143,00 грн. 09.08.2004 р. після розірвання зазначеного договору, інвестовані гроші у розмірі 115143,00 грн були повернуті відповідачу. Як вбачається із матеріалів справи, які були дослідженні в суді відповідач 01.03.2002 р. взяв в борг у [PERSON] в борг 12 тисяч доларів, що на становило 64 600 тисяч гривень, та зобов'язався повернути борг на протязі 6 років. В подальшому дані кошти відповідач інвестував за договором №4 від 28.05..2002 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № [ADDRESS]. Крім того на придбання квартири [ADDRESS], яка складається з однієї жилої кімнати жилою площею 13,0 кв. м., загальною площею 44, 4 кв.м., відповідач взяв в борг 60 000,00 грн : 20 000,00 грн у [PERSON] по розписці від 20.03.2003 року, [PERSON] по розписці від17.03.2003 року та [PERSON] по розписці від15.03.2003 року. На підтвердження борговиз зобов'язань відповідач надав до суду відповідні розписки. В судовому засіданні безпосередньо свідок [PERSON] підтвердив, що відповідач дійсно брав в борг у нього та у інших гроші на оплату за придбання квартири на ул.Паркова. Відповідач стверджував, що у зв'язку із тим, що він не мав можливості своєчасно повернути гроші по борговим розпискам, був вимушений розірвати договір №4 від 28.05.2002 року який був укладений між ним та ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11. За рахунок повернутих після розірвання договору грошей відповідач повернув борги [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що дійсно відповідач брав у неї гроші в борг та після розірвання договору інвестування повернув цей борг. Повернення боргів іншим підтверджуються написом на оборотної стороні розписок про повернення боргу. Позивачка в судовому засіданні не надала жодного доказу, що спростовує вказані обставини, та взагалі не заперечувала проти цього. В судовому засіданні відповідач наполягав на тому, що після розірвання шлюбу сумісна власність подружжя було поділено. Крім того позивачка отримала 2 000 тисячі доларів США, що на той час було еквівалентно 10 600 тисяч гривень. Претензій відносно розподілу майна позивачка не мала. В підтвердження відповідачем до суду надано розписка від 06.09.2004 року, яка була написана позивачкою власноручно. В судовому засіданні позивачка не заперечувала проти наданої розписки та підтвердила, що вона дійсно написала цю розписку. В судовому засіданні відповідач стверджував, що квартира [ADDRESS]., є сумісною власністю подружжя. В підтвердження даного ствердження відповідач зазначив, що Договір про інвестування вищевказаної квартири був укладений в період шлюбу, а саме 25.03.2003 р. За даним договором сплачені грошові кошти, що є сумісною власністю подружжя, тому він вважає квартиру [ADDRESS] сумісною власністю подружжя. Позивачка проти даного ствердження не заперечувала та навпаки підтвердила, що спірна квартира є сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.61 ЦПК України - Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За такими обставинами суд вважає квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї жилої кімнати жилою площею 13,0 кв. м., загальною площею 44, 4 кв.м., що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Згідно ст.28 КпШтС України - В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Позивачка не довела жодної підстави, що заслуговує увагу для відступу суду від принципу рівності часток в спільної сумісної власності подружжя. Тому суд вважає вимоги відповідача стосовно визнання за ним право власності на ? квартири [ADDRESS] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд також звертає увагу на те, що за клопотанням [PERSON] для підготовки якого задобилося декілька судових засіднь ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30.10.2013 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу та судову автотоварознавчу експертизу, які не були проведенні в зв'язку з ігноруанням [PERSON] направлених їй рахунків та клопотань. Вказані дії разом з неоднораховими клопотаннями позивачки [PERSON] про відкладення розгляду справи і багаторазовим витребуванням судом за її клопотаннями доказів та допиту великої кількості свідків призвели до значного затягування розгляду справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги відносно стягнути з відповідача моральної шкоду у розмірі 100000 грн., позивачка зазначила, що відповідач постійно її бив, зломив їй руку, знущався над нею, принижував. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" - Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Але в підтвердження своїх стверджень позивачка до суду не надала доказів. В судовому засіданні позивачка не могла пояснити, чому вона жодного разу не зверталася до правоохоронних органів відносно противоправної поведінки відповідача. Крім того, її ствердження що відповідач поламав їй руку спростовуються показаннями свідка [PERSON]., яка в судовому засіданні пояснила обставини при яких позивачка зламала руку. При цьому, жоден свідок з боку позивачки не стверджував, що особисто бачив як відповідач застосовував до позивачки фізичну силу. Таким чином суд вважає, що позивачка не довела наявність вини відповідача в заподіянні їй моральної шкоди. Також позивачка взагалі не обґрунтувала чому вона визначила розмір заподіяної моральної шкоди саме в розмірі 100000 грн. Враховуючи встановлені обставини суд вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі. Заявлені позовні вимоги [PERSON] по зустрічному позову підлягають задоволенню.

Outcome: approved