Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

Позивач ПАТ "Укренергобудмеханізація" звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на майновий комплекс, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24.03.2015 року задоволено апеляційну скаргу позивача, скасоване судове рішення від 19.09.2014 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до ПрАТ "Енергошляхбудмеханізація" про визнання дійсним договору від 15.12.2003 року № 15 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між [PERSON] та ЗАТ "Енергошляхбудмеханізація", а також про визнання за [PERSON] права власності на майновий комплекс - ремонтно-виробничу базу, загальною площею 1344, 00 кв.м., що складається з ремонтно-механічної майстерні (РММ), літера "5Б", площею 738, 1 кв.м., навісу-профілакторію будівельно-дорожніх матеріалів (БДМ), літера "5В", площею 124, 9 кв.м., пункту водо забезпечення, літера "5Г", площею 9, 1 кв.м., бітум сховища, літера "5Д", площею 456, 6 кв.м., теплопункту, літера "5Ж", площею 15, 3 кв.м., та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказаним рішення у задоволенні позову відмовлено. У рішенні суду зазначено про те, що вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна є фіктивним, оскільки складений у 2014 році з метою ухилення ПрАТ від виконання рішення Господарського суду м. Києва від 16.10.2014 року у справі № 910/13825/14, за яким дане Товариство є боржником перед ПАТ "Укренергобудмеханізація". Вказане нерухоме майно належить третій особі. Визнанням вказаного договору дійсним та визнанням права власності на майно за [PERSON] порушені права позивача. Через безпідставність визнання дійсним вказаного договору у судовому порядку, судом відмовлено у визнанні права власності [PERSON] на вказане нерухоме майно. У подальшому 09.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу вказаного майнового комплексу, посвідчений приватним нотаріусом Новохатньою Н.С. Нерухоме майно було зареєстровано на праві власності за [PERSON] у встановленому порядку. Але позивач вважає даний Договір фіктивним, оскільки у [PERSON] не було наміру у дійсності передавати майно, яким вона фактично не володіє, відповідачці [PERSON] Крім того, [PERSON] проживає однією сім"єю з керівником ПрАТ "Енергошляхбудмеханізація", яким є [PERSON]. Дана обставина свідчить про те, що відповідачка у момент підписання договору також знала про те, що дійсним власником та фактичним володільцем майнового комплексу залишається ПрАТ, і договір укладено без наміру реальної передачі майна, а лише з метою перереєстрації майна на іншу особу задля ухилення від виконання судового рішення по господарській справі. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу майнового комплексу від 09.12.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Новохатньою Н.С.; - скасувати рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на майновий комплекс по [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] - у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Зазначив, що [PERSON] правомірно набула право власності на майновий комплекс з 30.12.2003 року, а тому правомірно здійснила продаж майна відповідачці [PERSON] Позивачем не надано належних доказів фіктивності правочину, а тому представник вважає, що підстав для визнання договору недійсним немає. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ "Укренергобудмеханізація" не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.12.2003 року між ЗАТ "Енергошляхбудмеханізація" та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме майнового комплексу - ремонтно-виробничої бази, загальною площею 1344, 00 кв.м., що складається з ремонтно-механічної майстерні (РММ), літера "5Б", площею 738, 1 кв.м., навісу-профілакторію будівельно-дорожніх матеріалів (БДМ), літера "5В", площею 124, 9 кв.м., пункту водо забезпечення, літера "5Г", площею 9, 1 кв.м., бітум сховища, літера "5Д", площею 456, 6 кв.м., теплопункту, літера "5Ж", площею 15, 3 кв.м., та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 124-126). Даний Договір був укладений у простій письмовій формі. 30.12.2013 року між сторонами Договору був складений акт прийому-передачі нерухомого майна за Договором № 15, відповідно до якого продавець продав, а покупець прийняв у власність майновий комплекс. Вартість переданого майна покупцем, згідно Договору, була сплачена повністю. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.09.2014 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON], визнано дійсним Договір № 15 від 15.12.2003 року, а також визнано за [PERSON] право власності на майновий комплекс - ремонтно-виробничу базу, загальною площею 1344, 00 кв.м., що складається з ремонтно-механічної майстерні (РММ), літера "5Б", площею 738, 1 кв.м., навісу-профілакторію будівельно-дорожніх матеріалів (БДМ), літера "5В", площею 124, 9 кв.м., пункту водо забезпечення, літера "5Г", площею 9, 1 кв.м., бітум сховища, літера "5Д", площею 456, 6 кв.м., теплопункту, літера "5Ж", площею 15, 3 кв.м., та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 96-99). Вказаним рішенням встановлено, що зазначені приміщення належали ЗАТ "Енергошляхбудмеханізація" на підставі установчого договору про створення та діяльність ЗАТ, зареєстрованого Ватутінською районною державною адміністрацією м. Києва від 30.04.1999 року, та установчого договору про продовження діяльності ЗАТ, зареєстрованого Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією від 03.10.2002 року. 09.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу майнового комплексу - ремонтно-виробничої бази, загальною площею 1344, 00 кв.м., що складається з ремонтно-механічної майстерні (РММ), літера "5Б", площею 738, 1 кв.м., навісу-профілакторію будівельно-дорожніх матеріалів (БДМ), літера "5В", площею 124, 9 кв.м., пункту водо забезпечення, літера "5Г", площею 9, 1 кв.м., бітум сховища, літера "5Д", площею 456, 6 кв.м., теплопункту, літера "5Ж", площею 15, 3 кв.м., та знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С. (а.с.94-95). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24.03.2015 року задоволено апеляційну скаргу ПАТ "Укренергобудмеханізація", скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.09.2014 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності на майновий комплекс (а.с.120-123). В своїх позовних вимогах та поясненнях представник ПАТ посилається на те, що договір від 24.03.2015 року є фіктивним, укладеним без наміру передати майно, оскільки фактично [PERSON] не володіє даним майном, а [PERSON] перебуває у фактичних шлюбних стосунках з керівником ПрАТ "Енергошляхбудмеханізація" [PERSON] Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п"ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину... Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, такий правочин може бути визнаний недійсним. Як вбачається з оспорюваного договору від 09.12.2014 року, при його укладенні та посвідченні були дотримані всі вимоги діючого законодавства, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі сторін договору, жодної заборони на майновий комплекс на момент оформлення договору накладено не було. При укладенні оспорюваного договору [PERSON] мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, а тому мала право на розпорядження майновим комплексом. Що стосується посилання позивача на фіктивність договору, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов"язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов"язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч. 1 ст. 657 ЦК України). Частинами 1, 4 ст. 334 ЦК України визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно із ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Узагальненням Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 24.11.2008 року визначено, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його. Знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину, не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Необхідно оцінювали докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо. В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що дійсним власником майна є ПрАТ "Енергошляхбудмеханізація", передача майна від ПрАТ до [PERSON] не відбувалася, а тому відповідно і [PERSON] не могла здійснити передачу майна [PERSON] Але при розгляді справи позивачем не було надано жодних належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не було підтверджено той факт, що у сторін за оспорюваним договором не було наміру створити правові наслідки, що обумовлювалися цим договором. Як встановлено судом, сторонами договору було дотримано всіх умов, передбачених діючим законодавством, при укладенні договору, кожна сторона мала при укладенні договору необхідний обсяг цивільної дієздатності, оспорюваний договір був нотаріально посвідчений та була здійснена державна реєстрація вказаного договору. Той факт, що майновий комплекс знаходився і до цього часу знаходиться у володінні і користуванні ПрАТ, а тому не передавався ані [PERSON], ані у подальшому [PERSON], не був доведений позивачем під час розгляду справи. Перебування відповідачки [PERSON] та керівника ПрАТ [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, як це зазначено у позові, жодним чином не доводить факт фіктивності оспорюваного договору. Крім того, сам факт перебування вказаних осіб у фактичних шлюбних відносинах не був доведений під час розгляду справи. Також слід зазначити, що скасування судового рішення з підстав, викладених у рішенні Апеляційного суду м. Києва, не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав фіктивності. Крім того, позивачем при розгляді справи не було доведено той факт, що його цивільне право укладанням оспорюваного договору було порушено, оскільки ПАТ "Укренергобудмеханізація" не є стороною даного договору, інтереси ПАТ укладенням даного договору порушено не було, спору між ПАТ та іншими сторонами, а також з ПрАТ "Енергошляхбудмеханізація" щодо майнового комплексу немає. Той факт, що на виконанні у державній виконавчій службі знаходиться виконавче провадження по виконанню судового наказу Господарського суду м. Києва від 24.12.2014 року про стягнення з ПрАТ "Енергошляхбудмеханізація" на користь позивача грошових коштів у розмірі 236275, 26 грн., не є підставою вважати, що інтереси позивача укладенням даного договору були порушені. Наданий позивачем Акт державного виконавця від 16.07.2015 року (а.с.75) про неможливість попасти на територію закритого типу майданчика по вул. Пухівській, 1-А у м. Києва жодним чином не підтверджує той факт, що державним виконавцем вчиняли будь-які інші дії, направлені на виконання судового наказу, і саме ці дії свідчать про те, що інше майно, на яке може бути у подальшому звернуто стягнення для виконання судового рішення, відсутнє. Крім того, судовий наказ Господарським судом м. Києва був виданий 24.12.2014 року, а оспорюваний договір був укладений 09.12.2014 року. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.. 58-59 ЦПК України на підтвердження фіктивності договору купівлі-продажу від 09.12.2014 року. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed