Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

У січні 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду із позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] та малолітню [PERSON] із квартири [ADDRESS] та стягнення судових витрат, а також з вимогами до Відділу державної міграційної служби Святошинського РВ ГУ ВМВС України в м.Києві щодо зобов'язання зняти з реєстрації вищезазначених відповідачів. Свої позовні вимоги посилався на розпочату позивачем процедуру примусового звернення стягнення майна іпотекодавця - відповідача [PERSON] за договором іпотеки, що був укладений 17.11.2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] та вчиненням приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. виконавчого напису з пропозицією звернути стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із невиконанням [PERSON] умов кредитного договору № ML-009/870/2006 від 14.11.2006 року. Виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку у квартирі, яка є предметом іпотеки, вважає необхідним, оскільки проживання відповідачів у заставному майні та їх реєстрація утруднює здійснення органом державної виконавчої служби, за відкритим цим органом виконавчим провадженням, процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири на прилюдних торгах. У вимозі виселення та зняття з реєстраційного обліку неповнолітніх відповідачів посилається на порушення [PERSON] умов договору іпотеки, зокрема пункту 5.2. договору щодо зобов'язання іпотекодавця не реєструвати право проживання будь-яких третіх осіб на площі предмета іпотеки без попередньо отриманої письмової згоди іпотекодержателя. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 17 березня 2014 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково і знято з реєстраційного обліку [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], в квартирі [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 2 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції було скасовано, а у позові відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року зазначені судові акти судів першої і апеляційної інстанції було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У межах судового засідання позивачем було уточнено позовні вимоги, за змістом яких позивач просить виселити із займаної квартири [ADDRESS], наступних громадян: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; зобов'язати Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби м. Києва зняти з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS], наступних громадян: [PERSON] (1975 р.н.), [PERSON] (1974 р.н.), [PERSON] (1997 р.н.), [PERSON] (2012 р.н.); стягнути із [PERSON] і з [PERSON] 114,70 грн. судового збору. Згідно уточненого позову, його вимоги було пред'явлено і до Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби м. Києва. У судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] заперечував проти позову. Згідно із наявною у матеріалах справи копії довіреності [PERSON] має повноваження представника [PERSON] у судовому процесі. Крім того [PERSON] є законним представником у судовому процесі доньки - [PERSON], [INFO] Відповідачі належним чином повідомлялись про місце й час проведення судових засідань у даній справі, що є підставою для проведення розгляду даного спору у відсутність решти відповідачів. Представник Служби у справах дітей Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації проти задоволення позову заперечував. Представник відділу Державної міграційної служби Святошинського РВ ГУ МВС України в місті Києві у судове засідання не з'явився. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення даного спору, виходячи із такого. Судом встановлено, що 14.11.2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-009/870/2006 за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 70 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язувався його повернути рівними частинами до 14.11.2021 року. З метою забезпечення виконання [PERSON] вищезазначеного кредитного договору, 17.11.2006 р. Між ЗАТ «ОТП Банк» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки № PCL-009/870/2006 за яким іпотекодавець надавала іпотекодержателю предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS]. За виконавчим написом № 12104 від 14.12.2009 р. приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М., постановою від 12.02.2010 р. державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Цимбал О.П. було відкрито виконавче провадження № 18239795 про стягнення із [PERSON] боргу в сумі 584 073,34 грн. В межах виконавчого провадження, ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 13.12.2013 року відбулась заміна стягувача - на ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (а.с.27). З постанови старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва ВП № 182390795 від 29 серпня 2014 року вбачається, що виконавчий документ - виконавчий напис №12104 від 14 грудня 2009 року про стягнення боргу із [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] повернуто стягувачу на підставі ст. 47 п. 9 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки Законом України №4953 від 29 травня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена заборона щодо звернення стягнення на майно боржника, крім того у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, що виключає можливість виконання рішення у встановлений ним спосіб. Заявою від 11.06.2015 року представник ПАТ «ОТП Банк» звернувся повторно до ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві з повторною заявою про відкриття виконавчого провадження щодо виконавчого напису №12104 від 14 грудня 2009 року про стягнення боргу із [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк», шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS]. Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направляло [PERSON] повідомлення № 1376 від 29 липня 2013 року із вимогою до іпотекодавця добровільно звільнити передане в іпотеку нерухоме майно в тридцятиденний строк із дня отримання цієї вимоги (а.с. 23). Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Зі змісту ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 40 Закону «Про іпотеку» вбачається, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя (кредитора) або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст.41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Як роз'яснено у п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Крім того, ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: 1) рішення суду, 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання). При цьому правовою підставою для передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання є договір про задоволення вимог іпотекодержателя (або застереження в іпотечному договорі). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленого законом. Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленого законом. В даному випадку, до врегулювання спірних правовідносин застосовуються положення ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу України, відповідно до якої у разі не звільнення жилого приміщення особами у добровільному порядку, вони підлягають примусовому виселенню на підставі рішення суду. При цьому можливість виселення не ставиться в залежність від надання їм жилих приміщень. Викладене свідчить про наявність підстав для задоволення даного позову у частині виселення відповідачів з квартири [ADDRESS]. Водночас, за змістом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Виходячи із положень ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Разом із тим, виселення іпотекодавця та інших осіб, які зареєстровані у житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки, за своєю природою є складовою примусового звернення стягнення на таке житло, що свідчить про поширення дії норм вказаного Закону на спірні правовідносини сторін у даній справі. За таких обставин рішення суду у даній справі у частині виселення відповідачів підлягає відстроченню до втрати чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Щодо вимоги про зобов'язання Святошинського РВ ГУ ДМС України в місті Києві зняти з реєстраційного обліку відповідачів з квартири [ADDRESS], суд виходить із такого. Згідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; (п.3 ч.2 ст.17 КАС України). Оскільки предметом позовних вимог у даній справі до Святошинського РВ ГУ ДМС України в місті Києві є зобов'язання зняти відповідачів з реєстраційного обліку за місцем проживання, суд вважає, що дані спірні правовідносини є публічно-правовими, стосуються здійснення органом державної влади публічно-правових функцій і підлягають вирішенню розгляду в порядку адміністративного судочинства. Відповідно до п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі у цій частині. Вимога про стягнення з відповідачів судових витрат у розмірі 114,70 гривень підлягає задоволенню на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial