Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

В липні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, згідно якого просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 27.06.2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 350. Стягувати з [PERSON] , аліменти на її користь на утримання дітей : [PERSON] , 2007 р.н., [PERSON] , 2009 р.н., [PERSON] , 2013 р.н у розмірі половини його заробітку ( доходу) але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно , починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування пред"явлених вимог посилається на те, що спільне життя з відповідачем не склалось в зв"язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, ведення спільного господарства, вирішення матеріально побутових проблем. Зазначає, що не бажає примирення, впевнена, що сімейні та шлюбні стосунки з відповідачем налагодити неможливо, збереження шлюбу суперечить як її інтересам, та інтересам їхніх дітей. Відповідач добровільно відмовляється надавати кошти на утримання дітей, хоча працює офіційно, має стабільний доход, тому просить стягнути з нього аліменти в примусовому порядку. 20.11.2018 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, згідно якого просить суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з ним - [PERSON] , за адресою : [ADDRESS] . Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебуває в шлюбі з [PERSON] , від спільного шлюбу в них є троє малолітніх дітей. На даний час діти та позивачка - відповідачка проживають разом з ним в його будинку по [ADDRESS] . Позивачка - відповідачка власного житла немає. Вказав, що між ним та позивачкою - відповідачкою немає спільної думки щодо місця проживання дітей, зокрема старшого сина [PERSON] . 2007 р.н. Він переконаний, що старший син має проживати з ним, що буде відповідати його інтересам. Жодних фактів, що залишення дитини з ним буде суперечити її інтересам не встановлено. Зазначив, що позивачка - відповідачка не працює, не дивлячись на те, що шлюб між ними не розірвано, вона зустрічається з іншими чоловіками, що в свою чергу може негативно вплинути на психічний стан дитини. Він не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача із сином і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування матері. Ухвалою суду від 11.02.2019 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на трьох неповнолітніх дітей ( а.с. 102-103). В судовому засіданні позивач - відповідач [PERSON] позовні вимоги підтримала частково, просить суд розірвати шлюб між нею відповідачем - позивачем [PERSON] , а також стягнути з нього аліменти в розмірі 1/3 частки його заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, вказавши про те, що не заперечує щоб старший син [PERSON] , 2007 р.н. проживав разом із відповідачем - позивачем, таким чином визнавши повністю зустрічні позовні вимоги. Відповідач - позивач [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в зустрічному позові. Також не заперечив проти часткового задоволення первісних позовних вимог [PERSON] , згоден на розірвання шлюбу між ним та позивачкою, та стягнення аліментів на утримання двох малолітніх дітей в розмірі 1/3 частки його заробітку. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що первісні позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] до повного задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб сторони 27.06.2006 року зареєстрували шлюб в міському відділі реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 350 ( а.с. 5). Від шлюбу сторони мають спільних дітей : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ( а.с.17-19). Відповідно до довідки про склад сім"ї виданої МКВЖРЕП № 7 від 12.07.2018 року № 1278 [PERSON] проживає по [ADDRESS] , разом з нею проживають діти : [PERSON] , 2007 р.н., [PERSON] , 2009 р.н., [PERSON]. 2013 р.н., та чоловік [PERSON] ( а.с. 15). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори 11.09.2001 року, житловий будинок [ADDRESS] в рівних частках належить [PERSON] [PERSON] , [PERSON] ( а.с. 94). Як вбачається з довідок, виданих 14.11.1918 р., ТОВ " Шкірзавод " ВЕЛЕС" [PERSON] працює на ТОВ " Шкірзавод " ВЕЛЕС" з 22.06.2017 року, його заробіток за останні шість місяців ( травень 2018- жовтень 2018) становить 54175,04 грн. ( а.с. 99,101). Відповідно до ст. ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка , і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім"ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу , суд виходить із того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово " сімейний " засвідчує, що шлюб створює сім"ю, а слово " союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред"явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Таким чином, зважаючи на те, що сторони сімейних стосунків не підтримують, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам , а тому суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Як передбачено ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів ( ст. 182 СК України). Статтею 183 ч. 1 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За таких обставин, враховуючи матеріальне становище сторін, враховуючи часткове визнання позову відповідачем - позивачем, а також те, що позивачка - відповідачка визнала пред"явлені до неї зустрічні позовні вимоги про визначення місця проживання сина - [PERSON] , 2007 р.н. з батьком [PERSON] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на трьох неповнолітніх дітей в розмірі 1/2 частки заробітку відповідача слід задовольнити частково, та стягнути з відповідача - позивача аліменти на утримання двох малолітніх дітей : [PERSON] , 2009 р.н. та [PERSON] , 2013 р.н., на користь [PERSON] , в розмірі 1/3 частки його заробітку ( доходу) , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Сплата аліментів у зазначеному розмірі здатна забезпечити необхідний життєвий процес та розвиток дітей. Щодо вимог відповідача - позивача [PERSON] згідно зустрічного позову про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Згідно ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до приписів частини другої статті 150 та частини другої статті 157 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Крім того, статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно статей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11, батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі змісту ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір`ю. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 Конвенції "Про права дитини"). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно приписів ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 07.05.2019 року, представниками служби у справах дітей було проведено бесіди із сторонами по справі, малолітнім [PERSON] . Встановлено, що між батьками склалися напружені стосунки, вони не можуть порозумітися щодо місця проживання старшого сина [PERSON] . Батько наполягає, щоб син [PERSON] проживав з ним, оскільки це бажання дитини. Мати заперечує щодо проживання [PERSON] з батьком, мотивуючи тим, що батько постійно на роботі, дитина залишиться без належного контролю. Малолітній [PERSON] пояснив, що хоче проживати з батьком в будинку, де він виріс, де неподалік проживає бабуся, друзі. Спілкуватися з мамою, меншими братиком та сестричкою буде у вихідні дні. За таких обставин, орган опіки та піклування, діючи в інтересах дитини, прийшов до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , 2007 р.н. з батьком [PERSON] . Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. За таких обставин, суд доходить висновку, що вимоги відповідача - позивача [PERSON] базуються на нормах закону, обґрунтовані та доведені дослідженими у судовому засіданні доказами, також беручи до уваги, перш за все, інтереси дитини, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача - позивача [PERSON] на користь держави стягується судовий збір в розмірі 768,40 грн. з позовної вимоги про стягнення аліментів а з позивачки - відповідача на користь відповідача - позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп. ( а.с.83).

Outcome: partial