Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом. Просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке зареєстроване державним реєстратором [PERSON] в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 13.01.2015 року, індексний номер 32210686, та видане Реєстраційною службою Житомирського міського управління юстиції Житомирської області 14 січня 2015 року на імя [PERSON]; визнати недійсним Договір дарування від 29.04.2015 року, укладений між відповідачами у справі; визнати житловий будинок по пров. Цюрупи,2-б в м.Житомирі спільною сумісною власністю подружжя; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку за кожним. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що із 06.02.1998 року по 26.02.2008 року перебувала в шлюбі з [PERSON] За час шлюбу протягом 2000 2002 років ними спільно побудовано житловий будинок в м.Житомир, по пров.Цюрупи,2-б, який до 2014 року не був введений в експлуатацію. Спірний будинок будувався за спільні кошти подружжя, вона разом із [PERSON] оплачувала вартість будівельних матеріалів, виконання будівельних робіт,внутрішнього ремонту, встановлення обладнання, проте після припинення сімейних стосунків добровільно вирішити спір з приводу цього будинку вони не змогли. Готовність житлового будинку з надвірними будівлями на час припинення шлюбу становила 100%, проте вона була позбавлена можливості звернутися до компетентних органів з питання оформлення прав на спірне майно, оскільки будинок не був узаконений. Під час розгляду в суді справи №295/6101/15-ц вона дізналась, що [PERSON] здав будинок в експлуатацію, отримав за одну добу свідоцтво про право власності та подарував його своєму синові [PERSON] На переконання позивачки, її колишній чоловік не мав права на відчуження спірного нерухомого майна та умисно приховав від державного реєстратора та від нотаріуса той факт, що спірний будинок був зведений під час шлюбу. В червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], у якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок по пров. Цюрупи, 21-б в м.Житомирі. Проте, ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 30 травня 2017 року провадження у цій справі було закрито у звязку зі смертю позивача та відсутністю доказів звернень протягом шестимісячного строку до нотаріуса спадкоємців майна померлого із заявами про прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 30 травня 2017 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. У поданій апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне дослідження та зясування обставин справи, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Вважає, що судом першої інстанції не надана належна оцінка поданим нею доказам та доводам позовної заяви. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 06.02.1998 року по 26.02.2008 року (т. 1 а.с. 13,47,118). Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 09.12.1999 року [PERSON] надано в постійне користування земельну ділянку площею 681 кв.м. по пров.Цюрупи, 2-б для будівництва індивідуального житлового будинку із землекористування Житомирського обласного фонду соціального захисту інвалідів (т.1 а.с.57). 20.04.2000 року [PERSON] отримано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,06891 га. за вказаною вище адресою (т.1 а.с. 60). 04.05.2000 року між Виконавчим комітетом Житомирської міської ради народних депутатів та [PERSON] був укладений договір на будівництво жилого будинку на правах приватної власності, за умовами якого на земельній ділянці по пров.Цюрупи,2-б в м.Житомирі відповідач зобовязувався побудувати жилий двоповерховий будинок загальною площею 302,8 кв.м із надвірними будівлями та спорудами. За змістом договору після закінчення будівництва жилий будинок підлягав прийняттю в експлуатацію приймальною комісією (т.1 а.с.59). Судом встановлено, що на відведеній [PERSON] земельній ділянці побудовано двоповерховий будинок загальною площею 315,2 кв.м. З матеріалів справи вбачається, що представником [PERSON] [PERSON] 08.09.2014 року були одержані Містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки №53/14,а 29.10.2014 відповідачем [PERSON] зареєстровано у Інспекції ДАБК у Житомирській області Декларацію про готовність обєкта -житлового будинку по пров. Цюрупи, 2-б до експлуатації (т. 1 а.с. 61-64, 185-187). Судом також встановлено, що на підставі поданої представником відповідача [PERSON] заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.01.2015 року та доданих до заяви документів державним реєстратором Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області [PERSON] 14.01.2015 прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою: м.Житомир, пров. Цюрупи,2-б. Останньому було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 14.01.2015 року та за [PERSON] у той же день було зареєстровано право власності на житловий будинок по пров. Цюрупи, 2-б в м.Житомирі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 175, 199-201). 29.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: м.Житомир, пров.Цюрупи,2-б. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №769 (т.1 а.с. 94). Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано посилався на те, що згідно зі ст.60 СК України (в редакції, що діяла на момент розірвання шлюбу) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як розяснено судам у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.\~ Згідно з вимогами ч.ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. В даному випадку спірний будинок в установленому законом порядку зданий відповідачем в експлуатацію з видачею правовстановлюючого документа та внесенням відповідного запису в державний реєстр прав на нерухоме майно. Такі дії відповідача прав позивачки не порушують, оскільки вони підтверджують дотримання визначеної законом процедури узаконення новоствореного майна. Тому в цій частині вимог суд не вбачає достатніх підстав для задоволення позову. Разом з тим, відчуження цього будинку на користь [PERSON] не можна визнати законним, зважаючи на наступне. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Проте, оспорюваний договір суперечить нормам Сімейного Кодексу в частині рівного права кожного із подружжя на володіння і розпорядження спільним майном. Так, як вбачається із висновку експертизи, проведеної апеляційним судом, ступінь готовності спірного будинку на час припинення шлюбу сторонами в даній справі, а саме на 26.02.2008 року, становила 100% (а.с.223). Тобто, спірне нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу та є спільним майном подружжя. При цьому частки кожного із подружжя у праві на це майно є рівними. Проте, відчуження спірного майна проведено без згоди його співвласника. За таких обставин вимоги позову про визнання спірного будинку спільним майном подружжя та визнання договору дарування недійсним є обгрунтованими та підлягають задоволенню. На думку апеляційного суду, не заслуговують на увагу заперечення представника [PERSON] щодо відсутності у позивачки коштів на будівництво будинку. Такі заперечення спростовуються довідкою про її доходи за період будівництва (т.2 а.с.8). Крім того, матеріали справи свідчать про те, що ще у 2009 році [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання спірного будинку спільним майном подружжя, тобто, ці обставини він визнавав (т.1 а.с.232,236-237). За наведених обставин та відповідно до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову. Відповідно до положень ст.88 ЦПК відшкодуванню за рахунок відповідача підлягають витрати позивачки по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial