Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував тим, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] . Позивач спадщину прийняла шляхом звернення до нотаріуса в межах шестимісячного строку, інші спадкоємці таке своє право не використали, утім реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку на вищевказаний об`єкт нерухомого майна позбавлена можливості, оскільки він належить до суспільної групи колгоспний двір, отож належить його членам на праві спільної сумісної власності, однак визначити, яка частка належала спадкодавцеві нотаріусу не представляється за можливе, що стало підставою звернення до суду із даним позовом. У визначений судом строк відповідач не подав до суду відзиву на позов, утім сільським головою подано заяву про визнання позову, відповідно до якої він не заперечував обставини викладені позивачем у позові, просив про розгляд справи за відсутності представника сільської ради. Позивач та його представник у підготовче судове засідання не з`явились, представник надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити. За клопотанням\~представника позивача\~ухвалою суду\~від 08.04.2019\~було витребувано\~матеріали спадкової\~справи до\~майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] , яка померла [INFO] . З огляду на викладене, суд вважає, що за результатами підготовчого провадження можливо ухвалити рішення, тому розгляд справи суд проводить в даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраним у справі доказами, встановив, що житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] , мав статус колгоспного двору, а станом на 15.04.1991 його членами були: [PERSON] , який був головою колгоспного двору, членами - [PERSON] , [PERSON] . Згідно ст.\~120\~Цивільного кодексу Української PCP 1964 р., майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. На підставі ст.ст.\~121,\~123 Цивільного кодексу\~Української PCP 1964 р. володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У п.\~6\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~22\~грудня 2005\~року N\~20\~"Про\~судову практику\~у справах\~за позовами\~про захист\~права приватної\~власності" (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N\~32 та N\~33\~до Інструкції\~про порядок\~вчинення нотаріальних\~дій виконавчими\~комітетами міських,\~селищних,\~сільських Рад\~депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради\~Міністрів УРСР\~від 11\~березня 1985\~року N\~105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року N 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності (Лист, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"). Аналізуючи зібрані у справі докази судом встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності трьом особам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто по 1/3 частці кожному із них, так як станом на 15.04.1991 вони не втратили такого права. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] ). Після його смерті відкрилась спадщина. Із інформації витребуваної судом із нотаріальних установ судом встановлено, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заведена. Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Щасливської сільської ради після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON] шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, в силу діючого законодавства на час відкриття спадщин. Факт родинних відносин між подружжям підтверджено Витягом з Держаного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу (а.с.12). Наведене свідчить, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , яка спадщину прийняла, відтак в силу приписів ст.548, 549 ЦК УРСР вона їй належить, у тому числі 1/3 частки об`єкта нерухомості, який є предметом спору. Також судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , на що вказує свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , який був іншим членом колгоспного двору. Після його смерті відкрилась спадщина. Із матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] встановлено, що спадщина відкрилась за законом. Своїм правом на спадкування скористалась позивач, будучи рідною сестрою спадкодавця, відтак спадкоємцем другої черги спадкування за законом, подавши нотаріусу заяву в межах шестимісячного строку про прийняття спадщини. Інші спадкоємці подали заяви про відмову від спадщини, у тому числі мати спадкодавця [PERSON] , яка постійно з ним проживала на час смерті, отож позивач є єдиним спадкоємцем після смерті брата [PERSON] , спадщину прийняла, відтак вона їй належить. До складу спадщини після смерті [PERSON] увійшла 1/3 частка житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , що мав статус колгоспного двору. [INFO] померла [PERSON] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] ). Після її смерті відкрилась спадщина за заповітом вчиненим спадкодавцем [INFO] , відповідно до якого вона заповіла позивачеві земельну частку (пай) розміром 3,05 га. Вказаний заповіт не змінено не скасовано. Особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині за наявності заповіту від них відмовились подавши заяви відповідного змісту нотаріусу. Судом встановлено, що 2/3 частки житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] , яка увійшла до складу спадкової маси після смерті [PERSON] не була охоплена заповітом, отож спадщина відкрилась за законом, правом на спадкування якої скористалась лише позивач. Встановлені судом обставини та перевірені зібраними у справі доказами підтверджують, що позивач набула права на спадкування цілого об`єкта нерухомого майна, що є предметом спору, а саме: 1/3 частки після смерті брата [PERSON] та 2/3 частки після смерті матері [PERSON] , належність майна спадкодавцям підтверджена належними доказами, об`єкт нерухомості конкретизовано, підтвердженням чого є довідки видані органом місцевого самоврядування, однак реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку позивач позбавлена можливості. Пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування"\~роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність порушених прав позивача, що є очевидним, а обраний нею спосіб захисту порушених прав є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що було встановлено в ході судового розгляду, отож суд дійшов висновку, що позов обґрунтований. Крім цього, представник відповідача надав суду заяву про визнання позову. Ураховуючи те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. Відповідно доч.1ст.142 ЦПК України, у\~\~разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. Зважаючи на викладене, суд вважає за доцільне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved