Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

В жовтні 2016 року ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію [PERSON] звернулось в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові позивач вказує, що 09.11.2005 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого з 04.02.2011 року є ПАТ «КБ «Надра», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 08/2005/840к515, за яким банк надав кредит в сумі 15 000 доларів США під 12.00% річних. Позивач зазначає, що відповідно до п 1.4, п. 3.3.4., п. 3.3.2. кредитного договору позичальник взяв на себе зобовязання повернути кредит до 09.11.2025 року включно, шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу в розмірі 280,51 доларів США. Кредитним договором визначено плату за управління кредитом, яка сплачується відповідачем щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,3 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у п.п. 1.1. кредитного договору. В позові також вказано, що плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого відповідач користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом (п.п. 1.3.2 кредитного договору). В позові зазначено, що Банком своє договірне зобовязання виконано в повному обсязі. Сторони кредитного договору окремо домовилися, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню тіла кредиту, а також у випадку прострочення виконання зобовязань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.3.5. кредитного договору, останній сплачує банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення (пп.5.2. кредитного договору). В позові позивач зазначає, що 09.11.2005 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання поручилася перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань, що витікають із кредитного договору, в тому числі: повернути до 09.11.2025 року кредит у сумі 15 000 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 12,00% річних, сплати інші платежі та можливі штрафні санкції, передбачені кредитним договором та договором поруки. В позові вказано, що у звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором, станом на 14.07.2016 року заборгованість перед банком складає 26 037,40 доларів США, з них: 12 670,45 доларів США (314 496,86 грн.) заборгованість по кредиту; 2 378,81 доларів США (59 045,12 грн.) заборгованість по відсоткам; 706,46 доларів США (17 535,25 грн.) плата за управління кредитом; 8 781,68 доларів США (217 972,59 грн.) пеня; 1 500,00 доларів США (37 231,93 грн.) штраф. Зазначають, що оскільки позичальником порушено умови кредитного договору, а поручителем добровільно не виконано взяті на себе зобовязання, то [PERSON] та [PERSON] є солідарними боржниками, на цій підставі банк змушений був звернутися до суду з позовом та просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором розраховану станом на 14.07.2016 року, а саме: заборгованість по кредиту в розмірі 12 670,45 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитними коштами в розмірі 2 378,81 доларів США, заборгованість по платі за управління кредитом в розмірі 706,46 доларів США, а всього 15 755,72 доларів США; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість по сплаті пені за порушення умов кредитного договору в розмірі 217 972,59 грн. та штраф у розмірі 37 231,93 грн. розраховані станом на 14.07.2016 року, а всього 255 204,52 грн.; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» понесені позивачем судові витрати. Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду від 28.11.2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено в повному обсязі. 20.12.2016 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Уманського міськрайонного суду від 28.11.2016 року за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, скасування рішення суду від 28.11.2016 року та призначення справи до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.02.2017 року заяву представника відповідача [PERSON] [PERSON] було задоволено та скасовано заочне рішення від 28.11.2016 року по цивільній справі за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і призначено справу до розгляду в загальному порядку. Представник позивача ПАТ КБ «Надра» у судове засідання не зявився, однак на адресу суду подав заяву, в якій просив справу слухати без участі представника банку, позов задовольнити в повному обсязі та не заперечують проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, -в судове засідання в черговий раз не зявилася, знаючи що провадження перебуває в суді та що відповідне заочне рішення було скасоване, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, -в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, довірив представляти свої інтереси в суді представнику [PERSON] У справі достатньо матеріалів про правовідносини сторін, за таких обставин суд вважає, що справу можливо розглядати без участі відповідачів. Представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює судове рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, -в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила. При цьому, 06.04.2017 року на адресу суду представником відповідача [PERSON] [PERSON] було подано заперечення на позов. В запереченні вказано, що представник позивача вважає частину позовних вимог необґрунтованими та безпідставними, а тому такими, що задоволенню не підлягають. Зокрема представник позивача зазначає, що в позовній заяві позивач наводить не правдиві дані, які не співпадають з даними, які зазначені в кредитному договорі, а саме: на першій сторінці позовної заяви (а.с. 2) зазначено, що відповідно до п. 3.3.2 Кредитного договору сума мінімального необхідного платежу складає 280, 51 доларів США, що не відповідає дійсності, так як відповідно до положень вказаного кредитного договору, який також доданий до матеріалів справи (а.с. 12-13) щомісячний мінімальний платіж складав: 205, 72 доларів США. Крім того, в запереченні вказано, що позичальник [PERSON] по справі не мав на меті ухилятися від своїх обовязків щодо сплати заборгованої суми коштів, [PERSON] сплатив черговий платіж в лютому 2015 року через відділення ПАТ "КБ "Надра", що знаходилось на вул. Пар. Комуни, з березня місяця 2015 року всі відділення ПАТ "КБ "Надра" були зачинені і платити просто не було куди, в телефонній розмові співробітники банку повідомили, що рахунки заблоковані, так як банк знаходиться на стадії ліквідації і надалі сповістять на які реквізити сплачувати кредит та в яких відділеннях, але ніяких дзвінків та повідомлень не надходило, окрім того в червні черговий платіж, який відповідач сплатив за лютий був повернутий платнику, про що [PERSON] телефонним засобом зв'язку повідомили співробітники ПАТ "КБ "Надра" і вказали, що кошти платник може отримати у відділенні ПАТ "Райффайзен банк "Аваль", також вказали, що надалі сповістять на які реквізити та в яких відділеннях [PERSON] матиме можливість сплачувати кошти за кредит, але ніяких повідомлень та дзвінків не надходило, ПАТ «КБ «Надра» просто звернувся до суду, позбавивши позичальника реальної можливості належним чином виконувати свої щомісячні зобовязання передбачені кредитним договором. У запереченні також вказано, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій (штрафу, пені) є пропущеним, тому до них має застосуватись позовна давність. Відповідно до норм п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується в один рік до вимог про стягненнянеустойки (штрафу, пені).Згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Представник позивача вказує, що щодо пені застосовується спеціальний строк позовної давності в один рік, який позивач пропустив, так як прострочення платежів почалося ще в лютому 2015 року (це чітко видно в розрахунку заборгованості а.с. 18-20), а звернувся банк до суду тільки в жовтні 2016 року (про що є відмітка суду на позовній заяві - а. с. 2). В заперечені зазначено, що стягнення на користь банку одночасно штрафу та пені є незаконним. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно- правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Представник позивача вказує, що відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. В запереченні також зазначено, що аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, однак одночасне застосування позикодавцем до позичальника пені та штрафу як вид неустойки є неможливим, оскільки притягує позичальника до подвійної відповідальності за порушення зобов'язання, що суперечить ст. 61 Конституції України. Одночасне нарахування та стягнення штрафу та пені є неправомірним, в порушення ст. 61 Конституції України. Більше того, строк позовної давності по стягненню штрафних санкцій (штрафу та пені) є пропущеним. Так як штраф та пеня - це вид відповідальності за прострочення виконання зобовязання, вони не можуть стягуватися одночасно за одне й те саме порушення. Також представник позивача в заперечені вказує, що нарахування та стягнення штрафу нічим не обґрунтовано. В розрахунку заборгованості (а.с. 20) цивільної справи зазначено, що відповідачі по справі мають сплатити штраф у розмірі 10 % від суми кредиту - 1500 доларів США в порушення п. 5.2 кредитного договору. Відповідно до п. 5.2 Кредитного договору у разі порушення Позичальником вимог п. п. 4.3.2, 4.3.3, 4.3.9, 4.3.12, 4.3.13 цього Договору, Позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 10% (десять відсотків) від суми кредиту визначеної в п. 1.1 цього договору, за кожен випадок. Відповідно до п. 4.3.2 Договору позичальник зобовязаний забезпечити Банк всіма необхідними документами для здійснення ним дій передбачених п. 3.1.1 цього договору, тобто для видачі готівки Позичальнику через касу банку. Крім того, в запереченні вказано, що в позовній заяві не зазначено підстав за порушення яких пунктів Кредитного договору позивач просить суд стягнути штраф, так як позичальник не порушував вищевказаних пунктів кредитного договору і вимога про стягнення штрафу є безпідставною. Враховуючи все вище викладене, представник відповідача [PERSON] [PERSON] вказала, що позовні вимоги є завищеними, а частина з них не обгрунтованою, зокрема на думку відповідача [PERSON] щодо пені має бути застосовано позовну давність, а застосування позовної давності може бути підставою для відмови у позові (у цьому випадку для часткової відмови), також має бути відмовлено у стягненні штрафу, так як вимога щодо його стягнення є нічим не обґрунтованою та не підтвердженою. Крім того, 06.04.2017 року на адресу суду представником відповідача [PERSON] [PERSON] було подано заяву про застосування спеціального строку позовної давності відносно стягнення пені за кредитним договором від 09.11.2005р. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 09.11.2005 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого з 04.02.2011 року є ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 08/2005/840к515, за яким банк надав кредит в сумі 15 000 доларів США під 12.00% річних (а.с.12-13). Відповідно до п. 1.4, п.3.3.4., п.3.3.2. кредитного договору позичальник взяв на себе зобовязання повернути кредит до 09.11.2025 року включно, шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу в розмірі 205,72 доларів США. Кредитним договором визначено плату за управління кредитом, яка сплачується відповідачем щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,3 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у п.1.1. кредитного договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого відповідач користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом (пп. 1.3.2 кредитного договору). Сторони кредитного договору окремо домовилися, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню тіла кредиту, а також у випадку прострочення виконання зобовязань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.3.5. кредитного договору, останній сплачує банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення ( пп. 5.2. кредитного договору). Банком своє договірне зобов'язання було виконано в повному обсязі. При цьому відповідач [PERSON] зобов'язання по Кредитному договору не виконує, згідно з умовами кредитного договору, і тому утворилась заборгованість за кредитним договором, яка відповідно до розрахунку заборгованості проведеної банком на час звернення до суду з відповідним позовом вказано в сумі 26 037 доларів США 40 центів, що станом на 14.07.2016 року за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 24,821286 грн.) еквівалентно 646 281 грн. 75 коп., з них: -загальна заборгованість по кредиту становить 12 670 долари США 45 центів, що становить 314 496 грн. 86 коп., (за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим НБУ станом на 14.07.2016 року 1 долар США = 24,821286 грн., ); -заборгованість по відсоткам (втому числі прострочена) становить 2 378 долари США 81 центів, що становить 59 045 грн. 12 коп.; -плата за управління кредитом становить 706 долари США 46 центів, що становить 17 535 грн. 25 коп.; - пеня становить 8 781 долари США 68 центів, що становить 217 972 грн. 59 коп.; -штраф становить 1 500 долари США 00 центів, що становить 37 231 грн. 93 коп. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір, відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 09.11.2005 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання поручилася перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань, що витікають із кредитного договору, в тому числі: повернути до 09.11.2025 року кредит у сумі 15 000 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 12,00% річних, сплати інші платежі та можливі штрафні санкції, передбачені кредитним договором та договором поруки (а.с.14-15). У відповідності до ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Статтею 554 зазначеного Кодексу передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Частиною 2 ст. 553 ЦК України встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Відповідно до п.п.1.2 п. 1 договору поруки від 09.11.2005 року передбачено, що відповідальність поручителя та боржника є солідарною. Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. 12.09.2016 року на адресу відповідачів було направлено вимогу про повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, однак дана вимоги виконана не була. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з положеннями ч.2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 (позика), якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Крім того, ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1ст. 628 ЦК України). Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (ч.3 ст. 631 ЦК України). Аналогічна правова позиція визначена і в спільній постанові судових палат у цивільних та господарських справах ВСУ від 23.09.2015 р. у справі № 6-1206цс15, згідно якої, згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.1 та ч.3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому (позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У відповідності до ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках та на умовах, встановлених законом, оскільки кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті. Це також зазначив Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.12 постанови №5 від 30 березня 2012 року « Про практику застосування судами закону при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,- якщо кредит правомірно виданий в іноземній валюті та позивач просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст.533 ЦК України. Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду до поручителя протягом шести місяців з цієї дати. Як вбачається з матеріалів справи спочатку виконувались зобов'язання за кредитним договором. В послідуючому, з лютого 2015 року, протягом часу дії договору позичальник [PERSON] допускав порушення його умов з незалежних від нього причин, в звязку з ліквідацією банку. В даному випадку, у зв'язку з невиконанням умов укладеного кредитного договору позичальником банк звернувся до суду з відповідним позовом 03.10.2016 року. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в запереченні на позов, в тому числі вказувала на наявність підстав для відмови в частині позовних вимог про стягнення пені та штрафу та просила суд при вирішення справи застосувати спеціальну позовну давність відносно стягнення пені за кредитним договором «…№ 08/205/840К…» від 09.11.2005 року у розмірі 8 781 доларів США, в звязку із пропуском, встановлених чинним законодавством строків звернення до суду, тобто наполягала на застосуванні строку спеціальної позовної давності. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, ч.3 ст. 264 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою(штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). В силу вимог ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищезазначене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно - правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-2003цс15, постанова від 21 жовтня 2015 року. Щодо пені застосовується спеціальний строк позовної давності в один рік, який позивач пропустив. Відповідно до розрахунку заборгованості прострочення платежів боржником [PERSON] мало місце в лютому 2015 року (а.с. 18-20), а позовну заяву банк направив до суду 28.09.2016 року, яка надійшла на адресу суду 03.10.2016 року, що підтверджується вх. № 23649 від 03.10.2016 року (а. с. 2-6). На цих підставах, суд вважає, що позовна вимога ПАТ «КБ «Надра» про стягнення пені за порушення умов кредитного договору в розмірі 217 972 грн. 59 коп. задоволенню не підлягає, в звязку з пропуском позивачем строку спеціальної позовної давності до вказаних вище вимог. Відповідно до п. 5.3 Кредитного договору у разі порушення Позичальником вимог п. п. 4.3.2, 4.3.3, 4.3.9, 4.3.12, 4.3.13 цього Договору, Позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 10% (десять відсотків) від суми кредиту визначеної в п. 1.1 цього договору, за кожний випадок. Відповідно до п. 4.3.2 Договору позичальник зобовязаний забезпечити Банк всіма необхідними документами для здійснення ним дій передбачених п. 3.1.1 цього договору, тобто для видачі готівки Позичальнику через касу банку. Відповідно до п. 4.3.3 Кредитного договору Позичальник зобовязаний суворо дотримуватися положень цього договору. Відповідно до п. 4.3.9 Кредитного договору протягом дії цього Договору не здійснювати будь-яких дій щодо зниження вартості забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань по цьому договору, а також надати Банку можливість перевірки його дійсності та грошової оцінки. Відповідно до п. 4.3.12 Кредитного договору на вимогу Банку надавати документи, що підтверджують поточний фінансовий стан Позичальника. Відповідно до п. 4.3.13 Кредитного договору на вимогу Банку надавати додаткові засоби забезпечення виконання зобовязань за цим договором у разі суттєвого погіршення фінансового стану позичальника. В позовній заяві позивачем не зазначено підстав за порушення яких пунктів Кредитного договору позивач просить суд стягнути штраф, тому суд вважає, що позовна вимога про стягнення штрафу є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. В зв'язку з тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] свої зобов'язання по договору кредиту належним чином не виконали, позовні вимоги банку щодо стягнення заборгованості про кредиту, відсоткам та плати за управління кредитом відповідач [PERSON] визнав в повному обсязі, тому позов підлягає до часткового задоволення відповідно до розрахунку суми заборгованості, яка вказана в позовній заяві за виключенням пені та штрафу. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача;у разі відмови в позові - на позивача;у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, згідно платіжного доручення № 56577-11 (№13291571301) від 06.09.2016 року (а.с.1) позивачем було сплачено 9694,23 грн. судового збору. По справі позивачем заявлено вимогу з ціною позову в розмірі 646281,75 грн., що становить 100%, з яких було задоволено вимог на загальну суму 391077,23 грн., що становить 60 %. В звязку із частковим задоволенням позову на користь позивача підлягає стягненню з відповідача 5816 грн. 54 коп. (9694,23 х 60 /100 = 5816 грн. 54 коп.) судового збору.

Outcome: partial