Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

В проваджені Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "ГАРАНТ", Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку"ТОВ "Агенція з обмеженою відповідальністю Дельта М" про визнання недійсним договору відступлення права вимог. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 05 грудня 2006 року між АБ «Банк регіонального розвитку» (далі - Банк, АБ «Банк регіонального розвитку») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 27/10-7211 згідно з умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 56 000,00 доларів США, строком погашення до 04 грудня 2016 року, а позичальник зобов'язався сплачувати за користування кредитом проценти із розрахунку 13% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 27/10-7211 05.12.2006 було укладено іпотечний договір № 027/Д3946І, відповідно до якого в іпотеку було передано майнові права на об'єкт нерухомого майна, а саме: двокімнатну квартиру № [ADDRESS] загальною площею 87.93 кв.м., житловою площею 40,11 кв.м. (предмет іпотеки). Позивач зазначив, що після завершення будівництва та з урахуванням зміни будівельної адреси 10.04.2008 був підписаний додатковий договір №1 до іпотечного договору №027/Д3946І, відповідно до якого в іпотеку був переданий об'єкт нерухомого майна - двокімнатна квартира [ADDRESS]. Згідно з постановою Правління НБУ від 02 грудня 2009 № 713 «Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації АБ «Банк регіонального розвитку» з 07 грудня 2009 відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації банку. На підставі рішення Комісії НБУ з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 29 лютого 2014 року №05 затверджено ліквідаційний баланс банку, ухвалено звіт ліквідатора та завершено процедуру ліквідації банку, позивач надає копію відповіді НБУ лист № 20-0004/45974 від 31.05.2016) на запит [PERSON] У зв'язку із завершенням строку ліквідаційної процедури банку його непродані активи та перелік незадоволених вимог кредиторів, відповідно до ст. 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та договору про передавання в управління непроданих активів банку від 20 листопада 2013 року були передані в управління визначеній НБУ юридичній особі - TOB «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» (далі -TOB «Дельта М»). Позивач вказував, що 30 вересня 2015 року між TOB «Дельта М» та TOB «Колекторська компанія «ГАРАНТ» було укладено договір №009 про відступлення права вимоги за кредитним договором №27/10-7211 від 05.12.2006р. Позивач вказує, що відповідно до 4.2. ст. 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.Таким чином визнання недійсним оспорюваного договору спричиняє недійсність договору від 07.12.2015 про відступлення прав за іпотечним договором №027/Д39461 від 05.12.2006 із змінами відповідно до додаткового договору №1 від 10.04.2008 року. Позивач вказує, що укладав кредитний договір з АБ «Банк регіонального розвитку». Що на підставі рішення Комісії НБУ з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 29.02.2014 року №105 затверджено ліквідаційний баланс Банку, ухвалено звіт ліквідатора та завершено процедуру ліквідації банку. Тобто фактично процедура ліквідації Банку була завершена 29.02.2014, але банк досі не виключений з ЄДРПОУ. Позивач вказував, що 20.11.2013 непродані активи Банку були передані в управління «TOB «Дельта М». За правилами ч. 5 ст. 1033 ЦКУ договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління. Позивач зазначив, що відповідач «TOB «Дельта М» при укладенні оспорюваного договору відступлення права вимоги не з'ясував чи може відповідач TOB «КК «ГАРАНТ» набути права нового кредитора у зобов'язанні. TOB «КК «ГАРАНТ» не мало права укладати оспорюваний договір, оскільки не є фінансовою установою. В подальшому у зв'язку з ліквідацією банку відбулося відчуження кредитного договору, позичальником по якому виступає [PERSON], управляючою організацією TOB «Дельта-М» на користь TOB «КК «ГАРАНТ». При цьому, TOB «КК «ГАРАНТ» набуло право вимоги по договорам забезпечення. Підставою заміни кредитора у зобов'язанні є передання первісним кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги, ст. 512 ЦК України) Позивач звертає увагу суду, що в оспорюваному договорі не вказано, що на момент відступлення права вимоги 30.09.2015 Кредитний договір був діючим, а строк дії договору закінчувався 04.12.2016. Позивач вказує, що станом на 30.09.2015 коли був укладений оспорюваний договір, жодних вимог від Банку та TOB «Дельта М» про дострокове виконання зобов'язання позивач не отримував. Позивач вказує, що в п 1.3. оспорюваного договору зазначено, що TOB «КК «ГАРАНТ» одержує право замість Банку (Управителя) вимагати від Позичальника виконання всіх зобов'язань за Кредитним договором, в тому числі, але не виключено: з повернення суми кредиту в повному обсязі; із сплати процентів, в розмірі та порядку, передбаченому Кредитним договором; із сплати комісії, в розмірі та порядку, передбаченому Кредитним договором; із сплати неустойки (штрафів, пені), у випадках, розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором, а також виконання Позичальником будь-яких інших зобов'язань за Кредитним договором.Отже TOB «КК «ГАРАНТ» набуло прав нового кредитора у чинному кредитному договорі з правом отримання процентів та інших платежів. Правова природа кредитного договору висуває обов'язкові вимоги до нового кредитора - бути фінансовою установою або банком, оскільки це є умовою для отримання права вимоги, яка існу вала на момент переходу цих прав. Якщо новий кредитор не є фінансовою установою або банком, то він не може отримати весь обсяг права вимоги по кредитному договору, оскільки висуваються вимоги до його правосуб'єктності:наявність права здійснювати фінансову діяльність і бути фінансовою установою або банком. Позивач вказує, що оскільки відповідач не є банком, то він зобов'язаний бути фінансовою установою в кредитних правовідносинах. Пунктом першим частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.Листом № 6216/16-12 від 28.09.2016 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг повідомили, щодо TOB «КК «ГАРАНТ»: «Інформація про Товариство до Державного реєстру фінансових установ, що веде Нацкомфінпослуг, не вносичась, Товариство статусу фінансової установи не набувачо, ліцензії на надання фінансових послуг не отримувало.Крім того, Товариство до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, аче мають право надавати окремі фінансові послуги, не вносичось. Довідка про взяття на облік юридичної особи з правом надання послуги фінансового лізингу Товариству Нацкомфінпослуг не надавшіось». Позивач зазначає, що оспорюваному договорі не вказано, що на момент відступлення права вимоги 30.09.2015 Кредитний договір був діючим, а строк дії договору закінчувався 04.12.2016. Позивач вказував, що станом на 30.09.2015року- дату укладенння оспорюваного договор вимог від Банку та TOB «Дельта М» про дострокове виконання зобов'язання позивач не отримував Позивач вказував, що у п 1.3. оспорюваного договору зазначено, що TOB «КК «ГАРАНТ» одержує право замість Банку (Управителя) вимагати від Позичальника виконання всіх зобов'язань за Кредитним договором, в тому числі, але не виключено: з повернення суми кредиту в повному обсязі; із сплати процентів, в розмірі та порядку, передбаченому Кредитним договором; із сплати комісії, в розмірі та порядку, передбаченому Кредитним договором; із сплати неустойки (штрафів, пені), у випадках, розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором, а також виконання Позичальником будь-яких інших зобов'язань за Кредитним договором. Позивач зазначив, що TOB «КК «ГАРАНТ» набуло прав нового кредитора у чинному кредитному договорі з правом отримання процентів та інших платежів. Правова природа кредитного договору висуває обов'язкові вимоги до нового кредитора - бути фінансовою установою або банком, оскільки це є умовою для отримання права вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Заміна кредитора у зобов'язанні відбулась шляхом укладення договору факторингу оспорюваний договір за змістом є договором факторингу. Позивач вказував, що предметом договору є відступлення права грошової вимоги у п. 1.2.1 договору зазначено, що на день його укладання сума зобов'язання позичальника за Кредитним договором складає 30689,13 доларів США, що є еквівалентом 660 661,60 грн. за офіційним курсом НБУ (2152,7544 гривень за 100 доларів США). В п. 1.6 договору передбачено, що відступлення права вимоги за Кредитним договором від 05.12.2006 року здійснюється на платній основі за ціною 38 000 грн. Відповідно TOB «КК «ГАРАНТ» за умовами оспорюваного договору отримало плату шляхом дисконтування суми боргу у розмірі 622 661,60 грн. Позивач просить суд визнати недійсним договір №009 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги, укладений між TOB «Дельта М» та TOB «КК «ГАРАНТ», оскільки TOB «КК «ГАРАНТ» не мало права укладати оспорюваний договір, так як не є фінансовою установою. Таким чином укладення оспорюваного договору порушує права позивача, оскільки йдеться про виконання обов'язку неналежному кредитору. Позивач також просить суд застосувати наслідки недійсності правочину. В судовому засіданні позивач та предстанвик позивача позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, в судове засідання з'явився, надав до суду відзив, посилаючись на те, що в ідступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором га новим кредитором. Таким чином, Договір відступлення являється договором цесії, спрямованим на зміну первісного кредитора (Банку) на нового кредитора (Товариство) та не потребує обов'язкової умови для нового кредитора - бути фінансовою установою. Представник відповідача зазначив, що Товариство отримало від Компанії плату шляхом дисконтування суми боргу у розмірі 622 661,60 грн. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Вказана послуга згідно договору факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Вказана правова позиція наведена в постанові Верховного суду України від 06.07.2015 р. у справі №6-301 цс 15. Зазначав, що посилання Позивача на норми Положення «Про виведення неплатоспроможного банку з ринку» затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2 від 05.07.2012 року (далі - «Положення») взагалі не заслуговують на увагу, оскільки не підлягають застосуванню в даному випадку. Зокрема Положення було затверджене на виконання пункту 13 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-УІ (далі - «Закон»), В пункті 13 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону зазначено - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити прийняття нормативно-правових актів на виконання положень цього Закону. В той же час, відповідно до п. З розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону - ініційована до набрання чинності цим Законом процедура ліквідації банку здійснюється відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом. В той же час, процедура ліквідації Банку розпочалась в грудні 2009 року відповідно до постанови правління НБУ №713 від 02.12.2009 року «Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації АБ «Банк регіонального розвитку» та проводилась у відповідності до постанови НБУ №369 від 28.08.2001 «Про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства». Представник відповідача зазначив, що відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У ситуації, коли боржник звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги не зазначивши, які ж його цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано. Представник відповідача зазначив, що таким чином Позивач не є належним позивачем, оскільки не зазначає які саме його цивільні права та інтереси порушені оскаржуваним договором, посилається на норми, які не підлягають застосуванню, а сам позов являється безпідставним та таким що не підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 28.10.2016 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 13.03.2017 року задоволено клопотання про забезпечення доказів. Ухвалою суду від 05.09.2017 року залучено до справи у якості співвідповідача ТзОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М". Ухвалою суду від 28.03.2018 року позов залишено без руху. Ухвалою суду від 03.04.2018 року продовжено розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, судом встановлено наступне. Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв'язку з повідомленням ним або членом його сім'ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.Наслідком укладення договору відступлення права вимоги є втрата старим кредитором прав та обов'язків, права та вимоги за яким були відступлені новому кредиторові у визначеному сторонами обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання його недійсним. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.Аналіз ч. 1 ст. 1054 ЦК України вказує на виключний перелік суб'єктів, які можуть бути кредитором по кредитному договору:банк; інша фінансова установа. Ст.ст. 513 та 514 ЦК України визначено умови та вимоги до правочину про відступлення права вимоги, а саме: правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання право вимоги за яким передається новому кредиторові; до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України). Судом встановлено, що 05 грудня 2006 року між АБ «Банк регіонального розвитку» (далі - Банк, АБ «Банк регіонального розвитку») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 27/10-7211 згідно з умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 56 000,00 доларів США, строком погашення до 04 грудня 2016 року, а позичальник зобов'язався сплачувати за користування кредитом проценти із розрахунку 13% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 27/10-7211 05.12.2006 було укладено іпотечний договір № 027/Д3946І, відповідно до якого в іпотеку було передано майнові права на об'єкт нерухомого майна, а саме: двокімнатну квартиру № [ADDRESS] загальною площею 87.93 кв.м., житловою площею 40,11 кв.м. (предмет іпотеки). Судом встановлено, що після завершення будівництва та з урахуванням зміни будівельної адреси 10.04.2008 був підписаний додатковий договір №1 до іпотечного договору №027/Д3946І, відповідно до якого в іпотеку був переданий об'єкт нерухомого майна - двокімнатна квартира [ADDRESS]. Судом встановлено, що згідно з постановою Правління НБУ від 02 грудня 2009 № 713 «Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації АБ «Банк регіонального розвитку» з 07 грудня 2009 відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації банку. На підставі рішення Комісії НБУ з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 29 лютого 2014 року №05 затверджено ліквідаційний баланс банку, ухвалено звіт ліквідатора та завершено процедуру ліквідації банку,, що підтверджено у листі НБУ № 20-0004/45974 від 31.05.2016. Судом встановлено, що в зв'язку із завершенням строку ліквідаційної процедури банку його непродані активи та перелік незадоволених вимог кредиторів, відповідно до ст. 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та договору про передавання в управління непроданих активів банку від 20 листопада 2013 року були передані в управління визначеній НБУ юридичній особі - TOB «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» . Відповідно до п.З Розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ініційована до набрання чинності цим Законом процедура ліквідації банку здійснюється відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом. Судом встановлено, що 30 вересня 2015 року між TOB «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та TOB «Колекторська компанія «ГАРАНТ» було укладено договір №009 про відступлення права вимоги за кредитним договором №27/10-7211 від 05.12.2006р., а 07 грудня 2015- Договір про відступлення прав за іпотечним договором №027/Д39461 від 05.12.2006 року із змінами відповідно до додаткового договору №1 від 10.04.2008 року. Судом встановлено, що рішення Комісії НБУ з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 29.02.2014 року №105 затверджено ліквідаційний баланс Банку, ухвалено звіт ліквідатора та завершено процедуру ліквідації банку. Тобто фактично процедура ліквідації Банку була завершена 29.02.2014, але банк не виключений з ЄДРПОУ. Судом встановлено, що 20.11.2013 непродані активи Банку були передані в управління «TOB «Дельта М». Згідно ч. 5 ст. 1033 ЦК України договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління. Судом встановлено, що відповідач «TOB «Дельта М» при укладенні оспорюваного договору відступлення права вимоги не перевірив чи може відповідач TOB «КК «ГАРАНТ» набути права нового кредитора у зобов'язанні. Судом встанволено, що TOB «КК «ГАРАНТ» не мало права укладати оспорюваний договір, оскільки не є фінансовою установою. В подальшому у зв'язку з ліквідацією банку відбулося відчуження кредитного договору, позичальником по якому виступає [PERSON], управляючою організацією TOB «Дельта-М» на користь TOB «КК «ГАРАНТ». При цьому, TOB «КК «ГАРАНТ» набуло право вимоги по договорам забезпечення. Підставою заміни кредитора у зобов'язанні є передання первісним кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги, ст. 512 ЦК України) Судом встановлено, що згідно п 1.3. оспорюваного договору TOB «КК «ГАРАНТ» одержує право замість Банку (Управителя) вимагати від Позичальника виконання всіх зобов'язань за Кредитним договором, в тому числі, але не виключено: з повернення суми кредиту в повному обсязі; із сплати процентів, в розмірі та порядку, передбаченому Кредитним договором; із сплати комісії, в розмірі та порядку, передбаченому Кредитним договором; із сплати неустойки (штрафів, пені), у випадках, розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором, а також виконання Позичальником будь-яких інших зобов'язань за Кредитним договором. Судом встанволено, що відповідач не є банком, то він зобов'язаний бути фінансовою установою в кредитних правовідносинах. Пунктом першим частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Згідно з Листом № 6216/16-12 від 28.09.2016 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг повідомила, що TOB «КК «ГАРАНТ» до Державного реєстру фінансових установ, що веде Нацкомфінпослуг, не вносилась, Товариство статусу фінансової установи не набувачо, ліцензії на надання фінансових послуг не отримувало.Крім того, Товариство до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, не вносилось. Довідка про взяття на облік юридичної особи з правом надання послуги фінансового лізингу Товариству Нацкомфінпослуг не надавшіось». Судом встановлено, що TOB «КК «ГАРАНТ» не набувало статусу фінансової установи. Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесена сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних тих паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги: набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Копія розпорядження Нацкомфінпослуг №352 надана у додатках. Судом встанволено, що предметом договору є відступлення права грошової вимогии п. 1.2.1 договору зазначено, що на день його укладання сума зобов'язання позичальника за Кредитним договором складає 30689,13 доларів США, що є еквівалентом 660 661,60 грн. за офіційним курсом НБУ (2152,7544 гривень за 100 доларів США). В п. 1.6 договору передбачено, що відступлення права вимоги за Кредитним договором від 05.12.2006 року здійснюється на платній основі за ціною 38 000 грн. Відповідно TOB «КК «ГАРАНТ» за умовами оспорюваного договору отримало плату шляхом дисконтування суми боргу у розмірі 622 661,60 грн. Згідно п. 5.4. Розділу V Положення «Про виведення неплатоспроможного банку з ринку» (в редакції від 11 серпня 2015 року, діяла на момент укладення оспорюваного договору) затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2 від 05 липня 2012 року (далі - Положення) чітко встановлено, що порядок реалізації майна (пули активів) банку під час проведення ліквідаційної процедури визначається і регламентується цим Положенням і майно банку може бути реалізоване: на відкритих торгах (аукціоні); на закритих торгах (щодооб'єктівцивільних прав, обмежених в обороті); шляхом відсту плення права вимоги за кредитами іншим установам; шляхом відчуження на організованих місцях продажу (біржах, у торговельних посередників тощо); продаж безпосередньо юридичній або фізичній особі. Згідно до п. 8.1. Розділу V Положення «Про виведення неплатоспроможного банку з ринку» (в редакції від 11 серпня 2015 року, діяла на момент укладення оспорюваного договору) затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2 від 05 липня 2012 року (далі - Положення) реалізація майна банку шляхом відступлення права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов'язання здійснюється шляхом проведення конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими установами - юридичними особами, крім кредитних спілок). Згідно ст. 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом, а тому суд погоджується із твердженнями позивача та обраний ним спосіб захисту порушеного права та дійшов висновку, що TOB «КК «ГАРАНТ» не є фінансовою установою слідує, що договір відступлення права вимоги. Визнання недійсним оспорюваного договору спричиняє недійсність договору від 07.12.2015 про відступлення прав за іпотечним договором №027/Д39461 від 05.12.2006 із змінами відповідно до додаткового договору №1 від 10.04.2008 року . Також судом встановлено, що згідно Договору про відступлення права вимоги від 30.09.2015 року ( а.с.51-55) TOB «КК «ГАРАНТ» набули право вимоги за кредитим договором від 05 грудня 2006 року укладеного між АБ «Банк регіонального розвитку» та [PERSON] без проведення конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими установами - юридичними особами, що є порушенням процедури переходу права. Судом встановлено, що у даному випадку порушено право позивача щодо виконання зобов"язання за кредитним договором № 27/10-7211 від 05 грудня 2006 року укладеного між АБ «Банк регіонального розвитку» та [PERSON] , згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 56 000,00 доларів США, строком погашення до 04 грудня 2016 року, а позичальник зобов'язався сплачувати за користування кредитом проценти із розрахунку 13% річних, виконання зобов'язань за Іпотечним договором № 027/Д3946І, відповідно до якого в іпотеку було передано майнові права на об'єкт нерухомого майна, а саме: двокімнатну квартиру № [ADDRESS] загальною площею 87.93 кв.м., житловою площею 40,11 кв.м. (предмет іпотеки), належному правонаступнику позикодавця, в частині переданих прав та обов"язків, оскільки відповідачем не подано жодного доказу про пред"явлення досудових вимог до боржника [PERSON] з боку АБ «Банк регіонального розвитку», «TOB «Дельта М», та TOB «КК «ГАРАНТ» на виконання вимог кредитного договру та Договру іпотеки та доказів про доведення до відома позивача наявності договрів про відступлення права вимоги між вказаними юридичними особами. Заперечення відповідача проти позову, під час розгляду справи не спростували доводів позивача наданими доказами, також суд не встановив підстав звільнення від доказування. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved