Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

В березні 2014 року позивачка звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання договору недійсним. При цьому, свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебуває з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. 26.02.2010 року останній уклав договір з ТОВ «Авто Просто» про придбання автомобіля, а саме «Део Ланос» вартістю 70470,00 грн. та сплатив перший грошовий внесок і наступні з сімейних коштів без відому позивачки, що суперечить нормам Сімейного Кодексу України. Позивач, вважає, що даний договір укладений всупереч вимогам ст. 65 Сімейного Кодексу України, тому просила суд визнати недійсною угоду № 312278 від 26.02.2010 року укладену між вищевказаними сторонами. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов визнав та просив його задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Авто Просто» проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та звернувся з запереченнями, в яких зазначив, що [PERSON] при укладанні вказаного договору мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача, мав можливість уважно прочитати та зрозуміти умови угоди та додатків до неї, крім того він уклав договір на отримання послуг, а не придбання цінного майна. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що позивачка перебуває з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі (а.с.6). 26.02.2010 року останній уклав угоду № 312278 з ТОВ «Авто Просто» про надання послуг: а саме надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання Автомобіля. (а.с.9-14). Відповідно до ч. 4 ст. 653 ЦК України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 907 ЦК України, визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Відповідно до ст. 13 п. 13.1 додатку 2 до угоди, передбачено, що учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати угоду за власним бажанням, про що має повідомити Авто Просто у письмовій формі. До того ж, відповідно до ст. 10 угоди учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представників фірми, уважно прочитав та зрозумів угоду та усі додатки до неї, що засвідчує своїм підписом. Таким чином суд вважає, що укладена між сторонами угода є видом цивільного договору, змістом договору є, власне ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати взяті на себе зобов'язання і тягне за собою виконання зобов'язань для кола осіб, що його підписали. Отже, позивачу до підписання Угоди, з боку відповідача було надано вичерпну інформація про послуги, що надаються відповідачем. Згідно ч. 2 ст.10 Угоди "Учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника АВТО ПРОСТО, уважно прочитав та зрозумів Угоду та всі Додатку до неї, що засвідчує своїм підписом. В пункті 13.8. Додатку №2 до Угоди (Правил функціонування Авто Так), зазначено, "якщо Учасник виявить бажання розірвати Угоду та відмовитись подальшої участі в системі АвтоТак протягом 7 календарних днів від дати підписання Угоди, такому Учаснику повертаються вся сума коштів, внесена ним на рахунок АВТО ПРОСТО". Тобто, підписавши Угоду Учасник має сім днів на додаткове детальне ознайомлення з її умовами, а також прийняття остаточного рішення про участь чи відмову від участі в системі АвтоТак, причому у разі відмови йому були б повернуті всі сплачені ним кошти. Про своє рішення Учасник має повідомити АВТО ПРОСТО шляхом подання заяви до центрального офісу. Проте, позивач протягом семи днів такої заяви про розірвання Угоди за п.13.8. Додатку №2 до Угоди не подав, таким чином можна вважати, що позивачу були повністю зрозумілі усі визначення, умови та зміст Угоди і Додатків до неї, і що сторони досягли домовленості з усіх істотних для них умов. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, Угода № 377442 від 28.11.2011 року з додатками була укладена з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки позивач був обізнана про умови цієї угоди і погодився з ними, підписуючи таку угоду на вказаних умовах. Цивільним кодексом України встановлено, що у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників (ст. 369 ЦК України) та при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч. 2 ст. 65 СК України). Однак, ні в позовній заяві, ні в доданих до неї доказах не доведено, що відповідач діяв всупереч волі дружини, що він не надавав їй повноважень укладати угоди щодо сімейного майна. Згідно статті 10 Угоди, якщо учасник системи одружений(-а), цим він (вона) заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення цієї Угоди. Частина 3 ст. 65 Сімейного кодексу України передбачає, що лише "для укладання одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і(або) державної реєстрації, а також; договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово". Таким чином Угода № 312278 не потребує нотаріального посвідчення і, тим більше, державної реєстрації, Позивач також не доводить і того, що послугу, яку отримував [PERSON] за Угодою № 312278 можливо трактувати, як цінне майно. Суд погоджується із позицією відповідача, що придбання автомобіля кожним учасником здійснюється не у ТОВ "АВТО ПРОСТО", а безпосередньо у Виробника або Імпортера, на підтвердження чого між учасником та Виробником/Імпортером підписується Акт приймання-передачі автомобіля, на підставі якого кожен учасник реєструє право власності на даний автомобіль. Тобто, це окрема угода, яка укладається між Виробником/Імпортером та учасником і укладення якої ТОВ "АВТО ПРОСТО" лише гарантує при виконанні належним чином умов угоди між ТОВ "АВТО ПРОСТО" та учасником. Саме при укладанні угоди на придбання автомобіля і буде отримуватися письмова згода на придбання автомобіля. Угода про надання послуг, яка будь-яким чином стосується цінного майна, не є угодою стосовно цінного майна. Таким чином, суд прийшов до висновку, що для укладання Угоди чинним законодавством України не вимагається письмова згода, відповідно ж до ст. 65 Сімейного кодексу України. Отже, наявність чи відсутність згоди одного з подружжя при укладанні угоди іншим з подружжя не вимагається, оскільки згода надається одним з подружжя апріорі -тобто наявність такої згоди встановлено Законом. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь -які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вказане, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про визнання Угоди № 312278 від 26.02.2010 року з додатками з підстав порушення вимог Сімейного Кодексу України, вимог Цивільного кодексу України не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Судові витрати судом розподіляються відповідно до ст.88 ЦПК України. Враховуючи викладене, на підставі ст. 65, Сімейного Кодексу України, ст.ст. 203, 207, 215, 369, 509, 525, 627, 653, 907 ЦК України та

Outcome: dismissed