Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 11 квітня 2015 року в м. Києві по вул. Сагайдачного, 39 сталася ДТП за участю автомобілів [NUMBER], який належить [PERSON] та «Daewoo» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] На момент ДТП автомобілем позивача керував [PERSON] Постановою Подільського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року відповідач був визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. У результаті дій відповідача, автомобіль [NUMBER], отримав механічні пошкодження на суму 21 367 грн. 15 коп., що підтверджується звітом про оцінку від 17 квітня 2015 року. Посилаючись на те, що відповідач до цього часу в добровільному порядку не відшкодував розмір матеріального збитку, [PERSON] просить стягнути на свою користь з [PERSON] 21 367 грн. 15 коп. - майнової шкоди, 630 грн. - витрат на проведення експертизи, а також судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, з тих же підстав просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини поважності неявки в судове засідання суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заочний розгляд справи відбувається за відсутності відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи. Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні автомобіль ««Mersedes GL 350» д.н.з. [NUMBER] належить на праві власності позивачу, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 3). 11 квітня 2015 року в м. Києві по вул. Сагайдачного, 39 сталася ДТП за участю автомобілів [NUMBER], який належить [PERSON] та «Daewoo» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] Як зазначила у судовому засіданні представник позивача, на момент ДТП автомобілем позивача керував [PERSON] Постановою Подільського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року відповідач був визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 4). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними (ті самі особи (особа) або правонаступники) і об'єктивними (предмет спору, предмет доказування) межами, за якими сторони чи інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом у рішенні в такій справі факти і правовідносини. Внаслідок даного ДТП автомобіль [NUMBER] отримав механічні пошкодження на суму 21 367 грн. 15 коп., що підтверджується звітом про оцінку № 1149 від 17 квітня 2015 року (а.с. 7-11). Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням, серед іншого, транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У судовому засіданні представник позивача пояснювала, що цивільно-правова відповідальність автомобіля «Daewoo» д.н.з. [NUMBER] на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Україна», а тому 11 червня 2015 року позивач звернувся до них з заявою про виплачу страхового відшкодування (а.с. 30), однак до цього часу відповіді не надійшло, а тому [PERSON] звернувся до суду з позовом до винної особи. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Суд враховує, що із правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові при розгляді справи № 6-2808цс15 від 20.01.2016 року, вбачається, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Судом встановлено, що саме [PERSON] допустив порушення правил дорожнього руху, а тому відповідати за шкоду повинен саме він, а відтак з нього підлягає стягненню сума майнової шкоди в розмірі 21 367 грн. 15 коп. на користь позивача, а [PERSON] слід зобов'язати, після відшкодування шкоди, повернути [PERSON] пошкоджені запчастини, які зазначені у звіті № 1149 від 17 квітня 2015 року. Як роз'яснено у п. 14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат за проведення експертизи, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки як вбачається з квитанції від 29 квітня 2015 року (а.с. 16) дані витрати були здійснені не позивачем, а тому вони і не підлягають стягненню на його користь. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а з відповідача на підставі ст. 1166, 1187 ЦК України слід стягнути на користь позивача 21 367 грн. 15 коп. Крім того, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь [PERSON] підлягають витрати по оплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial