Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного в м. Києві суду з позовом до Акціонерного товариства «Акцент-банк» (далі - відповідач) про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, стягнення надмірно сплачених коштів та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.07.2017 року між АТ «Акцепт-Банк» та [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту №АВН0RG169150065664 у формі оформлення заяви позичальника з одночасним оформленням та підписанням позивачем паспорту кредиту та графіком погашення кредиту. Договір споживчого кредитування було укладено для фінансування договору №9908 від 04.07.2017 року, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] на загальну суму 16 789 грн., предметом якого є отримання позивачем у власність ПВХ змонтованих конструкцій для облаштування балкону. На думку позивача, дії банку при укладенні договору та його подальшому виконанню містять порушення вимог чинного законодавства України, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача. Як зазначає позивач, при оформленні договору позивачу не було надано усієї повної та достовірної інформації по споживчому кредиту. Крім того, між позивачем та банком не було досягнуто згоди по всім його суттєвим умовам. В оформлених між позивачем та банком документах відсутній погоджений сторонами порядок дострокового повернення кредиту. Дії банку можна трактувати як обман та введення в оману позивача, що в силу ст. 230 ЦК України є підставою для визнання недійсним договору. Також, в паспорті кредиту та заяві на отримання кредиту передбачено сплату позивачем одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 587,62 грн., яку включено до основного тіла кредиту. Крім того, договором передбачено сплату позивачем помісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 608,18 грн., але відсутня інформація, що входить до складу такої винагороди. Включення такої винагороди на думку позивача є неправомірно. Так, уважно ознайомившись з умовами кредитування [PERSON] на наступний день після укладення договору звернувся до представника банку з заявою про відмову від договору, але отримав відмову у зв`язку з тим, що кошти вже перераховані ФОП [PERSON] . Після такої відмови позивач прийняв рішення достроково погасити споживчий кредит. 23.08.2017 року позивач здійснив оплату по погашенню кредиту у розмірі 10 000,00 грн., а 17.10.2017 - 7 200,00 грн. Позивачем майже за 3 місяці було повністю погашено кредит, але банк не одразу списував з тіла кредиту сплачені позивачем суму, а помісячно тим самим штучно збільшуючи його зобов`язання перед банком. Крім того, в порушення положень Закону України «Про споживче кредитування» банк фактично ухилявся від надання позивачу інформації про стан розрахунків за договором та вводив позивача в оману стосовно стану взаєморозрахунків. Також позивачу неправомірними діями банку завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних та фізичних стражданнях, погіршенні стану здоров`я, напружених стосунках у сім`ї, в зміни звичайного укладу життя внаслідок витрачання часу на підготовку та направлення банку листів, спілкування з представниками банку (у тому числі у вихідні дні) щодо неправомірних вимог банку по стягненню з позивача коштів за фактично закритий кредит, необхідності звертатися до суду, розмір якої позивач оцінює у 10 000 грн. Тому, позивач просив суд: 1. Визнати недійними умови Договору споживчого кредиту №АВН0RG169150065664 від 04.07.2017 року в частині сплати [PERSON] винагороди за надання фінансового інструменту; 2. Визнати недійним в цілому Договір споживчого кредиту №АВН0RG169150065664 від 04.07.2017 року; 3. Стягнути з АТ «Акцент-банк» на користь [PERSON] надмірно сплачені за Договором споживчого кредиту №АВН0RG169150065664 від 04.07.2017 року кошти у сумі 411 грн.; 4. Стягнути з АТ «Акцент-банк» на користь [PERSON] 10 000,00 грн. моральної шкоди. 5. Стягнути з відповідача судові витрати. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказав, що банком надано всю необхідну і передбачену діючим на момент укладення кредитного договору законодавством України інформацію, повідомлено про винагороду. Крім того, між сторонами було досягнуто всіх суттєвих умов кредитного договору, правилами визначена можливість достроково погасити кредит, а стягнення моральної шкоди умовами кредитного договору не передбачено. Таким чином, банк заперечував проти задоволення даної позовної заяви, однак, у разі визнання договору недійсним просив застосувати положення ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України. У запереченнях на відзив представник позивача зазначив, що викладені у відзиві заперечення жодним чином не спростовують доводів, викладених у позові. Ухвалою суду від 06.03.2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням учасників справи. Протокольною ухвалою від 01.08.2019 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву та заперечення на відзив. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Враховуючи, що відповідача було належним чином повідомлено про розгляд справи, останній не повідомив про причини своєї неявки, що унеможливлює визнати їх поважними, при цьому, це не перша його неявка до суду, а також беручи до уваги, що справа перебуває у провадженні суду з березня 2019 року, суддя дійшов до висновку про можливість розглянути дану справу за відсутності банку. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.07.2017 року «Акцепт-Банк» та [PERSON] було укладено Договір споживчого кредиту №АВН0RG169150065664 (далі - Кредитний договір) шляхом подання заяви Позичальника з одночасним підписання Паспорту кредиту про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту та Графіку погашення кредиту (№ Договору АВН0RG169150065664 від 2017-07-04р.) (а.с. 7-9). Кредит було надано позичальнику на споживчі цілі на наступних умовах: вартість товару становить 16 789,00 грн., строк кредиту 36 місяців, сума кредиту 17 376,61 грн., винагорода за надання фінансового інструменту (одноразово) 3,5 %, винагорода за надання фінансового інструменту щомісячно 3,5%, реальна процентна ставка 80,48%, сума платежів за розрахунковий період 39304,99 грн., абсолютне значення подорожчання кредиту 21 928,38 грн. Графіком погашення кредиту (№ Договору АВН0RG169150065664 від 2017-07-04р.) визначена щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у сумі 608,18 грн. та одноразова винагорода за надання фінансового інструменту у сумі (оплачується за рахунок кредиту) 587,62 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд ( ч.3 ст.6 ЦК України ). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається із вищезазначеного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо і винагороди за надання фінансового інструменту за послуги банку, про що свідчать підписи позичальника. Даним договором чітко визначені зобов`язання сторін, а також і в частині винагороди за надання фінансового інструменту за послуги банку. Підпис позивача під заявою, паспортом кредиту та графіком погашення кредиту свідчить про його ознайомлення з усіма умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Проте, як вбачається з умов кредитного договору, АТ «Акцент-банк» надало позичальнику кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). В свою чергу відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. В розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно постанови Верховного суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Суд, вважає, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, проте, в договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються позивачу. При цьому, нарахування банком та сплата позивачем коштів винагороди, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача є незаконним. Відтак, позовні вимоги в частині визнання Кредитного договору що стосується сплати [PERSON] коштів винагороди за надання фінансового інструменту недійсним підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України, у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно абз. 3 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Проте, у відповідності до абз. 4 п. 7 цієї постанови, судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. Як вбачається із виписки по картковому рахунку [PERSON] від 02.10.2018 року, 23.08.2017 року позивач здійснив оплату по погашенню кредиту у розмірі 10 000,00 грн., а 17.10.2017 - 7 200,00 грн., отже загалом позичальником сплачено банку 17 200,00 грн. При цьому, фактично відповідачем були надані позивачу кошти у сумі 16 789,00 грн. З врахуванням того, що Кредитним договором передбачена сплата відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 %, підстави вважати, що позивачем на користь банку були сплачені кошти у понад встановлені розміри у суду відсутні, що унеможливлює задоволення позовних вимог в частині стягнення з банку надміру виплачених коштів. При цьому, доводи, якими позивач обґрунтовує необхідність визнання недійсним Кредитного договору вцілому не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи з огляду на наступне. Підписом у заяві позичальника від 04.07.2017 року [PERSON] підтвердив факт надання повної інформації про умови кредитування, а саме: мету для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відомостей між ними, в тому числі між зобов`язаннями позичальника, тим відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та державні субсидії, на які позичальник має право, і відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що і визначено у п. 13 заяви. Крім того, паспортом кредиту передбачена можливість дострокового повернення кредиту шляхом збільшення позичальником сум щомісячних платежів, а також при поверненні позичальником товару продавцю або обміну товару на товар меншої якості у випадках, передбачених законодавством. За дострокове погашення кредиту жодна плата з позичальника не стягується. Як встановлено вимогами ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону. Як роз`яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. При цьому, наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України. Разом з тим, позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору. Натомість, досліджуючи оспорюваний договір, судом встановлено, що при його підписанні позивач підтвердив дійсність намірів при його укладенні, своє розуміння значення і умов цього правочину та його правові наслідки, а також те, що вказаний правочин не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків. Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивачем не доведено наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнавати кредитний договір недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України. Розглядаючи вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди суд керується наступним. П. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди як спосіб захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 5 ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п. 5 зазначеної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Обґрунтовуючи необхідність стягнення з банку моральної шкоди позивач вказував, що на наступний день після укладення договору він звернувся до представника банку з заявою про відмову від договору, але отримав відмову у зв`язку з тим, що кошти вже перераховані ФОП [PERSON] докази такого звернення у матеріалах справи відсутні. Крім того, як вказує позивач, в порушення положень Закону України «Про споживче кредитування» банк ухилявся від надання позивачу інформації про стан розрахунків за договором та вводив позивача в оману стосовно стану взаєморозрахунків. Між тим, докази направлення на адресу банку та отримання останнім заяв від 25.06.2018 року, 02.06.2018 року, 23.03.2018 року позивачем не надані, що унеможливлюють суд прийти до висновку, що банк не надав позивачу інформацію про кредит у відповідності до положень законодавства після відповідного звернення. Отже, позивач не довів незаконність дій відповідача, які спричинили моральну шкоду, причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідача, які це спричинили. Крім того, позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, а відповідачем не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, тому компенсація сукупних послуг банку за рахунок позивача є незаконною, що є наслідком задоволення позовної вимоги в частині визнання недійсним договір споживчого кредиту №АВHОRG169150065664 від 04.07.2017 року в частині сплати [PERSON] коштів винагороди за надання фінансового інструменту. Натомість, решта позовних вимог не ґрунтується на вимогах закону, а тому, задоволенню не підлягає. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1762,00 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: partial