Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

02.03.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" про відшкодування майнової шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що між ним та відповідачем укладено договір, згідно якого позивач здійснює платіжні операції з використанням спеціальних платіжних засобів із застосуванням дебетової платіжної схеми, яка передбачає здійснення операцій з використанням спеціального платіжного засобу в межах залишку коштів, які обліковувалися на рахунку [NUMBER]. 03.03.2014 року позивач довідався про зняття з його рахунку коштів в розмірі від 500 грн. до 4000 грн. з банкоматів різних банків у період з 15:00 год. по 18:00 год. 01.03.2014 року в м. Києві, а всього було знято 32 400,00 грн.. Зазначає, що відразу поїхав до відділення ПАТ "Укрексімбанк" та написав відповідну заяву про опротестування операцій та блокування картки. Також співробітникам банку повідомив, що нікому не розголошував пін-код картки, а саму її те втрачав. В зв'язку даним, позивачем було подано до банку претензію, вимоги якої не виконані, у відповіді на претензію зазначено про відсутність підстав для відшкодування списаних коштів. Разом з тим, за результатами перевірки не було підтверджено, що видаткові операції було здійснено з використання картки [PERSON] або ним особисто, а лише з використанням його коду. Посилався на те, що банк міг прийняти рішення про блокування його картки чи здійснення інших заходів безпеки, що б унеможливило зняття коштів. За таких обставин, посилаючись на відповідні нормативні акти, [PERSON] просив стягнути з ПАТ "Укрексімбанк" безпідставно видані з рахунку кошти в розмірі 32400,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 8 974,80 грн., 3% річних в розмірі 961,35 грн., а також 5000,00 грн. витрат на правову допомогу та сплачений судовий збір. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Зазначив, що банком не встановлено всіх обставин зняття коштів по опротестованим операціям. Вказав, що у банку були можливості та підстави блокувати кошти на рахунку, так як останній є розпорядником картки. Вважає, що суть викрадення з використанням банківської картки та пін-коду полягає в списанні коштів з рахунку, а не отриманні готівки певними особами. Відтак, банк повинен відшкодувати кошти неналежному платнику, які не з його вини були списані з рахунку. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі. Зазначив, що умовами договору передбачені випадки внесення картки до стоп-списку, та ситуація, яка склалася у позивача, до таких випадків не відноситься. Наполягав, що згідно умов укладеного між сторонами договору, банк не відшкодовує кошти по претензії клієнта за операціями, якщо клієнт збільшив або зняв всі обмеження щодо авторизації за операціями з платіжною карткою. Після надходження від позивача заяви щодо опротестування операцій, банк вчинив всі дії, спрямовані на врегулювання ситуації, проте, відповідач не несе відповідальність за ситуації, які виникають за межами його контролю, а за операціями кошти були успішно зняті з використанням платіжного засобу та коректного пін-коду. Посилаючись на те, що позивам не доведено вини банку у завданій йому шкоді, просив в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.09.2011 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Укрексімбанк" було укладено Договір [NUMBER] про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею платіжної картки в рамках зарплатного проекту. 01.03.2014 року з карткового рахунку [NUMBER] було знято кошти кількома послідовними платежами в загальній сумі на 32 400,00 грн.. 03.03.2014 року держатель картки [PERSON] звернувся з даного приводу до ПАТ "Укрексімбанк" з заявою-претензією карткодержателя щодо опротестування видаткових операцій. В подальшому, [PERSON] звернувся до ПАТ "Укрексімбанк" з вимогою відновити стан коштів його рахунку, оскільки жодних операцій зі своєю карткою він не здійснював. В зв'язку з відмовою ПАТ "Укрексімбанк" у вчиненні таких дій, [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно виданих коштів, інфляційних втрат, 3% річних, витрат на правову допомогу та судового збору. Позивач посилається на те, що Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, яке затверджене Постановою правління Національного банку України №223 від 30.04.2010 року, яке діяло не момент зняття коштів, передбачено право, порядок та можливість прийняття емітентом рішення про призупинення здійснення операцій з використанням платіжного засобу. Таким чином, банк, у випадку наявності достатніх підстав або в будь-якому іншому випадку повинен був блокувати платіжний засіб. Разом з тим, суд не вважає посилання на дане Положення та на наявність у відповідача права на блокування картки підставою для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Як вбачається з наданих стороною відповідача документів, а саме виписки за контрактом [NUMBER] та роздруківок по операціям з банкоматів, з яких знімалися кошти з рахунку позивача, під час проведення операцій було здійснено всю необхідну кількість дій, включаючи введення персонального пін-коду, що призвело до видачі коштів. Таким чином, опротестовані операції по рахунку були коректними, їх послідовність, а також те, що вони відбулися після зняття [PERSON] обмеження авторизаційного ліміту, не могли свідчити про те, що рух коштів за карткою проводиться неправомірно, з огляду на що у ПАТ "Укрексімбанк" не було підстав для прийняття рішення про блокування картки. Крім того, суд приймає до уваги посилання сторони відповідача на те, що ст. 1066 ЦК України передбачено, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Крім того, згідно ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Крім того, положеннями укладеного між сторонами договору [NUMBER] передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами допускається лише у встановлених законодавством випадках (п. 1.5). Відповідно до п. 4.3. Договору [NUMBER] визначено випадки, за яких банк має право самостійно внести картку клієнта в стоп-список. Ситуація з рахунком [PERSON] під визначені вказаним переліком ознаки не підпадає. Відповідно до п. 4.4.8 Договору [NUMBER] банк вносить картку до електронного стоп-списку протягом двох годин від моменту підтвердження банком прийому повідомлення від клієнта. Разом з тим, повідомлення від [PERSON] до банку надійшло лише 03.03.2014 року. Таким чином, суд не вбачає підстав вважати, що відповідач міг встановити неправомірність зняття коштів з рахунку позивача в момент здійснення таких видаткових операцій та повинен був блокувати картку шляхом внесення її до стоп-списку. Крім того, суд зазначає, що згідно поданих ПАТ "Укрексімбанк" документів вбачається коректність проведення операцій по зняттю коштів з рахунку [PERSON], що дає банку підстави стверджувати, що зняття відбулося з безпосереднім використанням платіжного документу та ідентифікацією ініціатора платежу шляхом введення особистого пін-коду. Разом з тим, позивач, заперечуючи як проти заняття ним коштів, так і проти втрати картки чи розголошення пін-коду, жодних доказів на підтвердження даних обставин суду не надав. Крім того, позивач посилається в своїх поясненнях на витребування від банків, за допомогою банкоматів яких було знято кошти, записів з камер спостереження, проте, що саме міститься на даних записах суду не пояснював, своїм правом клопотати про перегляд запису в судовому засіданні не скористався. З зазначених підстав не приймається судом до уваги і посилання сторони позивача на п. 6.8 Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, згідно якого користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, оскільки, в даному випадку, при проведенні операції було ідентифіковано платіжний засіб, введено персональний код. Також, в судовому засіданні сторонами не заперечувався той факт, що позивач особисто звернувся в телефонному режимі до відповідача з приводу скасування авторизаційного ліміту на обмеження зняття коштів. Одночасно, відповідно до 4.3.6 Договору [NUMBER] передбачено, що банк не відшкодовує кошти по претензії клієнта, зокрема, у разі якщо операція була здійснена з використанням пін-коду, якщо клієнт збільшив або зняв всі обмеження щодо авторизації по операціям з платіжною карткою. Стосовно посилань [PERSON] на положення ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів», згідно якої, у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними, суд вважає за потрібне зазначити наступне. Відповідно до п. 24 ст.. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів», неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Відповідно до п. 15 ст.. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів», ініціатор - особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу. Разом з тим, в ситуації, яка склалася з приводу видачі коштів [PERSON] невстановленій особі, вважати таку особу ініціатором в розумінні Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів», тобто стверджувати про законність ініціювання переказу, у суду немає підстав. Таким чином, положення ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» не підлягають застосуванню. Відповідно до загального правила про відшкодування шкоди, закріпленого в ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Разом з тим, під час розгляду судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили як про наявність будь-яких неправомірних дій з боку банку, так і про те, що шкода позивачу завдана з вини відповідача. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не навів достатніх доказів на підтвердження правомірності заявлених в позові вимог, зокрема не довів жодних обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання за відповідачем визначеного законодавством обов'язку по відновленню коштів на рахунку. Стосовно вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає, що дані вимоги є похідними від первісної вимоги з приводу стягнення суми виданих з рахунку [PERSON] коштів, та, в зв'язку з залишенням її без задоволення, також не підлягають задоволенню. Крім того, позивачем також заявлено вимогу про стягнення 5000,00 грн. витратна правову допомогу. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, оскільки суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, підстави для відшкодування витрат на правову допомогу та судового збору відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed