Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

До Василівського районного суду надійшов позов [PERSON] до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»», про стягнення грошових коштів, який мотивований тим, що 16 липня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 010581, предметом якого став автомобіль Geely CK 2. Співробітниками ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»» позивачу було повідомлено про необхідність сплати авансового платежу в розмірі 7 000 грн., після чого йому було обіцяно передати автомобіль 23 липня 2014 року. 16 липня 2014 року [PERSON] сплатив обумовлену суму грошових коштів в розмірі 7 000 грн., однак на зазначено представником ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»» дату автомобіль йому не був переданий. Позивач вважає, що діяльність відповідача суперечить вимогам діючого законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів» та Цивільному кодексу України, оскільки вводить споживача в оману та є нечесною підприємницькою діяльністю. Крім того позивач на підставі викладених обставин вважав, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу є недійсним з моменту укладення, а внесені ним грошові кошти в сумі 7 000 грн. підлягають поверненню йому, як застосування наслідків недійсного правочину. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 5 000 грн. в якості моральної шкоди, завданою йому відповідачем, яка виразилася в душевних переживаннях та зміні нормального ритму життя. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та не заперечували проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та у встановленому законом порядку (а.с. 74), заперечень проти позову суду не надав. Суд, згідно ст.ст.76, 169, 224 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу та ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачі» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття "пірамідальної схеми" не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до "пірамідальної схеми". Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" дає підстави для висновку, що поняття "пірамідальна схема" у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації "пірамідальної схеми" необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як "пірамідальної", тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. У той самий час предметом Договору, укладеного між сторонами 16 липня 2014 року є надання автомобілю лізингоодержувачу за умови виконання ним умов Договору, зокрема. У відповідності до вимог ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно до приписів ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Судом встановлено, що 16 липня 2014 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»» було укладено договір фінансового лізингу № 010581, предметом якого став автомобіль Geely CK 2 (далі - Договір) (а.с. 4-19). Відповідно до п. 1.7 Договору, предмет договору передається в користування лізингоодержувача ([PERSON]) протягом строку, який становить 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця (ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»») авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10 % від вартості предметі лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3 % від вартості предмета лізингу). Відповідно до п.3.2.1, 3.2.4 Договору, лізингоодержувач зобов'язаний: до отримання предмету лізингу сплатити передбачений договором перший лізинговий платіж, що передбачений Додатком 1 до договору; у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору. Відповідно до п. 4.1 Договору, лізингодавець передає предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на свій (лізингодавця) поточний рахунок та комісії за передачу предмета лізингу відповідно до умов ст.. 1.7 договору. У разі затримки строку сплати авансового платежу (не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців) строк поставки предмета лізингу може бути відповідно змінено. Розділом 8 Договору передбачені умови лізингових платежів. Зокрема, складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені у графіку лізингових платежів у дотиках № 1 та № 2 до цього Договору, які є його невід'ємною частиною (пункт 8.1); до складу лізингових платежів входять: перший лізинговий платіж, який складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка складає 7 000 грн.; б) авансу ціни предмета лізингу, який складає 35 000 грн.; в) комісійної винагороди, яка складає 2 100 грн. (пункт 8.2.1, додаток № 1 до договору); періодичний авансовий платіж ціни предмета лізингу (пункт 8.2.2.); другий лізинговий платіж, який розрахований згідно додатку № 2 до Договору (пункт 8.2.3). Відповідно до п. 8.5 Договору, усі авансові та лізингові платежі за договором сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-е число поточного місяця, що вказується в додатках № 1 та № 2. Передбачені Угодою умови дозволяють лізингоодержувачу сплачувати ціну автомобіля щомісячними внесками, згідно Додатків № 1 та № 2 до договору. Таким чином Договором чітко передбачено, що лізингоодержувач оплачує кожного місяця частину вартості автомобіля, а передача самого автомобіля має відбуватися відповідно до пунктів 1.7 та 4.1 Договору, зокрема, після сплати лізингоодержувачем обумовлених платежів: авансового платежу, комісії за організацію оформлення договору, комісії за передачу предмету лізингу. Крім того, договором передбачено умови переходу права власності на предмет лізингу (розділ 9 Договору), що свідчить про те, що Договором передбачена щомісячна сплата внесків за товар (автомобіль), який передається споживачеві в рамках укладеної угоди, а не за можливість одержання права на купівлю товару. Споживач, який виконав усі умови угоди, має повне право вимагати від ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»» виконання свого зобов'язання, а саме, передати автомобіль споживачу, за умови належного виконання останнім умов Договору. Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення "пірамідальної схеми". (Постанова Верховного Суду України № 6-40 цс 13 від 11 вересня 2013 року) Судом також встановлено, що при укладені Договору, позивачем на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»» сплачено 7 000 грн., які за умовами Договору є комісійною винагородою лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням Договору (п.п. а пункту 8.2.1 Договору, Додаток № 1 (а.с. 20,18)). З пояснень позивача встановлено, що інших платежів за умовами договору він не здійснював, оскільки після укладення договору з мережі Інтернет дізнався про те, що відповідач є підприємством з поганою діловою репутацією, що свідчить про недотримання позивачем умов Договору щодо належної сплати відповідних внесків, передбачених змістом угоди. Зі змісту позовної заяви встановлено, що позов до суду подано [PERSON] менше ніж через місяць після укладення Договору. Враховуючи, що Законом України «Про захист прав споживачі» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми, суд вважає необхідним звернути увагу на те, що, заявляючи вимогу про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема повернення сплачених відповідачу платежів, позивач не заявляв вимогу про визнання недійсним укладеного 16 липня 2014 року між сторонами договору фінансового лізингу (чи його окремої частини). Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося позивачем, що під час укладення Договору [PERSON] отримав його примірник разом з додатками до нього, які містять розмір внесків, що є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами його умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору і додатків до нього. Таким чином, з наданих позивачем на підтвердження своїх вимог доказів наявності обману споживача та ознак "пірамідальної схеми" у діях ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»» під час укладення договору від 16 липня 2014 року, та, як наслідок, порушення вимоги п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановлено, а тому підстав для задоволення позову суд не вбачає. Враховуючи, що судом не встановлено порушень прав позивача, суд вважає, що підстав для задоволення позову в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди немає.

Outcome: dismissed