Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк», по якій просить визнати несправедливим та недійсним кредитний договір від 07.04.2008 року №05-101194308-Ф укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.04.2008 між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» було укладено кредитний договір №05-101194308-Ф, згідно п. 1.1. вказаного договору, предметом кредитного договору є надання банком позичальникові кредиту в сумі 21\~000 доларів США. Позивач вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг. Несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на позивача. Цивільний кодекс України не передбачає надання у кредит валюти. Крім того, відповідач не надав позивачу в письмовій формі орієнтовану сукупну вартість кредиту в грошовому виразі, тобто в гривнях. Позивачу невідомо про наявність у банку відповідної ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями (генеральної та індивідуальної). Відповідно до довідника банківських установ України, розміщеного на офіційному сайті Національного банку України, ПАТ АБ «Укргазбанк» отримав генеральну ліцензію лише 06.10.2011 року. Банк має право здійснювати тільки ті операції, що були зазначені у переліку Додатку до Письмового дозволу, який на час укладення кредитного договору -07.04.2008, замінював Генеральну ліцензію. Так, у переліку операцій Дозволу №123-3 від 05.07.2007 відсутні пункти, за якими відповідачу станом на 07.04.2008 дозволялося б кредитування в іноземній валюті. Відповідно до п. 8.12. «Порядку використання готівкової іноземної валюти на території України», затвердженого Постановою НБУ від 30.05.2007 №200, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.06.2007 за №656/13923, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій. Банк при здійсненні операцій в іноземній валюті, з фізичними особами-резидентами, мав право тільки на ведення рахунків клієнтів, а саме: відкривати та приймати на рахунок клієнта іноземну валюту самого клієнта, та видавати її на вимогу клієнта. Кредитування фізичних осіб на споживчі цілі було не дозволено, тобто -заборонено. Згідно з п. 4. Глави 3 Розділу III Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 14.08.2003 №337, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05.09.2003 за №768/8089, видача готівки іноземної валюти здійснюється фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо. Тобто, виходячи з норм вказаної Інструкції, в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору, готівкову іноземну валюту можна було видати фізичній особі лише з поточного або вкладного (депозитні) рахунку та не передбачала можливості видачі готівкової іноземної валюти з позичкового рахунку. За вказаного, зазначає, що відповідач не мав права видавати кредит в іноземній валюті, а відповідно не має права і нараховувати відсотки за таким кредитом в іноземній валюті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, повідомлявся судом про час та місце розгляду справи належним чином, надав до суду заперечення, якими просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3 024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Банк станом на час укладання кредитного договору, мав видані Національним банком України банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, дозвіл на право здійснення операцій. Вказує, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №05-101194308-Ф від 07.04.2008 року, згідно умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 21\~000 доларів США. Кредит надається на строк з 07 квітня 2008 року по 06 квітня 2018 року або по день визначений в п.3.3.11 цього договору, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,3% річних. Згідно п.1.4. кредит надається на задоволення споживчих потреб позичальника. Відповідно до п. 2.1. договору, згідно із договором іпотеки від 07 квітня 2008 року в забезпечення зобов»язань за дійсним договором банком прийнято в іпотеку двокімнатну квартиру з адресою: [ADDRESS]. Банком зобов»язання за договором було виконано в повному обсязі, про що свідчить копія заяви на видачу готівки №35-93 від 07 квітня 2008 року /а.с. 15/. Пунктом 10 Постанови Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що відповідно до ст.99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. Ст.192 ЦК України, передбачає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановленому законом. Банк станом на час укладання кредитного договору, мав видані Національним банком України банківську ліцензію №123 від 19.11.2001р. на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пп. 5-11 частини другої ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", дозвіл №123-2 від 03.02.2004 р., додаток до дозволу №123-2 від 03.02.2004 р. на право здійснення операцій, визначених п.п. 1 - 4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" /а.с. 33-35/. Твердження представника позивача, що на час укладення спірного договору, у відповідача була відсутня банківська ліцензія та відповідні дозволи на розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, є хибним та спростовується матеріалами справи. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на п. Д ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме щодо того, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Пункт Д ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011 року. Проте, кредитний договір було укладено 07 квітня 2008 року, тобто станом на час підписання договору пункт Д ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не містив вимоги про надання орієнтовної сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом. Твердження позивача про порушення відповідачем норм ЗУ «Про захист прав споживачів» та визначення його, як однією з підстав визнання недійсним договору кредиту є необґрунтованими та помилковими, оскільки не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні та в матеріалах справи. Згідно зі ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 203,215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. Приписами п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст.215,1048-1052,1054-1055), ст.ст. 18-19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Так, з кредитного договору вбачається, що сторони спірного правочину досягли згоди, щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, тощо). Умови кредитного договору містять детальну інформацію про права та обов»язки його сторін, передбачену ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.ст. 57-60 ЦПК України, встановлено, що засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що позивачем при розгляді справи, на підтвердження факту вчинення щодо нього відповідачем дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи її інтересів, не було надано доказів, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed