Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 21.01.2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого Позивач зобов»язався надати відповідачу [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом [PERSON] у заяві. Однак, відповідач порушив умови договору - не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, та станом на 11.06.2015 року має прострочену заборгованість в розмірі 24164 гривень 60 копійок. Тому, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] 24164 гривень 60 копійок заборгованості за кредитом та судові витрати в розмірі 243,60 грн. Представник позивача в судове засідання не з"явився, просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві та не заперечує проти прийняття заочного рішення, про що подав письмове клопотання. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, повідомлений належним про час та місце розгляду справи . Подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, а також проситьсуд застосувати до позовних вимог ПАТ КБ "Приват Банк" строк позовної давності, у зв'язку з цим відмовити у задоволенні позову. За таких обставин, та відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу технічними засобами. Вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21.01.2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого Позивач зобов»язався надати відповідачу [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом [PERSON] у заяві (а.с.10). У відповідності до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов»язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі, встановленому Договором - 3000, 00 гривень. Однак, відповідач [PERSON] порушив умови договору - не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, та станом на 11.06.2015 року має прострочену заборгованість в розмірі 24 164 гривень 60 копійок, з них: 2294 гривень 15 копійок - заборгованість за кредитом; 11463 гривень 56 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8780 гривень 00 копійок - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1126 гривень 89 копійок - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.5-8). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що строк дії кредитного договору на відкриття кредитної лінії від 21.01.2008 року становить 12 місяців. Крім цього, п. 3.1.3 правил користування платіжною картою передбачено, що у разі якщо протягом попередніх 12 місяців дії кредитного договору ні одна із сторін не проінформує іншу про припинення дії договору, він автоматично продовжується на такий же термін - тобто на 12 місяців. З наявних матеріалів справи, зокрема із розрахунку ПАТ КБ "ПриватБанк", вбачається, що відповідачем [PERSON] кошти із кредитної картки були зняті - 21.01.2008 року, а останній платіж в рахунок погашення кредиту було сплачено відповідачем 04.08.2008 року, заборгованість повністю не була сплачена позичальником. З часу останнього внесення відповідачем по справі платежу в рахунок кредиту минуло близько 7 років. Саме тоді у позивача виникло право звернення до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості, що передбачено п.п. 5.2, 8.5 Умов та правил надання банківських послуг, однак лише після спливу тривалого часу, а саме 30.06.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Банк автоматично продовжував строк дії договору, незважаючи на тривале порушення відповідачем [PERSON] його умов. Таким чином, ПАТ КБ "Приват Банк" з достовірністю знав про грубе порушення з боку відповідача взятих на себе зобов'язань і вже тоді у позивача виникло право на звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості з відповідача. Однак, позивач не скористався своїм правом на звернення до суду про стягнення заборгованості із відповідача, а навпаки продовжував дію договору з року в рік. При цьому, протягом усіх вказаних років, а саме з вересня 2008 року відповідач [PERSON] кошти в рахунок погашення заборгованості не вносив на кредитну лінію, проте кредитодавець, користуючись своїм правом, продовжував нараховувати відсотки, комісію та штрафи за прострочену заборгованість за кредитним договором, замість того, щоб скористатися своїм правом стягнути заборгованість за кредитним договором у судовому порядку після закінчення першого строку дії кредитного договору - 21.01.2009 року. Такі дії позивача суд розцінює як зловживання позивачем своїм правом в односторонньому порядку, незважаючи на грубі порушення по виконанню своїх зобов'язань відповідачем, на продовження дії кредитного договору, з метою нарахувань штрафних санкцій відповідачу в значно більшому розмірі. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк відповідно до умов договору. Згідно ст.ст. 257, 259, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, подію, яка має неминуче настати. Як встановлено судом після закінчення строку дії кредитного договору - 21.01.2009 року та несплатою на цей час відповідачем заборгованості по цьому кредитному договору позивачу було достовірно відомо про порушення його права і з цієї дати протягом трьох років, а саме до 21.01.2012 року у позивача було право звернутися з відповідним позовом про стягнення наявної вже тоді заборгованості з відповідача. Однак, позивач строк звернення з позовом до суду пропустив, бо звернувся до суду з вимогами лише після спливу більше ніж три троки. Відповідно до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди мають виходити з того, що При застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідач [PERSON] у встановленому чинним законодавством порядку подав до суду заяву про застосування позовної давності до позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк". В Умовах та правилах надання банківських послуг, з якими відповідач був ознайомлений після написання заяви на отримання кредиту 21.01.2008 року, відсутня вказівка про збільшення терміну позовної давності, ніж це встановлено цивільним законодавством України. Оцінивши зібрані та перевірені в судовому засідання докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність, передбачених чинним законодавством підстав для застосування до позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" строку позовної давності терміном 3 роки відповідно до вимог ст. 257 ЦК України. Приймаючи до уваги те, що позов в частині стягненя заборгованості за кредитним договором не підлягає задоволенню, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача також не підлягають. На підставі ст.ст. 257, ч.4 ст.267 ЦК України,

Outcome: dismissed