Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

16.04.2021р. АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] (третя особа: Хмельницький міський відділ управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області) про звільнення майна з-під арешту (а.с. № 3-5). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 23.04.2021р. було відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч.2,3 ст.274, ч.5 ст.279 ЦПК України призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. №29). В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяви посилався на те, що 22.03.2006р. між [PERSON] та ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", а в подальшому АТ КБ "ПриватБанк" ) укладено договір про іпотечний кредит №DNHLGB00000516, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати кредит, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити відсотки за користування кредитом та інші платежі передбачені договором. Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 22.03.2006р. сторони уклали договір іпотеки №DNHLGB00000516, за умовами якого в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором в іпотеку було передано майнові права на отримання у власність квартири [ADDRESS] , загальною площею 218,08 кв.м, цільове призначення майна - житлова нерухомість. 04.04.2006р. іпотека банка була зареєстрована в Державному реєстрі іпотек. 18.11.2010р. до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено запис про арешт всього майна позичальника [PERSON] , підставою для накладення арешту була постанова старшого слідчого ВРОВС СУ УМВС України Пилипчука К.А. про накладення арешту на майно б/н від 19.08.2010р. а обтяжувачем є Слідче управління УМВС України в Хмельницькій області. Зі змісту ч.6,7 ст.3 Закону України "Про іпотеку" вбачається, що у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. Враховуючи, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вбачається, що реєстрація іпотеки відбулась раніше (04.04.2006р.) за реєстрацію арешту (18.11.2010р.). Наявність арешту, який розповсюджується на нерухоме майно, яке передано в іпотеку банка, позбавляє позивача права на звернення стягнення на нього. З урахуванням викладеного, позивач просив суд звільнити майнові права на отримання у власність квартири [ADDRESS] , загальною площею 218,08 кв.м, цільове призначення майна - житлова нерухомість, з-під арешту, накладеного на підставі постанови старшого слідчого ВРОВС СУ УМВС України Пилипчука К.А. про накладення арешту на майно б/н від 19.08.2010р., вирішити питання про розподіл судових витрат. 27.05.2021р. на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову на зазначив про те, що обставини, які викладені позивачем в позовній заяві, ним не заперечуються, проте він не погоджується з позовними вимогами банка, оскільки вважає, що позивачем неправильно визначено процесуальне коло осіб, які приймають участь у справі враховуючи, що позов пред`явлено до нього, як до фізичної особи, в той час, як зі змісту позовної заяви вбачається, що арешт на майно був накладений на підставі постанови старшого слідчого ВРОВС СУ УМВС України, отже ніяких дій, які б порушували права банка відповідач не вчиняв, крім того, скасування арешту на майно не залежить від його волі і він не може добровільно, діями або бездіяльністю впливати на вирішення цього питання. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутність визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд повинен відмовити у позові (а.с. №36). 27.05.2021р. на адресу суду надійшла заява представника третьої особи - Ліщишина О.А. (діє на підставі довіреності від 08.06.2018р. - а.с. №38), в якій представник зазначив, що оскільки Хмельницький міський відділ УМВС України в Хмельницькій області перебуває в процесі припинення (ліквідації), а також у зв`язку з поширенням на території гострої респіраторної хвороби COVID-19, просив справу розглядати без участі представника Хмельницького міського відділу УМВС України в Хмельницькій області (а.с. №37). В судове засідання 19.07.2021р. сторони не з`явилися, про дату розгляду справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи наявні письмові докази (а.с. №41-43), про причини неявки суд не сповістили. За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані сторонами письмові заяви, суд розглянув справу в судовому засіданні 19.07.2021р. відповідно до вимог ст.223, ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутністю усіх сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами. Підстав для ухвалення у справі заочного рішення суду немає, оскільки відсутня сукупність умов, яка передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України (у справі наявний відзив на позов - а.с. № 54-55). Суд, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку позовним вимогам та змісту заперечень стосовно них, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст.89 ЦПК України, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 22.03.2006р. між [PERSON] та ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк") був укладений кредитний договір №DNHLGB00000516, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати кредит у розмірі 120 643,63 дол.США, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки та інші платежі передбачені договором з кінцевим терміном повернення - 22.03.2021р. (а.с. №7-9). Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 22.03.2006р. між банком (іпотекодержателем) та [PERSON] (іпотекодавцем) був укладений договір іпотеки № DNHLGB00000516, за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №DNHLGB00000516 в іпотеку було передано майнові права на отримання у власність квартири [ADDRESS] , загальною площею 218,08 кв.м, цільове призначення майна - житлова нерухомість. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.17.6, 17.8.1.17.8.2, 17.8.3. цього договору відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпоткодержателя, що місяться в цьому договорі. За даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 02.02.2021 №242688828 право іпотеки іпотекодержателя ЗАТ КБ "Приватбанк" за вищезазначеним договором іпотеки зареєстровано 04.04.2006р. реєстраційний номер обтяження 3057326 (а.с. № 14). Також, 18.11.2010р. до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено запис про арешт всього майна власника (іпотекодавця) [PERSON] , підставою для накладення обтяження була постанова про накладення арешту на майно б/н від 19.08.2010р. старшого слідчого ВРОВС СУ УМВС України Пилипчука К.А., обтяжувач Слідче управління УМВС України в Хмельницькій області, код: 08676234. (а.с. №13зв). Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначав, що оскільки реєстрація іпотеки відбулась раніше (04.04.2006р.) за реєстрацію арешту (18.11.2010р.), наявність арешту, який розповсюджується на предмет іпотеки, позбавляє позивача права на звернення стягнення на нього. Суд зазначає, що належними відповідачами у справах за позовом про звільнення майна з-під арешту є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках особа, котрій передано майно, якщо воно було реалізоване. Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України "Про доступу до судових рішень" суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З Єдиного державного реєстру судових рішень, який є загальнодоступним, встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 29.09.2015р. у справі №204/5998/14-ц (рішення набрало законної сили 12.10.2015р. https://reyestr.court.gov.ua/Review/52233354 ) стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № DNHLGB00000516 від 22.03.2006р. у розмірі 340 495,63 дол.США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03.08.2015р. складає 7 191 267,71 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 113 444,13 дол.США; заборгованість по процентам за користування кредитом 93 592,72 дол.США; заборгованість по комісії за користування кредитом 20 014,65 дол.США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 113 444,13 дол.США, і з чого слідує, що відносно грошових зобов`язань, виконання яких забезпечено іпотекою, існував спір, який вирішено на користь кредитора. Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Аналізуючи положення Закону України "Про іпотеку", Верховний Суд у постанові від 10.04.2018р. у справі №910/4772/17 зазначив, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки. Арешт на предмет іпотеки накладено в рамках кримінального провадження, постанова про накладення арешту на майно, власником якого є [PERSON] , винесена старшим слідчим Пилипчуком К.А. слідчого ВРОВС СУ УМВС України, а відтак, арешт на майно було накладено під час дії КПК України 1960р. за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст.126 КПК України 1960р., чинного на час накладення старшим слідчим арешту на майно підозрюваного, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч.1 ст. 214 КПК України 1960р. підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. У відповідності до пункту 9 розділу ХІ Перехідні положення КПК України 2012р., арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої ст.5 КПК України 2012р., за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960р.. Положеннями цього Кодексу, передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (ч.1 ст. 214 КПК України), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (ч.1 ст.126 КПК України). Позивач не є стороною кримінального провадження, та чинним на час накладення арешту кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту. З урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960р., тривалого часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960р. очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень ст.19 ЦПК України, ст.20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Такий правовий висновок відповідає висновку зробленому в Постанові Верховного Суду від 05.04.2018р. у справі № 910/9256/17. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2019р. у справі №2-3392/11 дійшла висновку, що в разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960р., спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Підсумовуючи викладене, враховуючи, що належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту та для забезпечення реального розпорядження АТ КБ "ПриватБанк" своїми правами як іпотекодержателя і стягувача, суд задовольняє вимоги позивача про звільнення іпотечного майна з-під арешту. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн. (а.с.№2). На підставі викладеного,

Outcome: approved