Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] акціонерного товариства "[PERSON] Аваль" про визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки та виключення з реєстру іпотек, поновлення строку позовної давності, посилаючись на те, що 22.11.2007 року між позивачем та ВАТ «[PERSON] Аваль» в особі начальника Базового відділення Вінницької обласної дирекції [PERSON], був укладений кредитний договір № 014/035-43/50490. У відповідності з умовами даного Кредитного договору: «Кредитор надає Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 33700,00 дол. США, а Позичальник зобовязується належним чином використати та повернути Кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов Договору та [PERSON]. Кредит надається на строк по 21.11.2017 року (включно), згідно Графіку надання кредиту (додаток 1 до Договору), для використання на: згідно з п. 1.2.1. та 1.2.2 Кредитного договору: - «Кредит в сумі 33\~039,22 дол. США для використання на кредитування «Кредит під заставу нерухомості»; - «Кредит в сумі 660,78 дол. США для використання на : сплату додаткового проценту згідно з п. 1.4 Договору». Крім того, представниками Банку позивачу було запропоновано поїхати до приватного нотаріуса [PERSON] в с. Якушинці Вінницького району Вінницької області. У приватного нотаріуса [PERSON] 22.11.2007 року між [PERSON], та ВАТ «[PERSON] Аваль» був оформлений та укладений Договір іпотеки, який забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з Кредитного договору №014/035-43/50490 від 22.11.2007 року, укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, за умовами якого позивач [PERSON], зобов'язувавсь повернути Банку кредит в розмірі 33700,00доларів США в термін до 21 листопада 2017 року. Предметом вказаного Договору іпотеки є нерухоме майно: земельна ділянка, площею 0,1560 га, що знаходиться за адресою: смт. Стрижавка, Вінницького району Вінницької області, по вул. Київській, 222. На строк дії цього договору на предмет іпотеки накладено обтяження. 23 червня 2009 року між позивачем [PERSON] та ВАТ «[PERSON] Аваль», в особі начальника Базового відділення Вінницької обласної дирекції [PERSON], була укладена Додаткова угода №1 до кредитного договору №014/035-43/50490 від 22 листопада 2007 року. Згідно з п. 1. вказаної Додаткової угоди, тимчасово на строк з 23 червня 2009 року по 23 червня 2010 року (включно) встановлено процентну ставку користування [PERSON] у розмірі 12,5 % річних. Після 23 червня 2010 року проценти за [PERSON] розраховуються на підставі процентної ставки, передбаченої пунктом 1.4. Кредитного договору. Відповідно до п.2. Додаткової угоди, погашення кредиту та інших платежів за Кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту викладено в новій редакції в Додатках №1,2 до цієї Додаткової угоди, які є невідємною частиною додаткової угоди. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, з умов Кредитного договору вбачається, що кошти, [PERSON] були наданні на споживчі цілі під заставу нерухомості. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту. А відтак, положення Закону України «Про захист прав споживачів» поширюються на правовідносини, які виникли між позивачем та ВАТ «[PERSON] Аваль». Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Згідно п.3.4 розділу 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808 - (далі - Правила). Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єкта оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживача має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про наданні кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. З п.3.2. розділу 3 вищевказаних Правил, вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. З Кредитного договору №014/035-43/50490 від 22 листопада 2007 року та Додаткової угоди №1 д даного Кредитного договору від 23 червня 2009 року вбачається, що у вказаних документах нема відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу Правил, визнані обов'язковими. А окремі письмові документи: - «Графік погашення кредиту та інших платежів» від 22.11.2007 рок (Додаток №2) та - «Графік погашення кредиту за ануїтетною схемою погашення. Орієнтовний» і «Сукупна вартість кредитку» від 23.06.2009 року - не містять усіх вищевказаних умов, які згідно вимог чинного законодавства України є обов'язковими. Отже, в порушення п.2 ч.1ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», розділу 3 «Праві надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №16 зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808, Відповідач не надав позивачу, [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного законодавства України. Як зазначає позивач, що, такі документи як: Кредитний договір №014/035-43/50490 від 22.11.2007 року; Додаток №2 «Пункт 2. Графік погашення кредиту та інших платежів» від 22.11.2007 року; Графік погашення кредиту за ануїтетною схемою погашення (без числа) до Додаткової угоди №1 до Кредитного договору від 23.06.2009 року; Додаток №2 «Сукупна вартість кредиту» від 23.06.2009 року, містять ознаки підробки, а саме - деякі підписи від його імені на даних документах виконані не ним [PERSON], а іншою особою. Той факт, що позивач не отримував у ВАТ «[PERSON] Аваль» кредит у сумі 33700,00 доларів США, підтверджується і заявою на видачу готівки №1 від 23.11.2007 року. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідно до ч. 1 п.1.4 Кредитного договору: «За користування кредитом Позичальник зобов'язаний сплачувати Кредитору плату у вигляді процентів за процентною ставкою 14% річних.» Вказана ставка зазначена в усіх додатках до Кредитного договору. Тоді як, в ч.2 п.1.4 Кредитного договору зазначено: «Додатково до цього Позичальник сплачує проценти в розмірі 2% річних за перший рік користування сумою кредиту, зазначеного в п. 1.2.1. Договору. Додаткові проценти в сумі 660,78 (шістсот шістдесят доларів США 78 центів), Позичальник зобов'язується сплатити Кредитору авансом одноразово в день надання Кредиту. Відповідно до п.1.7 Кредитного договору: «Позичальник зобов'язується сплачувати на користь Кредитора [PERSON] за договором в розмірах, передбачених Тарифами Кредитора (додаток №2 до цього договору), а також сплачувати на користь третіх осіб вартість усіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань, передбачених додатком №2 до даного Договору. Вищевказані положення Кредитного договору відповідно до ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача» є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача та вони містять умови про зміни у витратах. Крім того, відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Аналіз вищевикладеного дає підстави для висновку, що вищевказані положення Кредитного договору мають бути визнані недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Також, як вказує позивач його не було належним чином попереджено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Зокрема, мені не була надана інформація щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Також, Банком не отримано письмового мого письмового підтвердження про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Згідно статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушених цивільних прав або інтересів. Пунктом 9 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено презумпцію, що у І споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває (термін «продукція» у даному випадку вжито у відповідності до п.19 ч.1 ст.1 вищевказаного Закону України і, відповідно, поширюється і на надання споживчого кредиту). На день укладання Кредитного договору №014/035-43/50490 від 22 листопада 2007 року, офіційний курс НБУ становив 1 USD = 5,05 грн., а станом на дату написання даної позовної заяви (03.06.2015 року) офіційний курс НБУ становить 1 USD = 21,07 грн. А оскільки позивач на даний отримує доходи виключно у гривні, вартість повернення як тіла кредиту, так і плата Банку за наданий кредит (проценти) для нього зросли у 4,17 рази. У момент укладення Кредитного договору [PERSON] виходив з того, що не відбудеться різка зміна співвідношення гривні з валютою кредиту, не знав та не міг знати про таку різку зміну курсу. В разі, якби міг передбачити таку різку зміну, то не укладав би договір на таких умовах, а уклав би Кредитний договір на отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до п.п.10,11 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»: «Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору» Відповідно до ч.ч.1,2 ст.18 Закону України: «Про захист прав споживачів»: «Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу справедливості його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.» Подальше виконання ним договору в умовах зростання офіційного та комерційного курсу долара США по відношенню до української гривні, призведе до явного порушення співвідношення майнових інтересів сторін та позбавить позивача того, на що він розраховував при укладенні Кредитного договору із Банком. Таким чином, надавши позивачу кредит в доларах США, [PERSON] тим самим переклав усі ризики від знецінення національної валюти виключно на позивача, тобто, вніс у Кредитний договір такі положення, які є завідомо невигідними для [PERSON], як споживача. Крім того, Кредитний договір не містить умов, які регулюють його розірвання, що є порушенням п.8 ч. 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також у Кредитному договорі відсутні умови, які б регулювали відповідальність Банку за невиконання чи неналежне виконання умов даного договору, що суперечить п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». В судовому засіданні позивач [PERSON]В та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, в межах заявлених при подачі позову до суду. Позов просили задоволити та суду пояснили, що при укладанні кредитного договору між сторонами було оговорено отримання позивачем в кредит суми в 33700 доларів США., однак фактично було видано на 660,78 доларів менше. Вказану суму, як дізнався позивач вже пізніше, після подання позову банком про стягнення з нього кредитної заборгованості, банк перевів на оплату частини процентів, що не було з ним погоджено, а в подальшому на вказані кошти також нараховувалися проценти, хоча вказані грошові кошти він не отримував. Крім того, позивач зазначив, що вважав, що за договором отримує кредит під 14 процентів, але як з'ясувалося в подальшому заборгованість вираховувался виходячи з 14 та плюс 2 процентів, що також не оговарювалося з ним, як з боржником. Також позивач зазначив, що в зв'язку з підняттям курсу долару по відношенню до національної валюти, він був поставлений у невигідне фінансове становище і не був попереджений банком про те, що так значно виросте його фінансове зобов'язання. Крім того, суду показав, що йому не було надано всіх показників по кредитному договору, зокрема суми кредиту і кінцевої суми по процентах, які він має сплатити за кредитним договором, що призвело до порушення його прав позивача, тому він був змушений звернутися до суду. Представник третьої особи Інспекції з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задоволити. Суду зазначила, що укладенним договором було порушено права позивача, як споживача, тому просить відновити його порушене право шляхом задоволення позову. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства "[PERSON] Аваль" - [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала, суду пояснила, що позивач був обізнаний в умовах кредитного договору та договору іпотеки, що засвідчив своїм підписом як сторона договору виявивши свою волю щодо його укладення. В договорі було оговорена виплати 14 процентів плюс 2 процента, що і складали суму 660,78 дол., що були відразу внесені на рахунок по кредитному договору у день видачі кредиту. Про це позивач був обізнаний, оскільки даний пункт був вказаний у договорі кредитування. Також зазначила, що позивач ніколи не звертався до банку з претензіями щодо умов договору та певний час проводив виплати, визнаючи своєю дією погодження з його умовами. Фінансовий ризик згідно договору несе сторона боржника, позивач повинен був розуміти які ризики його можуть очікувати при укладанні договору кредиту, був ознайомлений з його умовами, а отже не довів підстав для визнання договорів кредиту і договору іпотеки недійсними. В задоволенні позову просить відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку осіб, які беруть участь у справі, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 22.11.2007 року між [PERSON]В та ВАТ «[PERSON] Аваль» в особі начальника Базового відділення Вінницької обласної дирекції [PERSON] було укладено кредитний договір за № 014/035-43/50490 (а.с.5-10). У відповідності з умовами даного Кредитного договору: «Кредитор надає Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 33700,00 дол. США, а Позичальник зобовязується належним чином використати та повернути Кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов Договору та [PERSON]. Кредит надається на строк по 21.11.2017 року (включно), згідно Графіку надання кредиту (додаток 1 до Договору), для використання на: згідно з п. 1.2.1. та 1.2.2 Кредитного договору: - «Кредит в сумі 33\~039,22 дол. США для використання на кредитування «Кредит під заставу нерухомості»; - «Кредит в сумі 660,78 дол. США для використання на : сплату додаткового проценту згідно з п. 1.4 Договору». За даним кредитним договором, укладеним між [PERSON] та ВАТ «[PERSON] Аваль», позивач [PERSON], зобов'язувавсь повернути Банку кредит в розмірі 33700,00доларів США в термін до 21 листопада 2017 року (а.с.21-22). Предметом вказаного Договору іпотеки є нерухоме майно: земельна ділянка, площею 0,1560 га, що знаходиться за адресою: смт. Стрижавка, Вінницького району Вінницької області, по вул. Київській, 222. На строк дії цього договору на предмет іпотеки накладено обтяження. 23 червня 2009 року між [PERSON] та ВАТ «[PERSON] Аваль», в особі начальника Базового відділення Вінницької обласної дирекції [PERSON], була укладена Додаткова угода №1 до кредитного договору №014/035-43/50490 від 22 листопада 2007 року (а.с. 16). Згідно з п. 1. вказаної Додаткової угоди, тимчасово на строк з 23 червня 2009 року по 23 червня 2010 року (включно) встановлено процентну ставку користування [PERSON] у розмірі 12,5 % річних. Після 23 червня 2010 року проценти за [PERSON] розраховуються на підставі процентної ставки, передбаченої пунктом 1.4. Кредитного договору. Відповідно до п.2. Додаткової угоди, погашення кредиту та інших платежів за Кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту викладено в новій редакції в Додатках №1,2 до цієї Додаткової угоди, які є невідємною частиною додаткової угоди. Із заяви про видачу готівки № 1 від 23.11.2007 року вбачається, що [PERSON]В було надано кредит в сумі 33\~039, 22 дол. США (а.с. 15). Згідно виписки по рахунку №2620.5.76827 22.11.2007р. було проведено перерахування комісії за відкриття договору №014/035-43/50490 в сумі 660,79 дол., та до видачі [PERSON] визначено 33\~039,22 доларів США (а.с.168). Спільно вказані суми складають 37000 доларів заявлених у договорі кредиту № 014/035-43/50490. Факт отримання грошових коштів у сумі 33039,22 дол. позивач та представник відповідача не заперечили, тому в силу ст.61 ЦПК України вказана обставина додаткового доказування не потребує. Визначаючись щодо правомірності стягнення вказаних коштів в сумі 660,78 дол США суд враховує, що за п.1.2.2 кредитного договору №№ 014/035-43/50490 зазначено, що кредит в сумі 660,78 дол. США сплочується для використання на сплату додаткового проценту згідно п. 1.4 кредитного договору. За п.1.4 кредитного договору за № 014/035-43/50490 за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати кредитору плату у вигляді процентів за процентною ставкою 14 процентів. Додатково до цього позичальник сплачує кредитору проценти в ромірі 2 процентів річних за перший рік користування сумою кредиту визначеною в п.1.2.1 договору, додаткові проценти в сумі 660,78 дол. США. Позичальник зобов'язується сплатити кредитору авансом одноразово в день надання кредиту. При цьому, вказана сума є чітко визначеною за умовами договору саме, як «кредит у сумі 660,78 дол. США. (а.с.5). Тобто, на момент підписання договору позивач був обізнаний в тому, що вказана сума є складовою саме кредитної суми, а отже, на неї пошируються нарахування передбачених кредитом процентів та інших фінансових нарахувань у вигляді пені, та виплат комісій. Та обставина, що вказані кошти не були видані початково на руки позивача для подальшого внесення їх на рахунок у банку на думку суду не є безперечною підставою для визнання договору кредиту недійсним, так як не порушує умов договору, прав та зобов'язань сторін за кредитним договором. Так, судом є встановленим, що зазначені грошові кошти в сумі 660,78 дол. США були перераховані за кредитним договором в погашення додаткового проценту в день видачі позивачу кредиту на суму 33039,22 дол. США, що разом складають 33700 дол. США, як це було передбачено договором, а отже банком виконане зобов'язання щодо надання суми кредиту у повному обсязі у відповідності до п.1.1 кредитного договору за № 014/035-43/50490. Згідно зазначеного п.1.1 кредитного договору за № 014/035-43/50490 сумою кредиту є 33700 доларів США. Сума 2 процентів одноразового внеску з оплатою процентів за перший рік використання кредиту складає визначені договором 660,78 дол. США, оплата яких згідно п. 1.4 договору проводиться саме в день видачі кредиту, що було проведено у відповідності до умов договору. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів. що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5: «Суди повинні з'ясовувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положенні статей 11,18,21 Закону України: «Про захист прав споживачів», а також: пункту 3.8 Правил наданні банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року№541/13808 (щодо договорів укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обовязок банків у разі надання кредиту і іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач. Виходячи з даних положень, та оцінуючи виконання позичальником вимог положеннь статей 11,18,21 Закону України: «Про захист прав споживачів» суд враховує, що у відповідності до п. 8.3 кредитного договору за № 014/035-43/50490 позичальник підтверджує, що усвідомлює та гарантує, що умови даного договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розімними та справедливими. Позичальник гарантує, що є спроможнім укласти даний договір, та виконати зобов'язання, передбачені цим договором. Також за п. 8.3 кредитного договору за № 014/035-43/50490 зазначено, що: У разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України. Всі валютні ризики несе позичальник. З підписанням договору позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника. Таким чином, суд вважає встановленою ту обставину, що позивач знав про наявність фінансового ризику вже при укладанні кредитного договору за № 014/035-43/50490, тому підстава непомірного фінансового навантаження по договору, що утворилася в наслідок зростання курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України не може бути підставою для визнання порушення прав споживача для позивача та визнання договорів кредиту та іпотеки недійсними. ПАТ «[PERSON] Аваль», відповідно положень статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих) Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), під час укладення кредитного договору належиним чином попередив письмово Позичальника/споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе саме він Позичальник, виконавши вимоги закону. В Постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальній справ № 5 від 30.03.2012р., в п. 16 зазначається, що позичальник при належній завбачливості має можливість виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Щодо дадаткової угоди, за кредитним договором суд враховує, що згідно п. 12.2 кредитного договору за № 014/035-43/50490 є також зазначеним, що зміни до договору оформляються додатковими угодами, які стають невід'ємною частиною кредитного договору за № 014/035-43/50490. Дана додаткова угода була підписана сторонами і стала невід'ємною частиною кредитного договору за № 014/035-43/50490. Та обставина, що позивач за його ствердженням не був належним чином повідомленим про всі умови кредитного договору за № 014/035-43/50490 так як йому не було надано у письмовій формі розрахунку кінцевої суми, яку він мав сплатити за кредитним договором за № 014/035-43/50490, суд не приймає як підставу для визнання договорів недійсними, виходячи з того, що позивач був обізнаний зі всіма умовами договору, був проінформований зі змістом кредитному довогору, був обізнаним про суму кредиту, процентну ставку, та мав графік погашення кредиту. Позивач не заперечував проти укладення саме таких кредитних правовідносин, виразивши свою волю на укладення договору шляхом підписання та подальшого забезпечення його виконання укладенням договору іпотеки від 22.11.2007р. (а.с.21-22), щодо належного йому на праві власності майна. За ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України. Згідно ч. ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також; інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положенням п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, щ правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладення з моменту передавання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, проаналізувавши підстави визначені позивачем для визнання договорів кредиту та іпотеки недійсними, суд вважає, що суду суперечливість змісту вищевказаних правочинів ЦК України, іншим актам цивільного законодавства не доведена, а тому позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed