Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф", в якому просить визнати недійсним укладений між ним та відповідачем 19 серпня 2016 року договір фінансового лізингу № 0198 та стягнути з відповідача на його користь 65 000 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19 серпня 2016 року між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Авто Лайф" було укладено договір фінансового лізингу № 0198, згідно якого відповідач повинен був придбати автомобіль марки Renault Fluence, вартістю 12596,90 доларів США. При укладенні договору позивач сплатив відповідачу 65000 грн. При цьому, на момент обговорення умов договору відповідач запевнив його, що безпосередньо через 10 днів після укладення договору, тобто в строк до 29 серпня 2016 року йому даний автомобіль буде переданий. 23 серпня 2016 року представники відповідача в телефонному режимі повідомили його, що замовлений ним автомобіль марки Renault Fluence, модифікації "Authentigue" вони надати не можуть, оскільки він нібито не пройшов передпродажну підготовку з причин поломки паливної системи, та запропонували надати йому інший автомобіль, але для цього йому необхідно доплатити ще 80 000грн., що взагалі є непрйнятними для позивача умовами. Також представники відповідача не пред"явили йому ліцензію на операції із надання фінансових послуг, про яку він неодноразово запитував під час укладення вказаного договору Позивач вважає, що дії відповідача грубо порушують його права, оскільки жодних послуг відповідач йому не надав, без будь-якої правової підстави узявши з нього 65 000грн. Зважаючи на дані обставини, відсутність у відповідача ліцензії на надання послуг з фінансового лізингу, відсутність будь-яких реальних дій, направлених на виконання дій щодо придбання автомобілю, договір фінансового лізингу слід визнати недійсним. Крім того, позивач зазначив, що укладений договір фінансового лізингу має несправедливі ознаки, оскільки в ньому включені та обмежені права лізингоодержувача як споживача, звужені обов'язки та повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам чинного законодавства. Позивач в судове засіданні не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у наданий суду письмових запереченнях позов не визнав, посилаючись на те, що сторони уклали договор непрямого лізингу, для якого нотаріальна форма договору не є обов"язковою; в Україні не існує ліцензії для непрямого лізингу, а тому відповідно до ст. 20 "Про ліцензування видів господарської діяльності" дозволено здійснювати такий вид господарської діяльності без ліцензії; позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача; договір фінансового лізингу не має нічого спільного із споживчим кредитуванням, тому принцип свободи договору не обмежується. У Правових висновках у справах № 6-3929цс15, № 6-65цс16,№ 6-330цс16 Верховний Суд України визнав несправедливими умови договорів ТОВ "ЛК "Автофінанс", ТОВ "ЛК "Еталон", проте оскаржуваний договір має відмінності порівняно із договорами двох вказаних компаній, а саме: дає право вибору постачальника лізингоодержувачу та несе з ним солідарну відповідальність, штраф за достровове погашення лізингових платежів не передбачено, комісія складає 7%. Інші умови договору щодо валюти, порядку залучення коштів, оренди, стахування, відповідальності сторін є логічними і відповідають специфіці лізингових відносин. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає повному задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19 серпня 2016року між позивачем і відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 0198, за умовами якого товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф" зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді транспортного засобу марки Renault Fluence, модифікації "Authentigue", об"ємом двигуна 1,5 літрів, вартістю на дату підписання договору 12596,90 доларів США, що на момент укладення договору еквівалентно 325000грн.,та передати цей транспортний засіб у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався до отримання предмету лізингу оплатити передбачені цим договором платежі та сплачувати за користування автомобілем щомісячні лізингові платежі в розмірі на момент укладення договору 264,01 доларів США, що еквівалентно 6811,46грн., негайно повернути предмет лізингу у випадках, передбачених договором (а.с.5-14). Згідно п. 4.1 Договору фінансового лізингу та додатку № 1 до договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 30 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі. Щомісячний авансовий платіж складає 1259,69 доларів США, комісія за організацію договору в розмірі 7 % від вартості предмету лізингу, складає 881,78 доларів США, комісія за передачу предмета лізінгу( пункт 9.7. договору) складає 377,91 доларів США, а всього 2519,38 доларів США, що по курсу валют на дату підписання договору еквівалентно у гривні 2519,38 х 25,8 = 65 000грн.(а.с.18). Згідно копії квитанції № ПН 10296 від 19.08.2016 року позивачем на виконання умов договору фінансового лізингу було сплачено на рахунок ТОВ "Лізингова компанія "Авто Лайф" вказані авансовий платіж та комісії у сумі 65000грн.(а.с.17). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР. Стаття 18 ЗаконуУкраїни "Про захист прав споживачів" № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Відповідно до статті 18 Закону № 1023-ХІІ умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Судом встановлено, що положеннями спірного договору передбачено, що лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу( п.1.3 договору), а лізингоодержувач зобов'язався до отримання предмету лізингу сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору( пункт 3.31 договору), прийняти предмет лізингу, належним чином його використовувати( пункт 3.3.2 договору). У разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та до моменту придбання предмету лізингу, з метою виплати лізингоодержувачем погодженого авансового платежу останній повинен одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченого авансового платежу. В такому випадку остаточна вартість предмету лізингу та подальші лізингові та інші обов"язкові платежі будуть визначені у новому додатку № 3 до даного Договору, який сторони зобов"язані підписати та який є його невід"ємною частиною( пункт 9.4. договору). Кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу незалежно від іх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору в порядку: комісія за організацію договору, авансовий платіж, комісія за передачу предмету лізингу, сплата різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. договору. У пункті 8.3 договору зазначено, що сторони погоджуються на те, що у випадку зміни відпускної ціни предмета лізингу або зміни обмінного курсу долара до української гривні гривневий еквівалент вартості предмета лізингу може змінюватися, що відповідно до п.8.1. означає зміну лізингових платежів. Тобто, фактично, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. Крім того, у разі, якщо лізингоодержувач не сплатив або сплатив не в повному обсязі лізинговий платіж, а також всі інші платежі, і прострочення оплати становить більше 30 календарних днів днів лізингодавець має право достроково припинити дію договору, що означає одностороннє розірвання договору, та вимагати повернення предмета лізингу. (пункт 12.7 договору). Згідно з пунктом 10.12 договору дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. При цьому сторони зобов"язані укласти відповідну додаткову угоду до Договору, якою буде закріплено наступний порядок такого дострокового закриття. Вказаним пунктом не закріплено право лізингоодержувача на дострокове погашення без виплати будь-яких компенсацій лізингодавцю, а напроти, встановлено зобов"язання лізингоодержувача укласти додаткову угоду, тому це не виключає встановлення додаткових виплат останнім лізингодавцю в обмін на дострокове погашення. Також пункт 12.1 розділу 12 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача у вигляді штрафу в розмірі 20% від сплаченого авансового платежу не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачене пунктом 1.7. договору та додатком № 1 зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію в розмірі 7% предмета лізингу за "організацію оформлення даного договору", яке фактично означає заповнення типового бланку договору, виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказаний пункт договору є недійсним, а вказані положення договору є несправедливими. Передбачена пунктом 9.7. договору одноразова сплата комісії за передачу предмета лізингу в розмірі його 3% вартості за здійснення необхідних дій, пов"язаних з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу має здійснюватися не на момент передачі, а на момент укладення договору, що є нелогічним і несправедливим, враховуючи, що згідно пункту 12.1. договору у разі розірвання договору за ініціативою лізингоодержувача до отримання предмету лізингу, комісія поверненню не підлягає. Крім того, лізингоодержувач має здійснити доплату комісії у разі зміни вартості предмета лізингу на момент його купівлі. Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 19 серпня 2016року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що умови цього договору, є несправедливими, договір забезпечує захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати ці умови надає лише одному учаснику правовідносин право збільшувати платежі та вартість у формально правильній поведінці і позбавляє іншого учасника можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору. Водночас, права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені, зокрема виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; у пунктах 12.1, 12.4, 12.5, 12.6, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Тому умови договору фінансового лізингу від 19 серпня 2016 року з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 19 серпня 2016 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було (а.с.5-14). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов про визнання недійсним договору підлягає задоволенню. На підставі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Позивачем сплачено відповідачу 65 000грн., тому вказана сума підлягає стягненню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України у зв'язку з задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved