Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про позбавлення відповідачів батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], та стягнення аліментів. На підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 травня 2015 року [PERSON] було надано статус дитини, що позбавлена батьківського піклування, а позивача призначено опікуном. Підставою для надання такого статусу було те, що відповідачі не виконують своїх батьківських обов'язків з виховання та утримання дитини, передали [PERSON] позивачу, а самі залишилися проживати на тимчасово окупованій території у м.Донецьку. Відповідачі зв'язків з сином не підтримують, не цікавляться його долею, життям, навчанням, не дбають про матеріальне забезпечення дитини. Позивач самостійно дбає про дитину, займається її вихованням, матеріальним забезпеченням. На теперішній час [PERSON] постійно проживає у позивача. Тому позивач просить позбавити відповідачів батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON], стягнути з відповідачів аліменти на утримання дитини. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву у якій зазначив, що просить суд про розгляд справи за його відсутності. Не заперечує проти відібрання дітей строком до 1 року замість позбавлення батьківських прав. Представники третьої особи - органу опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, у судове засідання не з'явився, згідно наданої заяви просить про розгляд справи без його участі. Згідно наданого висновку вважає за доцільне позбавити відповідачів батьківських прав. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності не надавали. З урахуванням положень ст. ст. 169, 224 ЦПК України та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе позов задовольнити частково з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що відповідачі є батьками [PERSON], [INFO] /а.с.5/. Дитина разом з позивачем взята на облік внутрішньо переміщеної особи згідно довідки від 25 грудня 2015 року /а.с.6/. На підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 березня 2015 року [PERSON] було надано статус дитини, що позбавлена батьківського піклування, та рішенням від 13 травня 2015 року позивача призначено опікуном /а.с.7/. Під час прийняття рішення про надання дитині статусу дитини, позбавленої батьківського піклування органом опіки було встановлено, що батьки дитини - [PERSON] та [PERSON] не виконують свої батьківські обов'язки з виховання та утримання дитини з причин, які неможливо з'ясувати у зв'язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території. З характеристики учня [PERSON]. за місцем навчання вбачається, що дитина виховується у сім'ї позивача, яка приділяє увагу вихованню та навчанню хлопця /а.с.9/. 20 березня 2015 року службою у справах дітей м.Миколаїв було складено акт про виявлення дитини, переміщеної з району проведення антитерористичної операції, яка залишилася без батьківського піклування. При цьому було виявлено, що [PERSON] у жовтні 2014 року прибув до м.Миколаєва разом зі своєю тіткою [PERSON] з м.Донецька. Батьки дитини [PERSON] та [PERSON] залишилися на території проведення АТО /а.с.33/. Також, за місцем попереднього проживання позивача проводилася перевірка позивача щодо доцільності призначення її опікуном [PERSON], в результаті якої було зроблено висновок про те, що доцільно призначити позивача опікуном, оскільки це відповідатиме інтересам дитини /а.с.34/. Органом опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради надано висновок про доцільність позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав, оскільки вони ухиляються від виконання батьківських обов'язків. Проте, суд не може погодитися з цим висновком на підставі ч.6 ст.19 СК України, оскільки він є недостатньо вмотивованим. Так, у тексті висновку зазначено, що органом опіки "вивчено матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав". Про те, що крім ознайомлення з матеріалами справи, вживалися будь-які інші заходи (бесіди, відвідування місця проживання, навчання тощо), відомостей у висновку немає. У тексті висновку міститься лише зазначення про те, що відповідачі до служби у справах дітей не зверталися та не приймають участі у вихованні дитини. При цьому у висновку відсутні відомості про те, що перед складанням висновку робилися спроби з'ясувати причину невиконання батьківських обов'язків відповідачами. Саме по собі твердження про те, що відповідачі ухиляються від виконання батьківських обов'язків, на думку суду, не може вважатися достатнім мотивуванням висновку про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1998 року та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ст. 164 СК України батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують її та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, фактично піклуванням, вихованням дитини займається позивач, натомість відповідачі належним чином не виконують свої батьківські обов'язки. Проте, встановити причину ухилення відповідачів від виконання батьківських обов'язків, суд не має можливості у зв'язку з проведенням на території м.Донецька антитерористичної операції. Зазначене позбавляє суд можливості достовірно встановити, що ухилення відповідачів від виховання та утримання сина є актом свідомої поведінки батьків та не зумовлене непереборними для них обставинами. У відповідності до ч.1 ст.170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками (наприклад, той з батьків, хто був психічно хворим, видужав, батьки перестали бути хронічними алкоголіками або наркоманами), суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, враховуючи неможливість встановлення причин ухилення відповідачів від виконання батьківських обов'язків, а також враховуючи думку позивача, який не заперечував проти відібрання дитини, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відібрання дитини строком на один рік замість позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.4 ст.170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Оскільки відповідачі є батьками неповнолітніх дітей, які проживають у сім'ї позивача суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню. При визначення розміру аліментів суд враховує стан здоров'я дітей, їх матеріальне становище, матеріальне становище відповідачів та стан їх здоров'я. Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для стягнення з відповідачів аліментів на утримання дітей у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, з кожного, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини. Згідно ч. 2 ст. 183 СКУ, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем понесено витрати по оплаті судового збору, які у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів. Крім того, згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача було звільнено від сплати судового збору в частині вимог про стягнення аліментів, тому відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір за вимогами майнового характеру про стягнення аліментів підлягає стягненню з відповідачів в дохід держави.

Outcome: partial