Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської із заявою, де заінтересованою особою вказала: Рубіжанську міську раду Луганської області, про встановлення факту постійного проживання та реєстрації за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] на час відкриття спадщини, який проживав за зазначеною адресою один. Ухвалою від 18 березня 2021 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання на 13 квітня 2021 року на 09 годину 15 хвилин. В судове засідання сторони не з`явились, були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили просили справу розглянути без їх участі. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиції учасників справи. Позиція заявника, полягала у тому, що вона вважаючи себе спадкоємицею звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, який проживав та був зареєстрований один з адресою: [ADDRESS] . Але отримала відмову, оскільки вона не надала документів стосовно останнього місця проживання спадкодавця на час смерті. Документ, який є у неї в наявності та підтверджує місця проживання спадкодавця, видано органом, який знаходиться на тимчасово окупованій території та на якій державні органи України не здійснюють свої повноваження, а тому є нелегітимним. Метою встановлення факту проживання та реєстрації спадкодавця, є оформлення права на спадщину. Заінтересована особа, у наданих суду письмових поясненнях зазначала, що надана заявницею довідка, яка видана 12.11.2020 року Артемовською сільською адміністрацією Амвросіївського району Донецької республіки, не може вважатися допустимим доказом на підставі частини 3 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», тому сформувати обґрунтовану позицію у вказаній справі щодо підтримання або заперечення проти вимог заявниці заінтересована особа не має можливості. Разом з цим, у поданій заяві представник заінтересованої особи, просила справу розглянути за наявними документами, які містяться в матеріалах справи. Оцінка суду щодо фактів. На основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: Заявниця - [PERSON] , народилась [INFO] . Її батьком, відповідно до даних свідоцтва про народження, був [PERSON] (а.с. 5). 24 вересня 1983 року, [PERSON] у зв`язку із укладенням шлюбу, змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 6). Батько заявниці - [PERSON] , [INFO] помер в місті Амвросіївка Донецької області, але оскільки він помер на території, яка є тимчасово окупованою, факт його смерті був встановлений рішенням Рубіжанського міського суду луганської області від 16.12.2020 року (а.с. 8,10-11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. І [PERSON] вважаючи себе спадкоємицею, звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Але приватний нотаріус Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області, відмовив їй у видачі свідоцтва, оскільки до заяви не були додані документи, які б підтверджували місця проживання спадкодавця та коло осіб зареєстрованих разом із ним на час його смерті і в такому разі нотаріус не може встановити коло всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, а [PERSON] є єдиною спадкоємицею (а.с. 9). Для підтвердження проживання та реєстрації померлого [PERSON] та осіб зареєстрованих разом з ним, заявницею була подана довідка, яка видана 15.11.2020 року Артемовською сільською адміністрацією Амвросіївського району Донецької республіки (а.с. 12). Суд констатує, що остання обставина встановлена судом на підставі наданих заявницею письмового доказу у вигляді довідки про підтвердження факту проживання та реєстрації особи, що видана закладом, який не зареєстрований за законодавством України, але знаходиться на території держави Україна, зокрема у селі Карпово-Надеждинки Амрвосіївського району Донецької області. Тут суд врахував, що населені пункти Амвросіївського району Донецької області, згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території якого органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. А на підставі статей 1 та 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року №2268-VIII та Указу президента України №32/2019 від 07 лютого 2019 року «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» - місто Амвросіївка Донецької області, в тому числі і село Карпово-Надеждинка, вважається тимчасово окупованою територією України. І фактично, що є загальновідомими обставинами, нині, знаходження на території міста Амвросіївка Донецької області, в тому числі і села Карпово-Надеждинка небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, а право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території цього населеного пункту, що підтверджується Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462 «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"». А це, об`єктивно свідчить про те, що на території міста Амвросіївка Донецької області, в тому числі і села Карпово-Надеждинка, нині, жодний орган державної влади України не функціонує. Як наслідок, суд погоджується із аргументами заявниці про те, що отримати документи, встановленого законодавством України зразка і виданих компетентним Україною закладом для підтвердження факту фактичного місця проживання, заявниця не може. Проте суд оцінює і сприймає наданий йому доказ як допустимий, виходячи з наступного. Як відзначив Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 10 травня 2001 року (справа Кіпр проти Туреччині), зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих де-факто органів та інститутів окупаційної влади далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (п.96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (п.92). А в рішенні від 23 лютого 2016 року (справа Мозер проти Республіки Молдова та Росії), Європейський Суд з прав людини вказав на те, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (п.142). Тому з огляду на обставини цієї справи та зобов`язання України, як однієї з Договірних Сторін Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поважати права людини, суд не бачить підстав аби не враховувати впроваджений Європейським судом з прав людини підхід. І саме тому, суд вважає, що наданий заявницею письмовмй доказ є належним, допустимим та достовірним, а тому таким, що поза всяким сумнівом доводить факт проживання та реєстрації [PERSON] , на момент смерті, за адресою: [ADDRESS] , який за вказаною адресою проживав та був зареєстрований один (а.с. 12). І, з огляду на вказані мотиви, та на підставі частини 1, 4 та 10 статті 10 ЦПК України, суд застосовує зазначені рішення Європейського Суду з прав людини, як джерело права, що мають вищу юридичну силу по відношенню до частини 3 статті 2 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях", і дозволяють судам використовувати документи, видані окупаційною владою, на відміну від закону, який встановлює абсолютну недійсність будь-яких актів такої влади, окрім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей. З огляду на це, та положення частини другої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, заяву [PERSON] , у зв`язку з відсутністю визначеного законом іншого порядку встановлення такого факту, слід розглянути по суті. Оцінка суду щодо права. Відповідно до положень частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується вільний вибір місця проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з положеннями статті 29 та 310 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є квартира у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово; фізична особа має право вільно обирати собі місце проживання та змінювати його, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Чинне законодавство України не містить визначення такого поняття як "постійне місце проживання", але з огляду на те, що заявниця довела той факт, що [PERSON] , до моменту смерті, проживав та був зареєстрований один, за адресою: [ADDRESS] , суд вважає за можливе задовольнити заяву [PERSON] . Отже,

Outcome: approved