Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.07.2007 року уклав з третьою особою [PERSON] кредитний договір №К4VIGA00000011, відповідно до якого останньому було надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 190 120,57 доларів США, зі сплатою відсотків за користування на рік на суму залишку заборгованості за договором, строком до 10.07.2012 року. З метою забезпечення виконання кредитного договору, 11.07.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір №К4VIGA00000011, згідно якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру загальною площею 92,80 квадратних метрів, розташовану за адресою: [ADDRESS], що належить останній на праві власності, відповідно до договору купівлі-продажу від 10.08.2006 року. Також зазначив, що третя особа [PERSON] в порушення умов кредитного договору, свої зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим станом на 01.10.2012 року має заборгованість перед позивачем в сумі: 192 225 долари США 42 центи - заборгованість за кредитом; 46 303 долари США 62 центи - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6 000 долари США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 333 939 долари США 26 центів - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а всього в сумі 578 464 долари США 30 центів, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження Національного Банку України від 01.10.2012 року складає 4 621 937 гривень 75 копійок. Крім того, відповідно до рішення Подільського районного суду м.Києва від 27.08.2013 року було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено та вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру, загальною площею 92.80, житловою площею 46.30 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку з чим [PERSON] та [PERSON] було направлено письмове повідомлення про необхідність у тридцяти денний строк добровільно звільнити вищезазначену квартиру разом з усіма зареєстрованими у ній особами. У зв'язку з вищевикладеним, оскільки відповідачка та інші мешканці добровільно не виселились з вищезазначеної квартири, позивач був вимушений звернутись до суду з цим позовом, який просив задоволити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні 17.03.2016 року, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила його задоволити за обставин, викладених в ньому. Представник відповідачки у судовому засіданні позов не підтримала та просила у його задоволенні відмовити повністю, мотивуючи тим, що він необґрунтований та безпідставно заявлений. Крім того, зазначила, що виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, можливе у випадку, коли житлове приміщення було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення та оскільки квартира за адресою [ADDRESS] не була придбана за рахунок забезпечуваного іпотекою кредиту, то відсутні законні підстави для виселення осіб, які зареєстровані та/або проживають в цій квартирі, без надання іншого жилого приміщення. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, як вбачається з матеріалів справи, про час і місце розгляду був повідомлений належним чином, тому суд приходить до висновку, що вищезазначений позов можливо розглядати у його відсутності на підставі доказів, долучених до матеріалів справи з урахуванням вимог чинного законодавства України. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України, ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України та ч.4 ст.60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 11.07.2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та третьою особою [PERSON] був укладений кредитний договір № K4VIGA00000011, за умовами якого останньому надано кредит у сумі 200000 доларів США, а також у розмірі 9879,42 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 12% річних із кінцевим терміном повернення кредиту 10 липня 2012 року (а.с.4-6, 7). Крім того з метою забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору, 11.07.2007 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено іпотечний договір №К4VIGA00000011 (а.с.8-10, 11), згідно якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру загальною площею 92,80 квадратних метрів, розташовану за адресою: [ADDRESS], що належить останній на праві власності: 1/2 частина квартири на підставі договору купівлі-продажу (а.с.39), посвідченого 10.06.2006 року [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстраційним номером 2916 (а.с.40) та 1/2 частина квартири на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого 30.05.2007 року [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстраційним номером 3802 (а.с.51). Як встановлено в судовому засіданні, в порушення договірних зобов'язань, [PERSON] кредит не погашав, проценти за користування кредитними коштами не сплачував, у зв'язку з чим, у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в рахунок погашення якої за рішенням Подільського районного суду м.Києва від 27.04.2013 року було вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки, визначений іпотечним договором №К4VIGA00000011 від 11.07.2007 року укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], а саме - на квартиру [NUMBER] загальною площею 92,80 квадратних метрів, розташовану за адресою: [ADDRESS] шляхом надання права продажу ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того, відповідно до рішення Апеляційного суду м.Києва від 09.04.2014 року (а.с.12-14) вищезазначене рішення Подільського районного суду м.Києва було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ "ПриватБанк" було задоволено частково, а саме - у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К4VIGA00000011 від 11 липня 2007 року, укладеним між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та [PERSON], в розмірі 578465,30 доларів США, що за курсом НБУ станом на 1 жовтня 2012 року становить 4621937 грн. 75 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 11 липня 2007 року, укладеним між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON], визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст.38 Закону України "Про іпотеку", визнавши початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна. Крім того, відповідно до вищезазначеного рішення у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачки та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вищезазначеній квартирі, зі зняттям їх з реєстраційного обліку було відмовлено. Як вбачається з матеріалів справи, позивач у підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що відповідно до ст.40 Закону України "Про іпотеку", ст.109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, у зв'язку з чим направив письмове повідомлення про необхідність у тридцяти денний строк добровільно звільнити вищезазначену квартиру разом з усіма зареєстрованими у ній особами, у підтвердження чого надав реєстр поштових відправлень (а.с.16-17), однак судом дані посилання не можуть бути прийняті до уваги у зв'язку з наступним. Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.40 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. При цьому пред'явлення позову не є пред'явленням вимоги відповідно до ст.40 Закону України "Про іпотеку", оскільки на момент звернення ПАТ КБ "ПриватБанк" до суду із позовом про виселення, його права повинні бути порушені відповідачем шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення із іпотечного житла. Судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази отримання відповідачкою письмової вимоги про добровільне звільнення квартири, яка є предметом іпотеки, оскільки реєстр поштових відправлень не підтверджує факт вручення письмової вимоги іпотекодержателя. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України, ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Згідно із ч.ч.1,2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. У зв'язку з вищевикладеним та з урахуванням ч.2 ст.109 ЖК Української РСР, яка встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, оскільки жиле приміщення забезпечене іпотекою - [NUMBER] загальною площею 92,80 квадратних метрів, розташована за адресою: [ADDRESS] було придбано відповідачкою не за рахунок кредиту (позики) банку, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла. Таким чином, в силу вищевказаних норм та обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в ході судового розгляду, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного, ст.55 Конституції України, ст.109 ЖК УРСР, ст.ст.526, 527, 530, 575, 589 ЦК України, ст.ст.1, 12, 33, 39, 40 Закону України "Про іпотеку", ст.40 Закону України "Про виконавче провадження", п.43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" та

Outcome: dismissed