Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

12.08.2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" (далі - Банк) про зобов'язання виплати грошових коштів за договором банківського вкладу одним готівковим платежем у розмірі 33,71 тройських унцій (у золоті), що еквівалентно станом на 11.08.2015 р. (на рівні 23325,4570 за 1 тр. унцію) 786301,16 грн. та стягнення моральної шкоди у розмірі 7777,00 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 09.09.2013 року між ним та відповідачем був укладений договір №3118/24-13 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі "Ф&К "Золотий" а також договір по обслуговуванню поточного рахунку фізичної особи у банківському металі № 1413 та додаткову угоду № 3118/24-13. За умовами вказаного договору ним перераховано на рахунок [NUMBER] 32,15 тройських унцій. 26.05.2015 року він звернувся до відповідача з письмовою заявою про повернення вкладу, однак листом від 03.07.2015 року відповідач відмовив йому у поверненні вкладу та нарахованих відсотків, що суперечить вимогам законодавства, умовам Договору та порушує його права та охоронювані законом інтереси на мирне володіння своїм майном та вільне розпорядження своєю власністю. В судове засіданні позивач та його представник не з'явились, до суду надано заяву представника позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позовні вимоги, посилаючись на те, що Банком виконані взяті на себе зобов'язання, оскільки сума за вкладом та проценти перераховані на поточний рахунок позивача та є його власністю. Також зазначив, що відповідно до Постанови Правління національного банку України від 03.09.2015 р. № 581 банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 20000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. Крім того, ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" було віднесено до категорії неплатоспроможних та рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 р. № 171 розпочато процедуру виведення із ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на три місяці. Посилаючись на ст. 36, 26 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В судовому засіданні встановлено, що 09 вересня 2013 року між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та [PERSON] укладено договір № 3115/24-13 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі Ф&К "Золотий", згідно якого "Банк" відкриває "Клієнту" депозитний рахунок [NUMBER] у банківському металі Золото, „Клієнт" вносить на цей рахунок банківський метал загальною вагою 1000,00 грам або 32,15 (Тридцять дві цілих 15 сотих унцій) тройських унцій металу на строк з 09 вересня 2013 по 09 вересня 2015 року (п.п. 1.1). При цьому відповідно до п. 1.2 укладеного Договору за час користування Банківським металом, що складає вклад, протягом строку, визначеного п. 1.1. Договору - Банк нараховує і виплачує „Клієнту" проценти у банківському металі за ставкою 2,75% річних. П. 2.3 Договору передбачено повернення Вкладу „Клієнту" та виплата нарахованих на нього процентів здійснюється „Банком" у день закінчення строку визначених п. 1.1. Договору. 09.09.2013 р. між сторонами укладено договір № 1413 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи у банківському металі, відповідно до якого Банк відкриває Клієнту поточний рахунок № [NUMBER] у банківському металі в золоті для розміщення банківського металу та виконання розрахунково-касового обслуговування Клієнта з банківськими металами. Також, 09.09.2013 р. між сторонами укладено додаткову угоду до договору № 3118/24-13 від 09.09.2013 р. за умовами якого Клієнт доручає Банку списати одноразово банківський метал у вазі, що дорівнює 32,15 тр. унцій банківського металу (золото) з поточного рахунку фізичної особи у банківському металі, відкритого у банку № [NUMBER] і перерахувати зазначений банківський метал на власний депозитний рахунок Клієна у банківському металі № 2635.0.007997.001. 09.09.2013 р. [PERSON] перераховано на рахунок [NUMBER] 32,15 тройських унцій, що підтверджується квитанцією №23 від 09.09.2013 р. (а.с. 19). Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Так, з матеріалів справи вбачається, що 26 травня 2015 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про видачу йому 09.09.2015 року (тобто удень закінчення строку дії договору) банківського вкладу у сумі 32,15 тр. унцій.(а.с. 20) 03.07.2015 р. відповідач повідомив позивача про неможливість видачі вкладу з посиланням на Постанову правління Національного банку України №354 від 03.06.2015 року «Про врегулювання ситуації та грошово-кредитному та валютному ринках України». (а.с. 21) Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до припису статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Посилання відповідача на положення Постанови правління Національного банку України №354 від 03.06.2015 року «Про врегулювання ситуації та грошово-кредитному та валютному ринках України» (а.с. 21) та Постанови Правління національного банку України від 03.09.2015 р. № 581, як на підставу невидачі позивачу готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 20000 грн. на добу на одного клієнта, з його поточного рахунку одноразовою операцією є неправомірним оскільки вони суперечать нормам Цивільного кодексу України, зокрема частині третій статті 1068 Цивільного кодексу України, яка встановлює обов'язок банку за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. З матеріалів справи вбачається, що інший строк видачі коштів з рахунку фізичної особи-клієнта банку, не передбачений ані Договором, ані будь-яким Законом України. Тобто, посилання Банку на згадані Постанови Правління Національного банку України є безпідставним, оскільки вони є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин Національного банку України з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси. Окрім того, у відповідності до статті 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року (ратифікованого Україною 11 вересня 1997 року) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Законодавством встановлений абсолютний характер суб'єктивного права власності, який передбачає заборону необмеженому та завідомо невизначеному колу осіб порушувати таке суб'єктивне право і створювати перешкоди в його здійсненні. Обмежуючи право власності позивача не у випадках і в порядку, встановлених Законом, а посилаючись на положення підзаконного нормативно-правового акту, відповідач безпідставно порушує конституційні основоположні права позивача. Отже, відмова банку у поверненні вкладу суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. 1068 ЦК України та умовам укладеного між сторонами договору. Також, в судовому засіданні встановлено, що загальна сума за вкладом та процентами, відповідно до умов укладеного договору переведена на поточний рахунок позивача та становить 33,79 третейських унцій згідно до договору №3118/24-13 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі "Ф&К "Золотий" від 09.09.2013 p., що підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 09.09.2015 по 17.09.2015. Відповідно до змісту ст. ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 р. № 6-140цс13. Таким чином, зобов'язання банку з повернення вкладу вважається виконаним, коли вкладнику буде надана реальна можливість отримати та розпорядитися на свій розсуд вкладом, а тому перерахування вкладу на поточний рахунок позивача не є належним виконанням договору. Посилання представника відповідача на положення п.1,2 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" також є неправомірним, оскільки відповідно до п. 1 частини 6 цієї ж статті - обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи зазначені вище положення законодавства та умови договорів №3118/24-13, №1413 та додаткову угоду до договору №3118/24-13, суд дійшов висновку про порушення Банком взятих на себе договірних зобов'язань щодо повернення банківського вкладу. Відповідно до абз. 2 п. 1.6. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 № 516 (надалі Положення), банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті. Позивачем було здійснено вклад у банківському металі - золоті. У зв'язку з цим, відповідно до вимог чинного законодавства, повернення коштів позивачу повинно здійснюватись також у золоті (або ж в еквіваленті національної валюти відповідно до заяви вкладника). Таким чином вимоги позивача в частині зобов'язання виплати грошових коштів за договором банківського вкладу одним готівковим платежем у розмірі 33,71 тройських унцій (у золоті), що еквівалентно станом на 11.08.2015 р. (на рівні 23325,4570 за 1 тр. унцію) 786301,16 грн. підлягають задоволенню. Щодо, вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 7777,00 грн., суд вважає, що така вимога не підлягає задоволенню оскільки відповідно до ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Проте, положеннями ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено право споживачів на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Також, положення ст. 5 Закону України "Про захист прав споживачів" не поширюються на спір, що виник з цього договору та договір не містить умов щодо підстав відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6090 грн. 00 коп., в дохід держави. Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позивачем не надано доказів на підвердження понесення ним судових витрат та їх розмір, такі витрати не підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Outcome: partial