Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся представник Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначив, що між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», назву змінено на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», 04.04.2007 року було укладено договір про отримання кредиту у розмірі 11 264, 3 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі встановленому кредитним договором. Позивач свої зобов'язання виконав, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач несвоєчасно здійснював погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Станом на 11.12.2014 року за кредитним договором від 04.04.2007 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», назву змінено на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] рахується заборгованість на загальну суму 27 945, 66 євро, яку представник позивача просить стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій з продажу заставного майна у спосіб непередбачений законом, та нарахування заборгованості за кредитним договором після погашення кредиту, неправомірними, яку було уточнено в порядку ст. 31 ЦПК України. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначав, що кошти за кредитним договором він отримав для придбання автомобіля, який в подальшому, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором був наданий у заставу Закритому акціонерному товариству комерційному банку «Приватбанк», назву змінено на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Зазначає, що на виконання умов договору він своєчасно повідомив банк про технічну поломку вищезазначеного авто, після чого йому було запропоновано з'явитися до ПАТ КБ "Приватбанк", де пізніше порушивши умови кредитного договору працівниками банку було вилучено авто, яке перебувало у заставі для його наступної реалізації та погашення заборгованості. Працівники банку повідомили [PERSON] про те, що суми отриманої внаслідок реалізації автомобіля буде достатньо для повного погашення кредиту, однак відмовились видавати відповідні документи на підтвердження цього. Пізніше виявилось, що ПАТ КБ "Приватбанк" не реалізував вилучено майно, а після довгострокової експлуатації виставив на продаж, зазначивши вартість, що не відповідає ринковій вартості авто на час вилучення у [PERSON] Крім цього наголошує, що представниками ПАТ КБ "Приватбанк" було пошкоджено заставне майно, що підтверджується протоколом огляду від 01.03.2008 року. Вказує, що станом на листопад 2008 року заборгованість за кредитом була погашена внаслідок реалізації ПАТ КБ "Приватбанк" заставного майна. Посилаючись на ст. 24 ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів і реєстрацію обтяжень", ст. 20 ЗУ "Про заставу" ЗУ "Про захист прав споживачів" просить суд визнати дії ПАТ КБ "Приватбанк" з продажу автомобіля марки "Мерседес Бенц" у спосіб не передбачений законом, та нарахування заборгованості за кредитним договором від 04.04.2007 року неправомірними. В судове засідання представник Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» зявлявся, обставини та вимоги викладені в позовній заяві підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував, зазначивши, що позивач звернув стягнення на предмет застави відповідно до умов договору укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON], що не зупинило дію укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору. Відповідач добровільно передав автомобіль банку та надав представнику банку довіреність на розпорядження заставним транспортним засобом. Наголошував, що отримані внаслідок реалізації заставного майна кошти були направлені на погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором укладеним між ним та ПАТ КБ "Приватбанк". Також надав суду заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності відносно вимог викладених у зустрічному позові, враховуючи, що зустрічну позовну заяву подано 28.10.2015 року, а продаж заставного майна відбувся у листопаді 2008 року, про що відповідач був повідомлений та у зв'язку з чим звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання кредитних зобов'язань виконаними. Заперечував проти задоволення заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до позову ПАТ КБ "Приватбанк" зазначивши, що відповідач періодично здійснював погашення заборгованості за кредитним договором № DNL0AE00006589, останній платіж був здійснений 09.11.2012 року, тобто ПАТ КБ "Приватбанк" не пропустив строк передбачений ст. 256 ЦК України для звернення до суду для захисту своїх прав. В судові засідання також з'являвся відповідач та представник відповідача, які просили відмовити у задоволенні позовної заяви та задовольнити зустрічний позов, зазначаючи, що банком під час вилучення та реалізації заставного майна було порушено права [PERSON], ціна реалізації була навмисно занижена, а нарахування заборгованості за кредитним договором після реалізації заставного майна є незаконним, оскільки грошових коштів отриманих внаслідок продажу заставного майна було достатньо для повного погашення заборгованості за кредитним договором. Представник відповідача надав суду заяву про застосування строків позовної давності до позову ПАТ КБ "Приватбанк", оскільки вважає, що строк спливу позовної давності повинен відраховуватися з моменту вилучення у [PERSON] заставного майна - 05.11.2007 року, а представник позивача звернувся до суду з позовною заяво про стягнення заборгованості у 2015 році. Крім цього зазначає, що позовна давність щодо вимог про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, у зв'язку з чим вважає, що позивачем пропущено строк подання позовної заяви. У судовому засіданні як свідка було допитано [PERSON], мати відповідача, яка зазначила, що між [PERSON] та ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено кредитний договір, в забезпечення вимог відповідачем в якості застави надано автомобіль "Mersedes Benz". У зв'язку з неможливістю [PERSON] виконати умови кредитного договору [PERSON] передав представнику ПАТ КБ "Приватбанк" заставний автомобіль, на що представник банку завірив, що борг за кредитним договором буде погашений в повному обсязі. Стверджувала, що після передачі автомобіля вона бачила його пошкодженим, майже в непридатному для подальшої експлуатації стані. Суд, дослідивши докази по справі, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», назву змінено на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 04.04.2007 року укладено договір про отримання кредиту у розмірі 11264, 72 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у сумі 0, 75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 14 % від суми виданого кредиту. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору від 04.04.2007 року, позичальник доручає банку проводити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку позичальника, що відповідає платіжній картці, емітовоної банком. Кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки. Згідно з п. 3.1. кредитного договору за користування кредитом в період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 7.1. даного договору у сумі 0, 75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 14 % від суми виданого кредиту. Згідно п. 7.1. договору банк надав [PERSON] кредитні кошти на строк з 04 квітня 2007 року по 04 квітня 2012 року. Відповідно до п. 4.1. договору при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань з погашення кредиту, передбаченого п.п. 2.2.2., 2.2.3., 7.5 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Відповідно до п. 5.1. договору він набуває чинності з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання зобов'язань сторонами за цим договором. Договір в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту набуває чинності з моменту підписання обома сторонами. Відповідно до п. 7.4. договору при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1., 2.2.4, 2.3.3. договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2.09 % на місяць розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. На забезпечення виконання позичальником зобов'язань між [PERSON] та ЗАТ КБ "Приватбанк" назву змінено на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» було укладено договір застави рухомого майна від 04 квітня 2007 року Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтею 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з ч. 4. ст. 631 Цивільного кодексу України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України однією з форм відповідальності за порушення зобовязання є сплата неустойки, у вигляді штрафу або пені. В підтвердження наявності заборгованості позивачем були надані відповідні розрахунки заборгованості відповідача за кредитним договором від 04.04.2007 року, згідно з якими заборгованість [PERSON] становить 27 945, 66 євро з яких: заборгованість за кредитом у сумі 4 123, 92 євро, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 5640, 29 євро, заборгованість по комісії за користування кредитом - 756, 96 євро, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі - 17424, 49 євро. Суд не може прийняти до уваги доводи представника відповідача щодо того, що банком в порушення прав відповідача не було зараховано грошові кошти, отримані в результаті реалізації заставного майна, оскільки відповідно до виписок з рахунків, сума в розмірі 6648,85 євро була направлена на погашення суми заборгованості за тілом кредиту. Згідно ст. 19 ЗУ "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченою заставою вимоги, якщо інше не передбачено законом. Крім цього, суд вважає, що відповідачем не доведено протиправність дій представників ПАТ КБ "Приватбанк" під час реалізації заставного майна. Згідно матеріалів справи, [PERSON] добровільно передав заставний автомобіль, що підтверджується заявою [PERSON] на адресу ДРУ "Приватбанк" від 05.11.2007 року та актом прийому автомобіля заставодавця [PERSON] від 05.11.2007 року, згідно якого [PERSON] передав та доручив банку передати його на реалізацію за ринковою вартістю та направити отримані кошти на погашення заборгованості. [PERSON] 15.11.2007 року було підписано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округо [PERSON], строком на три роки, якою [PERSON] надано право розпорядження та керування автомобілем "Mersedes - Benz". Матеріали цивільної справи, та кредитної справи наданої суду для огляду не містять підтверджень того, що [PERSON] було відкликано вказану довіреність у встановленому законом порядку, а представники банку протиправно використовували вказане авто. Крім цього, відповідачем не доведено, що ним було передано заставне майно для реалізації представниками ПАТ КБ "Приватбанк" за ціною, що повністю покриє суму заборгованості [PERSON] за кредитним договором укладеним між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" від 04.04.2007 року. Доводи відповідача та представника відповідача щодо пошкодження представниками ПАТ КБ "Приватбанк" заставного майна також не знайшли свого підтвердження. Отже, суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення заборгованості за кредитним договором № DNL0AE00006589 04.04.2007 року з відповідача. Разом з цим, суд вважає необхідним застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України). Верховний суд України у правовому висновку по справі № 6-100 цс 14 від 03.09.2014 року та № 6-1120цс15 від 4 листопада 2015 року, зазначив, що згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Таким чином, суд враховує, що розмір заборгованості по сплаті пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, яку вимагає стягнути банк значно перевищує розмір заборгованості за кредитом, а тому суд реалізовуючи своє право, передбачене ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшує розмір неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача до 50 000 гривень. Розглядаючи заяву представника відповідача щодо необхідності застосування до позовних вимог позивача положень ст. 267 ЦК України, суд виходить з наступного. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята\~статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях\~252\~?\~255 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України \~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно п. 7.1. кредитного договору від 04.04.2007 року, ПАТ КБ "Приватбанк" надано кредитні кошти [PERSON] на строк до 04 квітня 2012 року. Крім цього, матеріалами справи підтверджено, що останній платіж на погашення суми заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 04.04.2007 року був здійснений 09.11.2012 року. Отже, строк позовної давності, в межах якого позивач повинен був звернутися до суду за захистом своїх прав не пропущений. Не знайшли свого підтвердження доводи [PERSON] викладені в зустрічному позові, у зв'язку з чим не можуть бути задоволенні і вимоги викладені в ньому, з огляду на наступне. Відповідно до абз. 3 п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення,\~крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в\~ст. 16 ЦК України. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. \~\~\~\~\~\~ За положеннями\~ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. \~\~\~\~\~\~ Статтею 12 ЦК України\~передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. \~\~\~\~\~\~\~ Зі змісту ст. ст.\~27,\~31 ЦПК України\~вбачається, що позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову. \~\~\~\~\~\~\~ У ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає, що заявляючи вимоги про визнання дій з продажу заставного майна у спосіб непередбачений законом, та нарахування заборгованості за кредитним договором після погашення кредиту, неправомірними, позивач обрав неналежний спосіб захисту прав та інтересів, оскільки суперечить вимогам\~ст. 16 ЦК України, а отже є самостійною підставою для відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви. Таким чином, оскільки відповідач не виконав свої зобовязання за договором, враховуючи викладені обставини щодо зменшення суми неустойки, позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню. Разом з цим, у задоволенні зустрічної позовної заяви у зв'язку необхідно відмовити у зв'язку з обранням неналежного способу захисту. Згідно зі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial