Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» Незамай А.Д. звернулася до суду з позовною заявою 08 квітня 2020 року, в якій просить суд стягнути зі [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №7251261275 від 01 серпня 2016 року в загальному розмірі 51 703 грн. 87 коп., з яких: заборгованість за основною сумою боргу - 20 358 грн. 92 коп., заборгованість по процентам - 3837 грн. 86 коп., заборгованість за щомісячними процентами (платою за управління кредитом) - 16 733 грн. 98 коп., заборгованість за пенею - 10 773 грн. 11 коп.; стягнути з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» понесені судові витрати. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 01 серпня 2016 року [PERSON] подала до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» заяву №7251261275 від 01 серпня 2016 року про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» на отримання кредиту, підписанням якої надала згоду на те, що підписана нею заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» становлять кредитний договір, а також що вона отримала примірним кредитного договору та погодилась отримати шляхом роздруківки з веб-сайту кредитодавця www.kreditmarket.ua умови отримання коштів від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ». Свої зобов`язання за кредитним договором кредитор виконав належним чином, надавши позичальникові кредит в обумовленому договором розмірі. 26 червня 2019 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення прав вимоги за №20190626, за умовами якого первісний кредитор ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами, у тому числі за договором №7251261275 від 01 серпня 2016 року, укладеним зі [PERSON] , в загальному розмірі вимог 51 703 грн. 87 коп., з яких: заборгованість за основною сумою боргу - 20 358 грн. 92 коп., заборгованість по процентам - 3837 грн. 86 коп., заборгованість за щомісячними процентами (платою за управління кредитом) - 16 733 грн. 98 коп., заборгованість за пенею - 10 773 грн. 11 коп. На виконання умов п.6.6 договору відступлення прав вимоги, на адресу позичальник [PERSON] було направлено повідомлення про відступлення прав вимоги. Після відступлення прав вимоги, позичальник погашення заборгованості не здійснювала, припинивши повертати кредит, тим самим порушила виконання покладених на неї кредитно-договірних зобов`язань. З моменту отримання права вимоги до відповідача, нарахування штрафних санкцій, процентів за користування кредитом позивачем не здійснювалось. Оскільки позичальник наявну заборгованість в добровільному порядку не погашає, тому позивач, будучи дійсним кредитом, вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 16 квітня 2020 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, 16 червня 2020 року відповідач та її представник - адвокат Вовк М.В. подали відзив на позов (а.с.61-64), в якому позовні вимоги визнали частково, а саме заборгованість в загальному розмірі 14 299 грн. 22 коп., в задоволенні іншої частини позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» просили відмовити. Свою позицію сторона відповідачів мотивувала наступним. Так, 01 серпня 2016 року [PERSON] дійсно подала до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» заяву на отримання кредиту за №7251261275. 26 червня 2019 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення прав вимоги за №20190626, за умовами якого первісний кредитор ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» передає (відступає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами, у тому числі за договором №7251261275 від 01 серпня 2016 року, укладеним зі [PERSON] , в загальному розмірі вимог 51 703 грн. 87 коп., з яких: заборгованість за основною сумою боргу - 20 358 грн. 92 коп., заборгованість по процентам - 3837 грн. 86 коп., заборгованість за щомісячними процентами (платою за управління кредитом) - 16 733 грн. 98 коп., заборгованість за пенею - 10 773 грн. 11 коп. Умовами укладеного кредитного договору передбачено сплату позичальником щомісячних процентів (плати за управління кредитом) за ставкою 3,19% від суми кредиту, що згідно з графіком платежів становить 843 грн. 84 коп. При цьому, відповідно до приписів п.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» така умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Так, управління кредитом є супутньою послугою і встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк фактично здійснює на власну користь, є протиправним. Відтак, на переконання сторони відповідачів, стягнення щомісячних платежів за управління кредитом в розмірі 843 грн. 84 коп. суперечить вимогам чинного законодавства, а тому вимога кредитного договору відповідно до ст.ст.203, 215 ч.1, ч.2 ЦК України є нікчемною, та не потребує визнання недійсним в окремому порядку. Стосовно цього Верховним Судом висловлена правова позиція, викладена в постанові від 23 січня 2019 року у справі №182/6138/15-ц (провадження №67-2018св18). Оскільки у позивача відсутні правові підстави вимагати сплати відповідачем заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом) в сумі 16 733 грн. 98 коп., тому всі кошти, сплачені позичальником в рахунок щомісячних процентів (плати за управління кредитом) в розмірі 12 664 грн. 32 коп. (відповідно до довідки про рух коштів по кредиту) повинні бути зараховані на погашення зобов`язання за основним боргом та процентами. У зв`язку з цим дійсний розмір заборгованості за тілом кредиту та по процентам, який визнає відповідач, складає 11 531 грн. 63 коп. (з розрахунку: (20 358,09 грн. заборгованість за тілом кредиту + 3 837,86 коп. проценти) - 12 664 грн. 32 коп. (сума списаних щомісячних процентів (плати за управління кредитом) = 11 531,63 грн.). Щодо стягнення пені в розмірі 10 773,11 грн., то сторона відповідачів просила застосувати до них позовну давність. При розрахунку пені позивач посилався на п.7.2 Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ», відповідно до якого позовна давність застосовується в 10 років. Однак, оскільки такі умови не містять підпису позичальника, вони не є частиною кредитного договору. Отже, в даному випадку до вимог позивача підлягає застосуванню позовна давність за пенею в 1 рік - в межах періоду з 08 квітня 2019 року до 08 квітня 2020 року (1 рік до звернення до суду). Позивачем розрахунок проведено станом на 26 червня 2019 року, відтак стягненню підлягає пеня з 08 квітня 2019 року по 26 червня 2019 року. Відповідно до умов договору, розмір щоденної пені становить 0,3% від загальної суми прострочення ( тобто 11 531,63 грн., яку визнає відповідач). Таким чином, розмір пені в межах строку позовної давності становить 2 767 грн. 59 коп. (з розрахунку: 11 531,63 грн. *3% : 100% *80 днів). Щодо стягнення судових витрат по справі, то сторона відповідачів просила стягнути судових збір враховуючи принцип пропорційності, визнавши в сумі 581 грн. 33 коп. Крім того, відповідач просила вирішити питання про відшкодування понесених нею процесуальних витрат по справі, а саме витрат на правничу допомогу в сумі 1000 грн. 00 коп. 09 липня 2020 року від представника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача. Свої заперечення проти доводів відповідача представник мотивував наступним. Позивач наголошує на тому, що відповідно до умов кредитного договору позичальник отримала кредит в розмірі 26 452 грн. 63 коп. строком на 36 місяців зі сплатою процентів, з яких: 2% - початковий процент від суми кредиту (одноразовий платіж на суму 459 грн. 22 коп.); 3,19% - щомісячні проценти від суми кредиту (30 378 грн. 24 коп.); 11,99% - річні проценти від суми боргу за договором (5 166 грн. 94 коп.). Крім того, сторонами погоджено розмір щоденної пені від загальної суми прострочення - 0,3%. На виконання пунктів кредитного договору було сформовано графік платежів, з яким відповідач була ознайомлена та підписала його. Відповідно до графіку, загальна сума щомісячного платежу складає 1722 грн. 17 коп., яка включає частину кредиту, що підлягає поверненню, плату за річною відсотковою ставкою, щомісячні проценти за кредитом. Зі змісту кредитного договору вбачається, що жодної з умов, яка була б несправедливою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», договір не містить. Уся інформація стосовно договору, умов кредитування була доведена до відома позичальника, ніяких застережень з її боку щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання не подавалось. При формуванні розрахунку заборгованості було зазначено: прострочені проценти (плата за управління кредитом), що за змістом заявлених вимог є саме щомісячними процентами, оскільки зафіксовані в твердій сумі - 843 грн. 84 коп., тому вважає твердження відповідача про те, що умови правочину щодо стягнення плати за управлінням кредиту є нікчемною, неправильними та необґрунтованими. Стосовно спеціальних строків позовної давності, представник позивача зазначив наступне. У п.7.2 умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» передбачено, що до усіх вимог, що виникають з кредитних договорів, укладених з ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ», застосовується позовна давність в 10 років, що не суперечить ст.259 ЦК України. Оскільки згідно з п.4 кредитного договору, підписанням його позичальник засвідчила ознайомлення з його умовами, а також умовами кредитування, які в сукупності складають кредитний договір, вона дала згоду на збільшення позовної давності. До того ж зважаючи на приписи ч.1 ст.261 ЦК України, правову позицію ВСУ, викладену в постанові від 06 листопада 2013 року в справі №6-116цс13, строк позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони прав на позов, а з огляду на укладення договору відступлення прав вимоги - з моменту відступлення таких прав. Зважаючи на викладене, представник позивача вважає, що доводи відповідача щодо пропуску позивачем строків позовної давності не відповідають матеріалам справи та дійсним обставинам, а відтак підстави для його застосування відсутні. Правом на участь в судовому засіданні представник позивача не скористався, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Після подання відзиву відповідач [PERSON] неодноразово подавала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з дією карантину, запровадженого в Україні, а саме судових засідань, призначених на 08 липня 2020 року, 31 липня 2020 року, 08 вересня 2020 року, 29 вересня 2020 року, 15 жовтня 2020 року, 10 листопада 2020 року. При цьому, нових доказів по справі не подавала, а клопотання про відкладення розгляду справи подавала завчасно перед судовим засіданням, як правило, через канцелярію суду особисто. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, Європейський Суд з прав людини у справі «Зубац проти Хорватії» (ZUBAC v. CROATIA), рішення від 05 квітня 2018 року, наголосив на цінності та важливості дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, попереджатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися юридична визначеність та повага до суду. Суд зауважує, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з урахуванням змін та доповнень), установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, який продовжено до 31 грудня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. Зокрема, дозволено: з 22 травня 2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньо обласному та міжнародному сполученні; з 25 травня 2020 року перевезення пасажирів метрополітенами. Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами, внесеними постановою КМУ №956 від 13 жовтня 2020 року) карантин продовжено до 31 грудня 2020 року з розподілом рівнів епідемічної небезпеки поширення COVID-19 залежно від епідемічної ситуації в регіоні або районі чи місті обласного значення - на "зелений", "жовтий", "помаранчевий" або "червоний" рівень. При цьому перевезення пасажирів транспортом приміського, міжміського, внутрішньообласного та міжобласного сполучення не заборонена з деякими обмеженнями. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, не дивлячись на дію карантинного режиму. Разом з тим, навіть у випадку запровадження надзвичайного стану, права громадян на доступ до правосуддя не можуть бути обмежені, оскільки це є прямою нормою - ст.64 Конституції України. Відтак, під час дії карантину суди повинні працювати та забезпечувати громадянам доступ до правосуддя із вжиттям заходів для нерозповсюдження небезпечної інфекційної хвороби під час відправлення правосуддя. Отже, право на судовий захист, встановлене ст.55 Конституції України, не може обмежуватись навіть за умови оголошення карантину. У той же час суд звертає увагу на те, що за положеннями ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань, у тому числі за клопотанням відповідача, яка скористалася правом на подання відзиву на позов, в якому виклала свою позицію по справі, тому з метою дотримання розумних строків розгляду справи, уникнення її затягування суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності учасників справи. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін по справі, суд приходить до наступного висновку. За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Судом встановлено, що 01 серпня 2016 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та [PERSON] було укладено кредитний договір №7251261275 шляхом підписання заяви на отримання кредиту, яка разом з умовами отримання кредитів, розміщеними на веб-сайті кредитодавця www.kreditmarcet.ua, та інших послуг від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» становлять між ними кредитний договір. Факт укладення кредитного договору відповідач не оспорювала в ході розгляду справи, свідченням чому є відповідні доводи, наведені нею у відзиві та часткове визнання позовних вимог. За умовами кредитного договору, [PERSON] отримала кредит в розмірі 26 452 грн. 63 коп. строком на 36 місяців (тобто до 01 серпня 2019 року) зі сплатою процентів за користування ним за початковою ставкою 2% від суми кредиту (459 грн. 22 коп.), щомісячною - 3,19% від суми кредиту згідно з графіком платежів, та річною - 11,99% від суми боргу за договором згідно з графіком платежів; щоденною пенею 0,3% від загальної суми прострочення (а.с.5, 6). При цьому суму кредиту складають: 11 960 грн. 76 коп. - на погашення поточної заборгованості за діючим кредитним договором №828998318 від 31 грудня 2015 року; 11 000 грн. - переказ на картковий рахунок [NUMBER] за рахунок даного кредитного договору; 400 грн. - страховий платіж; 2 432 грн. 65 коп. - страховий платіж; 200 грн. - оплата за пакет послуги «Охоронець кредит маркет 12». Відповідно до графіку платежів (а.с.6), загальний щомісячний платіж визначено в розмірі 1722 грн. 17 коп., який включає: щомісячні проценти (фіксована щомісячна сума) - 843 грн. 84 коп., річні проценти та сума повернення кредиту - змінювані величини. Загальна сума щомісячних процентів визначена в 30 378 грн. 24 коп., річних - 5 166 грн. 94 коп. З графіком позичальник була ознайомлена, що підтверджується її підписом. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від його виконання не допускається (ст.ст.525, 526 ЦК України). Так, свої зобов`язання перед [PERSON] кредитор ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» виконав належним чином, надавши позичальникові кредит в обумовленому розмірі, що підтверджується платіжним дорученням №І88306684 від 30 липня 2016 року, бухгалтерською довідкою про перерахування коштів (а.с.7, 8). Додатковим договором від 27 квітня 2017 року (а.с.9) сторони погодили викласти в новій редакції умови попереднього договору та графік платежів, зокрема: [PERSON] отримала кредит в розмірі 26 452 грн. 63 коп. строком на 40 місяців (тобто до 01 грудня 2019 року) зі сплатою процентів за користування ним за початковою ставкою 2% від суми кредиту (459 грн. 22 коп.), щомісячною - 3,19% від суми кредиту згідно з графіком платежів, та річною - 11,99% від суми боргу за договором згідно з графіком платежів; щоденною пенею 0,3% від загальної суми прострочення. Інші умови договору залишено без змін. Відповідно до графіку платежів в новій редакції від 27 квітня 2017 року (а.с.9-зворот), загальний щомісячний платіж визначено в розмірі 1714 грн. 79 коп., який включає: щомісячні проценти (фіксована щомісячна сума) - 843 грн. 84 коп., річні проценти та сума повернення кредиту - змінювані величини. Загальна сума щомісячних процентів визначена в 33 753 грн. 60 коп., річних - 5 995 грн. 89 коп. З графіком позичальник була ознайомлена, що підтверджується її підписом. Додатковим договором від 20 вересня 2017 року (а.с.10) сторони погодили викласти в новій редакції умови попереднього договору та графік платежів, зокрема: [PERSON] отримала кредит в розмірі 26 452 грн. 63 коп. строком на 46 місяців (тобто до 01 червня 2020 року) зі сплатою процентів за користування ним за початковою ставкою 2% від суми кредиту (459 грн. 22 коп.), щомісячною - 3,19% від суми кредиту згідно з графіком платежів, та річною - 11,99% від суми боргу за договором згідно з графіком платежів; щоденною пенею 0,3% від загальної суми прострочення. Інші умови договору залишено без змін. Відповідно до графіку платежів в новій редакції від 20 вересня 2017 року (а.с.10-зворот), загальний щомісячний платіж визначено в розмірі 1073 грн. 92 коп., який включає: щомісячні проценти (фіксована щомісячна сума) - 843 грн. 84 коп., річні проценти та сума повернення кредиту - змінювані величини. Загальна сума щомісячних процентів визначена в 38 816 грн. 64 коп., річних - 7 181 грн. 90 коп. З графіком позичальник була ознайомлена, що підтверджується її підписом. Як слідує з розрахунку заборгованості станом на 26 червня 2019 року (а.с.18), сума простроченої заборгованості становить 51 703 грн. 87 коп., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 20 358 грн. 92 коп., прострочена заборгованість по процентам - 3837 грн. 86 коп., прострочена заборгованість за щомісячними процентами - 16 733 грн. 98 коп., за штрафом / пенею - 10 773 грн. 11 коп. У ході судового розгляду також встановлено, що на підставі договору відступлення прав вимоги №20190626 від 26 червня 2019 року (а.с.21-23, 24), ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ», як первісний кредитор, відступило новому кредиторові ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №7251261275 від 01 серпня 2016 року на загальну суму вимог 51 703 грн. 87 коп. (а.с.24). Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч.1 ст.513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). На виконання умов договору відступлення права вимоги, згідно вимог ст. 512-514, 516 ЦК України, ТОВ «Фінансовою компанією «Європейська агенція з повернення боргів» 09 липня 2019 року за вих. № 003415124-1 було відправлено лист-повідомлення відповідачеві [PERSON] про зміну умов кредитного договору, розміру наявної суми заборгованості по кредитному договору та порядок її погашення (а.с.20), тобто [PERSON] несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором перед новим кредитором ТОВ «Фінансовою компанією «Європейська агенція з повернення боргів». Враховуючи те, що ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» як первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором перед [PERSON] виконало у повному обсязі, будь-яких доказів в спростування чого судом не встановлено, а відповідачем не надано, та враховуючи правомірність набуття прав вимоги ТОВ «Факторингова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», суд приходить до висновку про обґрунтованість його звернення до суду. Як вбачається з наданих позивачем ТОВ «Фінансовою компанією «Європейська агенція з повернення боргів» доказів, достовірність та належність яких не оспорюється відповідачем, станом на 26 червня 2019 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором №7251261275 від 01 серпня 2016 року складає 51 703 грн. 87 коп., з яких: заборгованість за основною сумою боргу - 20 358 грн. 92 коп., заборгованість по процентам - 3837 грн. 86 коп., заборгованість за щомісячними процентами (платою за управління кредитом) - 16 733 грн. 98 коп., заборгованість за пенею - 10 773 грн. 11 коп. Частково не визнаючи заявлений розмір заборгованості, відповідач не визнавала вимоги в частині стягнення заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом) - 16 733 грн. 98 коп., вважаючи умови договору щодо їх стягнення нікчемними, а до вимоги про стягнення пені в сумі 10 773 грн. 11 коп. просила застосувати позовну давність в 1 рік. На підставі наведених нею розрахунків у відзиві заборгованість за кредитним договором відповідач визнала в сумі 14 299 грн. 22 коп., з яких: борг за тілом кредиту - 11 531 грн. 63 коп., пеня - 2 767 грн. 59 коп. Надаючи оцінку запереченням відповідача в розрізі заявлених вимог, суд виходить з наступного. Щодо стягнення заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом) - 16 733 грн. 98 коп. Згідно з ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору), споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За положеннями ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно з ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ст.3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання кредитних коштів за кредитом чи супроводження кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки, надання кредитних коштів за кредитом є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і супроводження кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) та від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення. Так, п.2 договору встановлено, що за надання кредиту позичальник зобов`язується сплачувати проценти, сума яких становить сукупну вартість кредиту, з яких: початковий процент за ставкою 2% від суми кредиту (459 грн. 22 коп.), щомісячні проценти - 3,19% від суми кредиту згідно з графіком платежів, та річні - 11,99% від суми боргу за договором згідно з графіком платежів. У п.3 Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» наведено поняття кожного ж видів процентів: початковий процент - обчислюється від суми кредиту та справляється за його рахунок відразу при його наданні; щомісячні проценти - обчислюються від суми кредиту та нараховуються щомісячно; річні проценти (річна процентна ставка) - обчислюється від загальної суми грошового боргу позичальника за кредитним договором та встановлюються в розмірі, що відповідає періоду часу в рік, але нараховуються щомісячно, виходячи з кількості днів в календарному році. Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги фактичне встановлення у кредитному договорі додаткових щомісячних процентів, які по суті є платою за управління кредитом (як це безпосередньо зазначено в розрахунку у Витягу з реєстру боржників та наданому суду розрахунку заборгованості), що не є послугами в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», та несправедливими положеннями договору про споживчий кредит, суд приходить до висновку про нікчемність зазначених умов договору та відсутність правових підстав для нарахування та, відповідно, стягнення зі [PERSON] плати за управління кредитом в сумі 16 733 грн. 98 коп. Проте, зазначене не має наслідком визнання недійсним договору у цілому. За таких обставин, в іншій частині кредитний договір є чинним та підлягає виконанню сторонами. Так як вимога позивача про стягнення з позичальника заборгованості з плати за управління кредитом ґрунтується на нікчемній умові укладеного з кредитодавцем договору, у цій частині позов задоволенню не підлягає. При цьому, як слідує з довідки про рух коштів по кредиту та розрахунку заборгованості (а.с.16-17, 18) в рахунок погашення плати за управління кредитом з відповідача списано коштів в загальному розмірі 12 664 грн. 32 коп. Оскільки у позивача відсутні правові підстави вимагати сплати відповідачем заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом) в сумі 16 733 грн. 98 коп., тому всі кошти, сплачені позичальником в рахунок щомісячних процентів (плати за управління кредитом) в розмірі 12 664 грн. 32 коп. суд вважає за можливе зарахувати на погашення зобов`язання за основним боргом та процентами в порядку черговості. У зв`язку з цим дійсний розмір заборгованості за простроченим тілом кредиту складає 11 532 грн. 46 коп., заборгованість по простроченим річним процентам відсутня (з розрахунку: (20 358,09 грн. прострочена заборгованість за тілом кредиту + 3 837,86 коп. прострочена заборгованість по процентам) - 12 664 грн. 32 коп. (сума списаних щомісячних процентів (плати за управління кредитом) = 11 532,46 грн.). Відтак, суд частково погоджується з наведеними відповідачем та її представником розрахунками, оскільки хоча й вони є доречними, однак проведені з допущенням арифметичної помилки в результаті невірного застосування при розрахунку заборгованості за тілом кредиту, заявленої в позові. Стосовно вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 10 773 грн. 11 коп., суд виходить з наступного. Імперативним приписом ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов`язання. Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК України). Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою (штраф, пеня), яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання. Як визначено в п.2 договору, за прострочення повернення кредиту та сплати процентів позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю пеню у розмірі 0,3% від суми прострочення за кожний день прострочення. З огляду на істотність допущених відповідачем порушень зобов`язань, з урахуванням визначеного умовами кредитування розміру пені як спеціального заходу захисту майнових інтересів кредитора, суд приходить до висновку про обґрунтованість та правомірність нарахування позивачем пені. При цьому, заперечуючи проти стягнення пені в заявленому розмірі, відповідач просила застосувати позовну давність. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Строк позовної давності в один рік підлягає застосуванню щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) за своїм характером є додатковими (похідними) вимогами щодо певного основного зобов`язання. Додатковими вимогами є вимоги, що забезпечують або обумовлюють виконання основного зобов`язання, які встановлені законом або договором. У випадку, якщо неустойкою (штрафом, пенею) забезпечується виконання зобов`язання, на яке розповсюджується загальна позовна давність, право на таке стягнення втрачається лише зі спливом строку позовної давності щодо основної вимоги. Таким чином, скорочена позовна давність стосовно неустойки (штрафу, пені) фактично означає можливість стягнення неустойки (штрафу, пені) за один рік, за умови, якщо не сплив строк позовної давності щодо основної вимоги. Крім того, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст.259 ЦК України). Згідно із ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, суд приходить до висновку про те, що умови ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» з надання фізичним особам кредитів, в яких установлено збільшену позову давність (10 років) не містять підпису позичальника, а відтак ці умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідно письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України та викладена у постановах від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, від 01 липня 2015 року № 6-757цс15 та у постановах Верховного Суду від 08 серпня 2018 по справі № 381/306/17 від 07 лютого 2018 по справі №751/5977/17. Відтак, доводи відповідача в цій частині заслуговують на увагу. У зв`язку з цим до спірних правовідносин слід застосувати загальні строки та правила щодо позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України перебіг позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання кредитного договору. Перебіг позовної давності згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами був укладений 01 серпня 2016 року. Додатковими угода змінено строк кредитування, остаточно визначено в 46 місяців, тобто зі строком дії договору до 01 червня 2020 року. При цьому, з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 08 квітня 2020 року. Востаннє погашення заборгованості за тілом кредиту мало місце 29 листопада 2017 року в сумі 30 грн. 08 коп., по процентам - 29 листопада 2017 року в сумі 344 грн. 36 коп. (147,45 грн. + 196,91 грн.), по пені - 03 травня 2017 року в сумі 7 грн. 43 коп., що слідує з довідки по рух коштів по рахунку позичальника (а.с.17) та відображено в розрахунку заборгованості (а.с.18-зворот). Таким чином, як встановлено вище, позивач звернувся до суду з вимогами до позичальника щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту, процентам за користування кредитом в межах строку позовної давності, передбаченому ст. 257 ЦК України. Разом з тим, позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами про стягнення пені, яка підлягає обрахунку та стягненню в межах 1 року (12 місяців), що передував зверненню позивача до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою (але з дотриманням принципу диспозитивності - в межах заявлених вимог). Тобто стягненню підлягає заборгованість за пенею за період з 08 квітня 2019 року по 26 червня 2019 року (згідно позовних вимог - розрахунку заборгованості), виходячи з доведеності заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 11 532 грн. 46 коп., та погодженої сторонами при укладенні договору щоденної ставки пені 0,3% від загальної суми прострочення, з розрахунку: 11 532,46 *0,3% : 100%*80 днів = 2767 грн. 79 коп. Аналізуючи викладене, оцінюючи наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення зі [PERSON] на користь ТОВ «Факторингова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором №7251261275 від 01 серпня 2016 року в загальному розмірі 14 300 грн. 25 коп., з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 11 532 грн. 46 коп., заборгованість за пенею за період з 08 квітня 2019 року по 26 червня 2019 року - 2767 грн. 79 коп. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд,

Outcome: partial