Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

I. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі відповідачі) про стягнення боргу. У обгрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що [INFO] помер її син [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яку вона як спадкоємець першої черги прийняла у встановлений законом строк і має право на усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 06.07.2017 року її син [PERSON] продав відповідачеві [PERSON] автомобіль марки "Опель Астра", а [PERSON] в свою чергу зобов'язувався виплатити йому кошти за купівлю вказаного автомобіля в сумі 1400 доларів США, що підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем. У зв'язку з тим, що відповідач відмовився виплачувати борг, вона 26.09.2017 року зверталася в поліцію. Після звернення в поліцію, відповідачем було повернуто частину боргу в розмірі 12900 грн., решту боргу - 24900 грн. [PERSON] не повертає. Позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь борг останнього перед її сином [PERSON], померлим [INFO], в сумі 24900 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000 грн., яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, оскільки син помер, а вона вимушена постійно шукати заходи впливу на відповідача щодо повернення боргу. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, до суду надійшла заява про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити (а.с.29, 59). Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] (а.с 52 - 53) позовні вимоги не визнав через відсутність правових підстав для їх задоволення. Суду пояснив, що 06.07.2017 року [PERSON] дійсно була видана [PERSON] розписка про виплату коштів в сумі 1400 доларів США по договору купівлі - продажу автомобіля "Опель Астра" з польською реєстрацією, який зі слів останнього належав його співмешканці і реалізовувався ним за її усним дорученням, тобто [PERSON] зобов'язувався продати [PERSON] автомобіль і після виплати вартості автомобіля між ними мав бути укладений договір купівлі - продажу автомобіля в передбаченому чинним законодавством порядку. Для виконання умов договору купівлі - продажу автомобіля відповідачем [PERSON] до кінця серпня 2017 року було сплачено кошти в сумі 650 доларів США та 1000 грн. перераховано на картковий рахунок його матері [PERSON] На вимогу оформити договір купівлі - продажу автомобіля в передбаченому законом порядку [PERSON] відмовився, а також відмовився повернути видану йому [PERSON] розписку, пояснивши при цьому, що він її загубив. 15 серпня 2017 року, позивач [PERSON], не будучи стороною договору купівлі - продажу автомобіля, ще за життя [PERSON], звернулася з заявою до чергової частини Уманського відділу ГУНП в Черкаській області про те, що [PERSON] купив у її сина [PERSON] автомобіль "Опель Астра", але повністю не розрахувався за нього. Разом з тим, ні [PERSON], ні його співмешканка [PERSON], якій, як пояснював [PERSON], належав автомобіль на польській реєстрації, ніяких претензій майнового характеру до нього не пред'являли, автомобіль та документи на нього йому не передавали, отже угода між ними не відбулася. ІІ. Заяви, клопотання сторін Представником відповідача [PERSON] - адвокатом [PERSON] було заявлено клопотання про витребування з Лівобережного ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області матеріалів, зібраних за заявою [PERSON] (а.с. 44). Інші учасники справи клопотань, пов'язаних з розглядом справи, не заявляли. ІІІ. Процесуальні дії у справі 20.08.2018 року ухвалою судді Шаргородського районного суду Вінницької області відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження, перше судове засідання призначено на 20.09.2018 року, з повідомленням (викликом сторін) (а.с.26). Відповідачеві [PERSON] запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву. Цією ж ухвалою запропоновано позивачеві [PERSON] в п'ятиденний строк з дня вручення їй відзиву на позов подати до суду відповідь на відзив, яка має відповідати вимогам, встановленим ст.179 ЦПК України (а.с.20). Ухвала судді позивачем [PERSON] отримана 28.08.2018 року (а.с.33), а відповідачем [PERSON] - 27.08.2018 року (а.с.34). 12.09.2018 року до суду поступив відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] (а.с. 35 - 38). Згідно з квитанцією Шаргородського відділення поштового зв'язку ПАТ "Укрпошта" від 12.09.2018 року відзив на позовну заяву [PERSON] направлено позивачеві [PERSON] (а.с.40 - 42). Відповідь на відзив від [PERSON] до суду не надходила. За заявою відповідача [PERSON] розгляд справи, призначений на 20.09.2018 року, відкладено на 10.10.2018 року у зв'язку з зайнятістю його представника - адвоката [PERSON] в іншому судовому процесі (а.с.47). 10.10.2018 року, за клопотанням представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON] розгляд справи було відкладено на 09.11.2018 року у зв'язку з витребуванням з Лівобережного ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області матеріалів, зібраних за заявою [PERSON] (а.с. 44, 56). 09.11.2018 року та 27.11 2018 року судові засідання відкладалися через не виконання ухвали суду Лівобережним ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області про направлення матеріалів, зібраних за заявою [PERSON], для огляду в судовому засіданні. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин У справі, яка розглядається, судом встановлено, що 06 липня 2017 року відповідач [PERSON] видав [PERSON] письмову розписку про виплату останньому 1400 доларів США за автомобіль "Опель Астра". У підтвердження вказаного факту позивачем [PERSON] до матеріалів справи долучено копію розписки (а.с.14, на звороті). Документів про ідентифікацію та реєстрацію транспортного засобу та його власника позивачем до матеріалів справи не долучено. Не надходило до суду і клопотань від позивача [PERSON] про витребування документів судом. [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Уманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 13.10.2017 року (а.с.11). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Із витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 06.12.2017 року вбачається, що Уманською міською державною нотаріальною конторою 06.12.2017 року заведено спадкову справу після смерті [PERSON], [INFO], яка настала [INFO] (а.с.13). Спадкоємцем за законом першої черги померлого [INFO] [PERSON] є його мати - [PERSON] Належність [PERSON] до спадкоємців за законом першої черги підтверджується копією повторного свідоцтва про народження [PERSON], серії [NUMBER], виданого Уманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 01.12.2017 року (а.с.10), та копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON], серії [NUMBER], виданого Уманським міським відділом ЗАГС Черкаської області 21.08.1987 року ( а.с.9). Із витребуваних судом із Лівобережного ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області матеріалів перевірки звернення [PERSON] за № 8071 вбачається, що 15 серпня 2017 року [PERSON] звернулася з заявою до чергової частини Уманського відділу ГУНП в Черкаській області про те, що [PERSON] купив у її сина [PERSON] автомобіль "Опель Астра", але повністю не розрахувався за нього (а.с. 84 - 85). Заява [PERSON], [INFO], жительки [ADDRESS], з приводу того, що 06.07.2017 року [PERSON], [INFO], перебуваючи в м. Вінниця придбав у її сина [PERSON] автомобіль марки "Опель Астра" сріблястого кольору, з польською реєстрацією та в подальшому за нього повністю не розрахувався зареєстрована в ЄО Уманського ВП ГУНП в Черкаській області 15.08.2017 року за № 7906, тимчасово виконуючим обов'язки начальника Уманського ВП ГУНП в Черкаській області Якимчуком А.Ю. направлена для розгляду і прийняття рішення Вінницькому ВП ГУНП в Вінницькій області, а 22.09.2017 року заступником начальника Вінницького ВП Дамзіним А.В. спрямована для перевірки за територіальністю - начальнику Лівобережного ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області (а. с.82 - 86). Під час проведення перевірки звернення [PERSON], працівниками поліції була опитана остання, яка пояснила, що її син [PERSON] в м. Вінниці продав [PERSON] автомобіль "Опель Астра", але покупець [PERSON] повністю не розрахувався за придбаний автомобіль (а.с.86). У матеріалах перевірки звернення [PERSON] наявні також пояснення [PERSON], із яких вбачається, що [PERSON] є її чоловіком і використовує автомобіль "Опель Астра" сірого кольору, 2001 року випуску з польською реєстрацією, який є власністю її сина - [PERSON] Згоди на продаж автомобіля ні вона, ні її син [PERSON] не давали ( а.с.87). Суд констатує факт, що перевірка звернення [PERSON] проводилася за життя [PERSON], але останній працівниками поліції не опитаний, документи на автомобіль у нього не витребовувалися, запити про власника автомобіля та реєстрацію автомобіля не здійснювались. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] не мав права власності на автомобіль "Опель Астра", договір купівлі-продажу цього транспортного засобу не укладався, а видача розписки [PERSON] про зобов'язання виплатити [PERSON] 1400 доларів США за автомобіль "Опель Астра" не може свідчити про те, що до складу спадщини після смерті останнього входить автомобіль " Опель Астра" або кошти за його продаж. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Висновки суду. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Стаття 68 Конституції України зобов'язує кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", пунктах 51, 52 рішення ЄСПЛ від 03.12.2003 року у справі "Рябих проти Росії", пункті 91 рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 року у справі "Науменко Світлана проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух …(рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року). У пункті 50 рішення у справі "Беллет проти Франції" від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 року та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" від 08.04.2010 року наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в п.42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007 року, в якому наголошується, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись, виходячи з обставин кожної справи (рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994 року). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980). Право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 року у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 року у справі "Донадзе проти Грузії"). Згідно з положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України , абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод та інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя. Постановою Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб'єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб'єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача розписки без належного укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю розписку видала. Позивач у даному цивільно - правовому спорі [PERSON], документів у підтвердження того, що спадкодавець [PERSON] був власником автомобіля, або пред'являв до суду позов про визнання права власності на автомобіль не надала. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] за життя претензій до [PERSON] не пред'являв. Під час вирішення даного цивільно - правового спору судом встановлено, що право власності [PERSON] на неідентифікований автомобіль марки "Опель Астра", позивачем [PERSON] не доведено, відповідно він не може входити до спадкової маси після смерті [PERSON] Водночас у справі, яка розглядається, встановлено, що договір купівлі-продажу автомобіля не укладався, автомобіль на обліку в уповноваженому органі МВС не перебуває та не зареєстрований за [PERSON], отже останній не мав права ним розпоряджатися, і кошти, які він мав би отримати від реалізації автомобіля, не можуть входити до спадкової маси, оскільки відповідно до вимог ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При цьому суд враховує висновки щодо застосування аналогічних норм права, які викладені в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 66-688цс15. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями частин першої - третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 5 вказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За відсутності факту вчинення протиправних дій, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Долучена до позовної заяви позивачем [PERSON] копія розписки від 06.07.2017 року не містить даних про протиправність дій [PERSON] Вказаною розпискою відповідач зобов'язувався виплатити [PERSON] кошти за автомобіль, при цьому факту укладення угоди між вказаними особами позивачем не доведено, відсутні також докази в підтвердження того, що відповідачем [PERSON] вчинено дії, що обмежують чи порушують права та свободи позивача [PERSON] Отже, позивач [PERSON] не надала належних та допустимих доказів, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження доводів про заподіяння їй [PERSON] моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відсутність у [PERSON] прав чи обов'язків у зв'язку із наявною у неї розпискою від 06.07.2017 року, виданою [PERSON] її сину [PERSON], не породжує права на судовий захист, тобто права на звернення із позовом, оскільки ця розписка не стосується її безпосередньо, так як спадкоємця. Позивач [PERSON] реалізувала своє право на звернення до суду з цивільним позовом. Проте, ні у позовній заяві, ні в судовому засіданні не зазначила та не довела належними та допустимими доказами, які конкретно її права, свободи чи інтереси порушено відповідачем у сфері цивільно-правових відносин. Отже, судом встановлено, що позовні вимоги [PERSON] спрямовані на захист неіснуючого суб'єктивного права чи охоронюваного законом інтересу, що є підставою для відмови в позові. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". VІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed