Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Ухвалою судді Першотравневого районного суду Донецької області Чудопалової С.В. від 20.08.2019 року було прийнято до розгляду позовну заяву[PERSON] до [PERSON] , Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, Мангушської районної державної адміністрації Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, скасування рішення державного реєстратора Мангушської районної державної адміністрації Донецької області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та внесений на підставі нього реєстраційний запис та відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Першотравневого районного суду Донецької області Чудопалової С.В. від 30.10.2019 року було розпочато проведення процедури врегулювання спору за участю судді у справі, провадження у справі зупинено до припинення процедури врегулювання спору за участю судді, а саме до 21.11.2019. Ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 21.11.2019 року припинено врегулювання спору за участю судді, провадження по справі поновлено, передано цивільну справу до канцелярії Першотравневого районного суду Донецької області для вирішення питання про передання справи на розгляд іншому суді, згідно до вимог ст. 33 ЦПК України. Протоколом щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2019 року призначення не відбулося з причин недостатності потрібної кількості суддів для розподілу справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2019 року справу передано судді Демочко Д.О. Позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що згідно рішення Волноваського районного суду Донецької області по справі 221/1578/10-ц від 12липня 2010 року, визнано дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 312, 4 кв. метрів, житловою 181,4 кв. метрів, з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці Мелекінської сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 98,8 кв. метрів, житловою 65,0 кв. метрів, з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці Марийської міської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та гараж розташований [ADDRESS] загальною площею 24 кв. метра, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на вище вказане майно. Представник позивача звернувшись до Волноваського районного суду Донецької області з заявою про ознайомлення з матеріалами цивільної справи отримав відмову з причин відсутності такої справи, про що за підписом голови суду отримано довідку. Після цього представник позивача звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовом про скасування права власності, реєстрації та заповіту. 01 листопада 2017 року Мар`їнським районним судом Донецької області винесено рішення згідно якого визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності на ім`я [PERSON] на будинок [ADDRESS] загальною площею 312, 4 кв. м., житловою 181,4 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, розташовані на земельній ділянці Мелекінської сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 98,8 кв. м., житловою 65,5 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами розташовані на земельній ділянці Мар`їнської міської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та гараж розташований: [ADDRESS] загальною, площею 24 кв. м. Відповідач достовірно знаючи про існування рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 01 листопада 2017 року про скасування за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] звернувся до державного реєстратора Мангушської районної державної адміністрації Джеренова Є.С., яким 29.05.2018 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексований номер: 41357521 від 31.05.2018 року, зазначаючи підстави виникнення права власності: рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 7/30-973, виданий 16.04.2018 року, видавник Мелекінська сільська рада внесено запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий № 1423984400:02:000:4269 площею 0,1249 га. за [PERSON] . 10 червня 2019 року позивач звернувся з письмовою заявою до Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області про скасування права власності на зазначену земельну ділянку, додавши копію рішення Мар`їнскього районного суду Донецької області від 01.11.2017 року у справі № 237/3084/17 суду, Постанови донецького апеляційного суду від 23.04.2019 року по справі № 241/1274/17, витягів з реєстрів, відповідно до яких скасовано право власності на будівлі за [PERSON] 09 липня 2019 року позивач отримав рішення Мелекінської сільської ради за № 7/46- 1657 від 10 червня 2019 року згідно якого у задоволенні його заяви було відмовлено. На підставі викладеного, позивач просить визнати незаконним та скасувати Рішення Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області № 7/30-973, видане 16.04.2018 року на підставі якого виникло право власності на земельну ділянку кадастровий № 1423984400:02:000:4269, площею 0,1249 га. Скасувати рішення державного реєстратора Мангушської районної державної адміністрації Донецької області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 41357521 від 31.05.2018 року та внесений на підставі нього реєстраційний запис: номер запису про право власності: 26389370; дата державної реєстрації 29.05.2018 року; власник: [PERSON] ; форма власності: приватна; розмір частки: 1/1; об`єкт: земельна ділянка, кадастровий номер 1423984400:02:000:4269, площа 0.1249 га., дата державної реєстрації земельної ділянки 27.12.2017, орган що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: відділ у Мангушському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області. Реєстраційний номер об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці:425079914239, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); адреса: [ADDRESS] ; підстава виникнення права власності: рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 7/30-973, виданий 16.04.2018, видавник: Мелекінська сільська рада. На день розгляду справи витребувати у [PERSON] державний акт на земельну ділянку кадастровий № 1423984400:02:000:4269 площею 0,1249 га. Відповідач [PERSON] надав до суду заперечення до позову в якому зазначив, що заперечує проти задоволення позову з наступних підстав. Відповідач зазначає, що він з дружиною і його батьками разом працювали, заробляли гроші, будували та обслуговували будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідач викупив свою частку у 2010 році та оформив право власності на себе у 2014 році. Відповідач з сім`єю та батьком з 2010 року до його смерті [INFO] жили разом, лікували, дбали про батька та вели спільне господарство. З 2014 року відповідач всією сім`єю постійно мешкають та зареєстровані у будинку по [ADDRESS] . Приватизацію земельної ділянки відповідач почав у 2013 році згідно Конституції України, Законів України та ст.120 Земельного Кодексу України. Зареєстрував право на земельну ділянку в Першотравневій Державній адміністрації у 2018 році відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України. Право власності на будинок та присадибну земельну ділянку не пов`язані між собою оскільки надаються з різних підстав та Законів. На думку відповідача, позов до суду безпідставний. У ньому не вбачається предмет спору. Спір має очевидно штучний показний характер, що є зловживанням процесуальними правами п.3 ст.44 ЦПК. Згідно ст. 255 ЦПК України це є підставою закриття провадження у справі. Підстав для скасування чи невизнання рішення Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області № 7/30-973 видане 16.04.2018 у судовому засіданні [PERSON] не надав. Відповідач вважає себе власником будинку, споруд та придомової земельної ділянки, на підставі чинного законодавства. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явились, надали заяви про проведення судового засідання за їх відсутності. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заяв чи клопотань, у тому числі про відкладення розгляду справи, проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надали. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, з урахуванням доказів, що є в матеріалах справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. За правилами ст.76 ЦПК України , доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України ), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України ). Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При вирішенні даного спору суд керується загальними засадами цивільного законодавства, до яких відносяться справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України), а також основними принципами цивільного судочинства, серед яких важливу роль відіграє принцип пропорційності. Згідно ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. На тому, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію, наголошено у абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп у справі №3/35-313 (справа про акти органів Верховної Ради України). Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно положень Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі і на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Статтею 121 Земельного кодексу закріплені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. На підставі статті 122 ЗКУ сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених Земельним кодексом України, провадиться один раз по кожному виду використання. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частинами першою, третьою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до частин 2,3,6 статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Так, відповідач [PERSON] виконав усі необхідні вимоги, визначені статтею 123 Земельного кодексу України, при зверненні до органу місцевого самоврядування, а саме Мелекінської сільської ради із заявою про отримання у власність земельної ділянки, площею 0,1249 га, розташовану за адресою [ADDRESS] . 16.04.2018 року йому було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та передано її у власність рішенням Мелекінської сільської ради № 7/30-973 від 16.04.2018 року ( а.с.94) Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. За наявних у справі доказів судом встановлено, що позивачем [PERSON] не було подано до органу місцевого самоврядування, а саме Мелекінської сільської ради, на момент прийняття нею оспорюваного рішення , будь-якого рішення суду або іншого документу, яким домоволодіння по [ADDRESS] коса, поділено між ним та відповідачем. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, Мелекінська сільська рада Мангушського району Донецької області при прийнятті рішення №7/30-973 від 16.04.2018 року " Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та передачу її у власність гр. [PERSON] » діяла в межах власних повноважень, права позивача щодо володіння, користування чи розпорядження належною йому земельною ділянкою не порушувала. Таким чином,позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування Рішення Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області № 7/30-973, видане 16.04.2018 року на підставі якого виникло право власності на земельну ділянку кадастровий № 1423984400:02:000:4269, площею 0,1249 га. задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора Мангушської районної державної адміністрації Донецької області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку кадастровий № 1423984400:02:000:4269, площею 0,1249 га., суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, з огляду на таке. За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» . Згідно з п.1 ч.1 ст.2 вказаного Закону України державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Так як, судом не ухвалено рішення про визнання недійсними та не скасовані документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав на земельну ділянку, кадастровий номер 1423984400:02:000:4269, площа 0.1249 га., а саме рішення Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області № 7/30-973, звідси, суд встановлює, що позивач не зазначив, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для визнання його незаконним і скасування. Крім того, на час розгляду справи Мангушська районна державна адміністрація припинила свою діяльність відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1635-р. Державні реєстратори Мангушської РДА переведені на аналогічні посади до Мангушської селищної ради, яка здійснює реєстраційні дії на відповідній території. Відповідно до постанови Верховного Суду від 12.09.2020 по справі №761/42332/17, для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. У Постанові Верховного Суду Касаційного адміністративного суду від 11.10.2019 у справі № 812/1408/16 (провадження N К/9901/2048119) зазначається наступне: у разі ж відсутності правонаступників суд повинен залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач суд залучає іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача. Необхідно також відмітити, що у постанові від 06.02.2019 у справі №826/19262/16 у контексті правовідносин, які виникли через незгоду позивача із рішенням про визнання протиправними дій державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно і скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такий спір має розглядатися як такий, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою вже зареєстровано право власності на це майно. У цій справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у спорі державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює цивільно-правового характеру правовідносин. Згідно положень діючого законодавства України функції у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень наразі здійснюються на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць виконавчими органами міських, селищних, сільських рад. У відповідності до абз. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 №2 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції , пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Таким чином суд встановлює, що вимог до належного суб`єкта державної реєстрації, який на даний час наділений повноваження здійснювати реєстраційні дії, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема, державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації прав тощо, як і вимог про вчинення дій щодо скасування державної реєстрації прав позивачем не пред`являлося згідно з приписами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Звідси суд вказує, що позивач звернувся до неналежного відповідача. У зв`язку з наведеним, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування рішення реєстратора. (Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові по справі 301/854/17 від 11.04.2019 року.) Саме тому, об`єктивно оцінивши встановлені обставини справи,

Outcome: dismissed