Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з вимогами: «Визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про звільнення [PERSON] , поновити його на роботі водієм-інкасатором-охоронцем Столичного головного регіонального управління №2 АТ КБ «ПриватБанк». Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» виплатити [PERSON] середньомісячну заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані з розглядом справи». 20 листопада 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без руху позовної заяви [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення працівника, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та визначено позивачу строк для виправлення недоліків. На виконання ухвали суду, 06 січня 2021 року позивач подав до суду заяву про усунення недоліків та долучив нову позовну заяву з викладенням предмету позову в наступній редакції: «Визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» №Э.DN-УB-2020-7206716-п від 15.10.2020 про звільнення [PERSON] , поновити його на роботі водієм-інкасатором-охоронцем Столичного головного регіонального управління №2 АТ КБ «ПриватБанк». Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» виплатити [PERSON] середньомісячну заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з розрахунку середнього заробітку за період останніх двох місяців становить в сумі 1096,56 гривень. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані з розглядом справи». 28 січня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення працівника, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 02 березня 2021 року відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в особі представника - адвоката Д.Л.Мусійченко, направив на адресу суду відзив на позов, за змістом відзиву представник відповідач висловив свою позицію щодо підстав та предмету позову, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з урахуванням долучених до відзиву доказів, які спростовують позицію позивача щодо підстав його звільнення, наголосив, що вважає процедуру звільнення позивача із займаною посади законною та проведеною з дотриманням вимог чинного законодавства. 30 квітня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, подана представником позивача - адвокатом Д.М. Пономаренко, з наведенням доводів та аргументів на спростування позиції відповідача щодо підстав звільнення позивача із займаної посади та дотримання процедури його звільнення, надавши оцінку долученим до відзиву письмовим доказам, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. (а.с.152-155) 25 травня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду клопотання представника позивача - адвоката Д.М. Пономаренко про витребування доказів, яке подано до суду 14 квітня 2021 року, зареєстроване за вх.№26166. 31 травня 2021 року до суду надійшли заперечення представника відповідача - адвоката Д.Л.Мусійченко на відповідь на відзив, з урахуванням яких представник просив відмовити у задоволені позову. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснили, що позивач вважає своє звільнення незаконним та протиправним, пов`язане з особистим неприязними відношенням до нього з боку керівництва, про даний факт свідчить те, що за місяць до звільнення його було фактично відсторонено від роботи, він перестав виїзати на маршрут для виконання своїх посадових обов`язків, після чого 27 серпня 2020 року йому оголошено догану, ознайомившись з наказом позивач подав позов до суду щодо оскарження наказу про оголошення догани, розгляд справи в суді ще триває, дізнавшись про це йому зателефонував начальник відділу кадрів і запропонував звільнитись за власним бажанням. Позивач зазначив, що підставою його звільнення стало те, що він начебто був відсутній на робочому місці 18 та 22 вересня 2020 року, однак ці твердження є хибними та спростовуються табелем обліку робочого часу за вересень місяць 2020 року, за цей місяць йому виплачена заробітна плата в повному розмірі та сплачено внески до Пенсійного фонду України, про що свідчать офіційні дані про нараховану заробітну плату. Крім цього, після 22 вересня 2020 року позивач продовжував працювати й відповідач безпосередньо за виявлення проступку не відбирав в нього пояснення про причини відсутності на робочому місці, за наведених обставин позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» №Э.DN-УB-2020-7206716-п від 15.10.2020 про звільнення позивача та поновити його на роботі водієм-інкасатором-охоронцем Столичного головного регіонального управління №2 АТ КБ «ПриватБанк», зобов`язати відповідача виплатити позивачу середньомісячну заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з розрахунку середнього заробітку за період останніх двох місяців, що становить в сумі 1096,56 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов, який долучено до матеріалів справи, додатково пояснив, що з 13 квітня 2016 року по 16 жовтня 2020 року позивач працював на посаді водія-інкасатора-охоронця філії «Київсіті» АТ КБ «ПриватБанк», за наказом №Э.DN-ПП-2020-6897833 від 12 червня 2020 року позивача переміщено з Філії «Київсіті» АТ КБ «ПриватБанк» до Столичного головного регіонального управління №2, згідно з проектом реорганізації балансових філій у безбалансові відділення шляхом переведення балансів та клієнтів філій на баланс ГО (наказ № №Э.28.0.0.0/1-6862855 від 11 червня 2020 року). На підставі наказу за № 3.DN-YB-2020-7206716-n від 15.10.2020 позивача звільнено за прогул без поважної причини (п. 4 ст. 40 КЗпП України). При звільнені позивачу виплачено всі належні кошти, з наказом про звільнення його ознайомлено під розписку, додатково на адресу позивача направлено копію наказу та повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. На думку представника відповідача, роботодавцем дотримано процедуру застосування до працівника дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та дії банку відносно позивача є правомірними. Щодо підстав звільнення представник наголосив про наступне, що позивач був відсутній на роботі безперервно протягом робочого дня 18 та 22 вересня 2020 року, на вимогу надати пояснення про причини відсутності відповів відмовою, будь-яких документів, які б підтверджували поважність причин відсутності на роботі, не надав, у зв`язку з чим роботодавцем було прийнято рішення про рвання трудового договору на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважної мни). Доводи позивача про те, що у зазначені дні він перебував на роботі, спростовуються актами відсутність на роботі, складеними за підписом трьох працівників, а також табелем обліку використання робочого часу. Посилання Позивача про наявність відміток у програмному комплексі «Табелювання» не свідчить про перебування працівника на роботі протягом робочого часу, а означає лише те, що в табелювання працівник на початку та по закінченню робочого дня здійснив відмітки у відповідному програмному комплексі. Облік робочого часу працівників в банку здійснюється з використанням таких каналів табелювання: мобільний додаток «Табелювання», встановлене на телефоні співробітника (автореєстрація по геокоординатам); вхід в програмні комплекси на базі Єдиної системи авторизації (ЄСА) (через QR-код в мобільному додатку «Табелювання» або в йому додатку Приват24, встановленому на смартфоні). Доводи Позивача про відсторонення від роботи не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Протягом періоду трудових відносин накази про відсторонення [PERSON] не видавались, робочі дні згідно з графіком в табелі зараховані, окрім днів прогулу, [PERSON] за відпрацьовані дні нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, змінна винагорода, індексація заробітної плати тощо, що підтверджується розрахунковими листками. Доводи Позивача про те, що його звільнення пов`язано із оскарженням дисциплінарного стягнення у вигляді догани, є надуманими і не підтверджуються жодними доказами. Дійсно в Печерському районному суді м. Києва розглядається цивільна справа № 757/42474/20-ц за позовом [PERSON] про визнання незаконним і скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Проте ухвала про відкриття провадження та копії позовної заяви [PERSON] по цій справі надійшли до банку лише 07 грудня 2020 року, тобто вже після його звільнення за прогул, отже, жодного зв`язку між оскарженням догани та звільненням Позивача не вбачається. Суд, вислухавши пояснення сторін цивільного процесу, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Судом встановлено, що 12 квітня 2016 року уповноваженою особою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» видано наказ №Э.DN-КП-2016-6704520 від 15.10.2020 про прийняття [PERSON] на посаду водія-інкасатора-охоронця Філії «Київсіті» АТ КБ «ПриватБанк», дата початку роботи - 13 квітня 2016 року. 14 квітня 2016 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено Трудовий договір для Приватбанка (Україна) №Э.DN-КП-2016-6704520 (1511409). Відповідно до ст. 29 КЗпП України, обов`язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце. До початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. За загальними правилами, які визначено статтею 32 Кодексу законів про працю України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника. Частиною другою вказаної статті передбачено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. ВСУ зазначив, що з метою охорони інтересів працівників при переміщенні на інше робоче місце законодавство передбачає такі юридичні гарантії: переміщення працівника забороняється, якщо воно протипоказане йому за станом здоров`я (стаття 32 КЗпП України); якщо в результаті переміщення працівника зменшується заробіток з незалежних від нього причин, здійснюється доплата до попереднього середнього заробітку протягом двох місяців з дня переміщення (частина друга статті 114 КЗпП України). 12 червня 2020 року уповноваженою особою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» видано наказ №Э.DN-ПП-2020-6897833 про переміщення з 15 червня 2020 року [PERSON] , наказом регламентується переміщення співробітників Філії «Київсіті» АТ КБ «ПриватБанк» до Столичного головного регіонального управління №2 згідно з проектом реорганізації балансових філій у безбалансові відділення шляхом переведення балансів та клієнтів філій на баланс ГО (наказ № №Э.28.0.0.0/1-6862855 від 11 червня 2020 року). Судом встановлено, що переміщення позивача здійснено на тому ж підприємстві на інше робоче місце, у тій же місцевості та в межах відповідної посади, тобто відбулась лише зміна робочого місця (місця безпосереднього виконання роботи) та не змінилась жодна з істотних умов трудового договору. При вирішенні спору суд враховує позицію Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 01.11.2017 у справі № 6-1471цс17. Відповідно до положень статті 139 Кодексу законів про працю України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. (стаття 140 Кодексу законів про працю України) Відповідно до ч.1 ст. 142 КЗпП України, трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил. Згідно з п. 25 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку порушення трудової дисципліни може вважатися прогулом лише за наявності вини працівника. Відповідно до положень ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення як догана або звільнення. Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Як передбачено у ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. Як з`ясовано судом, 15 жовтня 2020 року уповноваженою особою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» видано наказ № 3.DN-YB-2020-7206716-n про звільнення [PERSON] з посади водія-інкасатора-охоронця Столичного головного регіонального управління №2 за прогул без поважної причини (п. 4 ст. 40 КЗпП України), останній робочий день - 16 жовтня 2020 року, підстава звільнення: службова записка Э.К4.0.0.0.0/3-7630 від 06 жовтня 2020 року «Про застосування дисциплінарних стягнень» 15 жовтня 2020 року [PERSON] ознайомився з наказом про звільнення, про що свідчить його особистий підпис на наказі з власноручним написом «Ознайомлений. Не згоден. Підтвердження присутності на робочому місці за зазначений період маю. 15.10.2020 року підпис [PERSON] » Відповідно до п.4 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Звільнення за скоєння прогулу (у тому числі і за відсутності на роботі більше трьох годин упродовж робочого дня) являється дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. З точки зору закону відсутність на роботі є прогулом, який дає адміністрації право на звільнення працівника за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, або обирати інший вид дисциплінарного стягнення. При цьому відсутність працівника на роботі може вважатися прогулом лише в разі відсутності на роботі без поважних причин. Правом оцінювати поважність причин неявки працівника на роботу законом наділений суд при виникненні спору. Як роз`яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Виходячи із загального обсягу доказів, суд вважає доведеними наступні обставини, що 18 вересня 2020 року з 09:30 год до 17:00 год водій-інкасатор - охоронець [PERSON] був відсутній на робочому місці розташованому за адресою м. Київ. вул. Євгена Сверстюка, 19, про що складений Акт № 1 від 18 вересня 2020 р «Про відсутність на робочому місці», оформлений та підписаний працівниками банку - заступником Директора РП - керівник напрямку перерахунку і інкасації грошових коштів [PERSON] , заступником керівника напрямку з перевезення цінностей та інкасації [PERSON] , провідним спеціалістом з безпеки інкасації [PERSON]. 22 вересня 2020 року з 09:30 год до 17:00 год водій-інкасатор - охоронець [PERSON] був відсутній на робочому місці розташованому за адресою м. Київ. вул. Євгена Сверстюка, 19, про що складений Акт № 1 від 18 вересня 2020 р «Про відсутність на робочому місці», оформлений та підписаний працівниками банку - заступником Директора РП - керівник напрямку перерахунку і інкасації грошових коштів [PERSON] , заступником керівника напрямку з перевезення цінностей та інкасації [PERSON] , провідним спеціалістом з безпеки інкасації [PERSON]. 30 вересня 2020 року позивачу запропоновано дати пояснення щодо вчиненого проступку та пояснити причини його відсутності на робочому місці, але надати пояснення та повідомити причину своєї відсутності на роботі 18 вересня та 22 вересня 2020 року [PERSON] відмовився, про що було складено Акти фіксації відмови від надання пояснень датовані 30 вересня 2020 року, оформлені та підписані працівниками банку - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За умовами пункту 2 Трудового договору, який укладено з позивачем, передбачено, що працівник зобов`язаний сумлінно виконувати свої трудові обов`язки, дотримуватися вимог «Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників «ПриватБанку», у разі неможливості виконання будь-яких функцій, завдань, терміново доводити інформацію до безпосереднього керівника в письмовому вигляді, знати і виконувати вимоги чинного законодавства, а також внутрішніх нормативних документів "Банку" (Додаток). Пунктами 3.4. - 3.5. Правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених Головою Правління АТ КБ «ПриватБанк», наказ СП-2018-6590789 від 10 травня 2018 року, встановлено, що працівники зобов`язані щодня проходити процедуру електронної реєстрації часу початку і завершення робочого дня (табелювання) з використанням програмних комплексів банку мобільного додатку «Табелювання» чи входу в програмні комплекси на базі Єдиної системи авторизації (ЕСА)); при відсутності відміток про успішну реєстрацію надавати пояснення по усім рахованим дням; повідомляти (за можливості - до початку робочого дня) безпосереднього керівника або Напрямок трудових ресурсів (HR) про причини відсутності на роботі письмово, засобами телефонного чи електронного зв`язку або іншим доступним способом. У разі втримання працівником цієї вимоги складають акт про відсутність працівника на робочому місці. Так, наказом № Э.К4.0.0.0.0/3-40020669 від 30.07.2020 [PERSON] було встановлено графік роботи для інкасаторів, згідно з встановленим графіком роботи позивача 18 та 22 вересня 2020 року були робочими днями. Облік робочого часу працівників банку здійснюється з використанням таких каналів табелювання: мобільний додаток "Табелювання", встановлене на телефоні співробітника (автореєстрація по геокоординатам); вхід в програмні комплекси на базі Єдиної системи авторизації (ЄСА) (через QR-код в мобільному додатку "Табелювання" або в йому додатку Приват24, встановленому на смартфоні). Автореєстрація по геокоординатам - це автоматичне отримання відмітки в табелі на основі геопозиціонування при попаданні співробітника в зону покриття свого робочого місця (бранча, за яким закріплений співробітник). Наявність відміток у програмному комплексі «Табелювання» не свідчить про перебування працівника на роботі протягом робочого часу, а означає лише те, що в табелювання працівник на початку та по закінченню робочого дня здійснив відмітки у відповідному програмному комплексі. При цьому зона покриття робочого місця може досягати до 200 .радіусі від робочого місця, тобто фактично працівник міг перебувати в зоні табелювання, проте не знаходитись в приміщенні, де розташоване робоче місце. Згідно Витягу з програмного комплексу табелювання - малу операцій табелювання позивача за 18 та 22 вересня 2020 року, убачається, що зона табелювання досягає до 200 метрів в радіусі від робочого місця, і для отримання відмітки в табелі працівник міг знаходитись у будь-якому місці в межах покриття, і не обов`язково у приміщенні, де розташоване робоче місце. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.09.17 р. по справі №6-1412цс17, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати КЦС при розгляді справи № 676/2489/19 у своїй постанові від 20 жовтня 2020 року зазначив, що для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, необхідно з`ясувати поважність причин такої відсутності. Поважними причинами визнаються зокрема такі, що виключають вину працівника. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст.76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. (ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України) Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій корпії, оскільки оригінал документа є єдиним примірником, то судом оригінали документів вимагаються лише для ознайомлення та огляду в судовому засіданні, при цьому в справі залишаються належним чином завірені копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних) копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. При зверненні з позовом до суду, позивачем долучено докази, що підтверджують припинення трудових відносин - копію наказу від 16 жовтня 2020 року про звільнення позивача із займаної посади, довідку про нараховану заробітну плату, скріншоти використання позивачем сервісу «Табелювання» за 18 вересня та 22 вересня 2020 року. Разом з тим, учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ у таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ, що є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав звільнення позивача із займаної посади та їх доведення належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що факт прогулу позивача 18 вересня та 22 вересня 2020 року підтверджується наданими відповідачем та дослідженими під час розгляду справи доказами, зокрема, актами про відсутність позивача на робочому місці, складені та підписані службовими особами відповідача. При цьому, суд враховує покази свідків - [PERSON] , заступник Директора РП - керівник напрямку перерахунку і інкасації грошових коштів, та [PERSON] , провідний спеціалістом з безпеки інкасації, будучи допитаними в судовому засіданні свідки підтвердили, що 18 та 22 вересня 2020 року водій-інкасатор-охоронець [PERSON] протягом робочого дня з 09.30 до 17.00 години не з`явився на робочому місці, розташованому за адресою: [ADDRESS] , про причини відсутності працівник керівництво не повідомив, відсутність працівника на робочому місці зафіксовано у відповідних актах, які свідки підписали особисто, також в присутності свідків працівнику пропонувалось надати пояснення про причини відсутності на робочому місці, надати пояснення працівник відмовився, про що складено відповідні акти. В свою чергу, заперечуючи наявність прогулу, який би давав підстави для його звільнення з цих підстав, позивач не скористався процесуальним правом надати докази, які мали підтвердити дотримання позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства та виконання своїх трудових обов`язків, та не спростував наведені відповідачем обставини, які підтверджуються письмовими доказами про відсутність позивача на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня - 18 вересня та 22 вересня 2020 року, про що складено відповідні акти, правом надати письмові пояснення працівник не скористався, що зумовлювало застосування керівником підприємства до позивача дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни у вигляді звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Суд критично відноситься до позиції позивача, який наголошував на тому, що за наказом керівництва банку його було відсторонено від роботи водія - інкасатора, оскільки ці обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, протягом всього часу перебування в трудових відносинах накази про відсторонення позивача керівництвом банку не видавались, робочі дні згідно з графіком в табелі зараховані, окрім днів прогулу, за відпрацьовані дні позивачу нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, змінна винагорода, індексація заробітної плати тощо, що підтверджується розрахунковими листками. При застосуванні дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення було дотримано всі вимоги чинного трудового законодавства., дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення було застосовано в межах встановленого чинним законодавством строку, перед застосуванням стягнення було витребувано пояснення, і у зв`язку з тим, що позивач відмовився надати пояснення про причини відсутності та не надав жодних документальних підтверджень поважності причин відсутності, прогул було визнано таким, що вчинений без поважних причин. Так, згідно з частиною першою ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Прогули без поважних причин було вчинено позивачем 18 та 22 вересня 2020 року, про що було складено акти відсутності на роботи за підписами трьох працівників банку - керівника Напрямку перерахунку і інкасації грошових коштів, заступника керівника напрямку з перевезення цінностей і інкасації, провідного спеціаліста з безпеки інкасації ГО., наказ про звільнення було видано в межах одного місяця з дати вчинення працівником прогулу - 16 жовтня 2020 року. Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Виходячи з положень статті 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З огляду на викладене, враховуючи встановленні судом обставини та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для визнання незаконним та скасування наказу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» №Э.DN-УB-2020-7206716-п від 15.10.2020 про звільнення [PERSON] та його поновленні на роботі водієм-інкасатором-охоронцем Столичного головного регіонального управління №2 АТ КБ «ПриватБанк», як і для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними та залежать від вирішення судом спору про наявність підстав для поновлення працівника на займаній посаді. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) З огляду на викладене, розглядаючи справу в межах позовних вимог, з викладених у позовній заяві підстав та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення працівника, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є необґрунтованим та не вбачає передбачених законом підстав для його задоволення. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed