Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати [PERSON] , таким, щовтратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло належить будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачем в даному будинку зареєстровані: донька - [PERSON] ; дід - [PERSON] ; відповідач - [PERSON] . Відповідач [PERSON] був зареєстрований за згодою попереднього власника, але в будинку не проживає з 2005 року і по даний час, не сплачує комунальні платежі, не здійснює жодних дій, які б вказували на зацікавленість у користуванні житлом. У зв`язку з тим, що [PERSON] не проживає в будинку позивача, а його реєстрація перешкоджає позивачу у здійсненні користування та розпорядження своїм майном, тому позивач змушена звернутися до суду. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 26 липня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просили їх задовольнити. Пояснення надала аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи у його відсутність до суду не подав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 19 травня 2018 року серія ННС № 420039 та витягу з Державного реєстру, відомо, що [PERSON] , є власницею будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6, 7). Відповідно до довідки № 610 від 12 червня 2019 року, відомо, що окрім позивача у вищезазначеному будинку також зареєстровані: донька - [PERSON] , 2012 року народження; дід- [PERSON] 1939 року народження; відповідач (двоюрідний брат) - [PERSON] , 1991 року народження, зареєстрований але не проживає (а.с. 8). Відповідно до акту про обстеження житлово - побутових умов проживання від 25 червня 2019 року, складеного депутатом Калинівської селищної ради Броварського району Київської області Хамбіром Г.М. у присутності сусідів: [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] зареєстрований, але з 2005 року не проживає (а.с. 9). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме враховуючи, що [PERSON] за вказаною вище адресою не проживає понад один рік й не користується будинком, суд вважає за можливе визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: partial