Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Публічного Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (Відповідач, Банк) про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів (а.с.1-6). Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06 січня 2015 року Позивач уклав з Відповідачем договір банківського вкладу (депозиту) №300937/131/3-15 «Класік» у відділенні № 39 Філії «Центральне РК» АТ «Банк «Фінанси та Кредит». На виконання п.1 Договору Вкладник вніс, а Банк прийняв грошові кошти на депозитний рахунок [NUMBER] у сумі 16 558,97 грн. на строк з 06 січня 2015р. по 06 квітня 2015р. на умовах, визначених Договором-заявою та Основними умовами залучення банківських вкладів у АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Відповідно до п.2 Договору, за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п.1 цього Договору, Банк нараховує і виплачує Вкладнику проценти за ставкою 23,00% річних. Пунктом 6 Договору передбачено, що після закінчення строку депозитного договору, вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених п.5.2. Основних умов. 25 березня 2015р. Позивач завчасно письмово звернувся до Банку із заявою про повернення вкладу (депозиту) у день закінчення строку дії договору - 06.04.2015р. Так, 06.04.2015р. Позивач звернувся до відділення № 39 Філії «Центральне РУ» АТ «Банк Фінанси та Кредит» із офіційною заявою повернення вкладу, проте працівниками Банку Позивачеві було відмовлено у видачі депозиту у сумі 16 558,97 грн., але було виплачено відсотки, нараховані відповідно до п.2. Договору у сумі 729,02 грн. 17.04.2015р. Позивач повторно письмово звернувся до Банку з вимогою про повернення вкладу, проте жодної відповіді на неодноразові звернення Позивача, від Відповідача не було отримано, станом на 08.06.2015р. Відповідачем грошові кошти Позивачу не сплачені, залишок вкладу складає 16 558,97 грн. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням ст.ст. 625, 1060, 1167 ЦК України, ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», Позивачка просила стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на свою користь: - суму вкладу в розмірі 16 558,97 грн.; - суму процентів за користування коштами за період з 06.04.2015р. до 08.06.2015р. в розмірі 667,80 грн.; - пеню в розмірі 31 793,22 грн.; - суму трьох відсотків річних в розмірі 87,10 грн.; - суму інфляційних витрат в розмірі 2 733,89 грн.; - відшкодування моральної шкоди в сумі 15 000,00 грн.; - суму витрат на почтове відправлення листів на адресу АТ «Банк «Фінанси та Кредит» у розмірі 36,96 грн., а всього 66 877,94 грн. 14.08.2015р. через канцелярію суду від Позивачки надійшла Заява про уточнення позовних вимог від 14.08.2015р (а.с.35-36). Проте, 18.08.2015р. Позивачка надала суду заяву, в якій просила повернути заяву про уточнення позовних вимог, подану до суду 14.08.2015р. (а.с.37). Позивачка в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.38). Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.39), про причини неявки суд не повідомив, письмових пояснень чи заперечень по суті позовних вимог суду не надав. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що Позивачка проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06 січня 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено Договір-заява № 300937/131/3-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 3 міс. В національній валюті (далі - Договір) (а.с.10), за умовами якого вкладник вносить, а Банк приймає грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок [NUMBER] у сумі 16 558,97 грн. на строк з 06.01.2015р. по 06.04.2015р. у порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі-заяві та в Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит», які затверджені згідно з внутрішніми процедурами Банку та розміщені для ознайомлення на інформаційних стендах в приміщеннях установ Банку та оприлюднені на офіційному сайті Банку за адресою: www.fcbаnk.com.ua. Відповідно до п.п.2, 3 Договору-заяви визначено, що за час користування коштами вкладу, протягом строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, Банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 23,00% річних, нарахування яких здійснюється у порядку, визначеному п.4.1.3. Основних умов. Капіталізація процентів нарахованих на Вклад не проводиться. Нараховані проценти зараховуються Вкладнику на рахунок, відкритий в Банку [NUMBER]. Виплата процентів, нарахованих на Вклад, здійснюється Банком у день закінчення строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, у порядку та на умовах, викладених у п.п.4.2., 4.3.1. Основних умов, одночасно з поверненням суми вкладу. Після закінчення строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, Вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п.5.2. Основних умов (п.6 Договору). Строк розміщення Вкладу може бути продовжено в порядку, строки та на умовах, визначених положеннями п.5.2. Основних умов (п. 7 Договору). Відповідно до п.п. 5.2. Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (а.с.13-18) у випадку закінчення строку розміщення Строкового вкладу, визначеного в Договорі-заяві, та умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення Строкового вкладу після закінчення строку розміщення Строкового вкладу, визначеного у Договорі-заяві, Вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення Вкладу, отримати кошти з Строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування його на власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію Договору припинити, зобов'язаний надати Банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку Строкового вкладу, визначеного Договором-заявою. Вказану письмову вимогу Вкладник зобов'язаний надати Банку у двох автентичних примірниках, один з яких приймається Банком, а другий - повертається вкладнику з відміткою Банку про отримання письмової вимоги. У зазначеній заяві Вкладник обов'язково зазначає спосіб повернення вкладу: видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок (із вказанням у заяві повних реквізитів рахунку для перерахування). Якщо день повернення суми Вкладу припадає на вихідний, святковий, неробочий день, то повернення суми Вкладу проводиться Банком на наступний перший робочий день. У відповідності до умов Договору-заяви, 06 січня 2015 року Позивачка внесла, а банк прийняв грошові кошти на загальну суму 16 558,97 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 203524776 від 06.01.2015р. на суму 15 041,94 грн. (а.с.11) та квитанцією № 343 від 06.01.2015р. на суму 1 517,03 грн. (а.с.12). До закінчення строку дії вкладу у відповідності до п.5.2. Основних умов, Позивач 23 березня 2015 року направила на адресу Відповідача Заяву про повернення депозитних коштів, в якій просила повернути банківський вклад, нарахувати та сплатити відсотки за цим вкладом у строк його закінчення - 06.04.2015р. (а.с.20). Зазначену заяву Позивача від 25.03.2015р. Відповідач отримав 30.03.2015р., що підтверджується зворотним повідомленням про отримання поштового відправлення (а.с.21). 06 квітня 2015 року Позивачка подала до Банку Заяву, в якій просила повернути банківський вклад у сумі 16 558,97 грн., розміщений згідно договору банківського строкового вкладу (депозиту) № 300937/131/3-15 від 06.01.2015р. (а.с.19). Як зазначила Позивачка, в день закінчення строку дії вкладу Відповідачем було виплачено їй лише нараховані відсотки по вкладу в сумі 729,02 грн. В зв'язку з неповерненням Позивачу суми вкладу, остання 18 квітня 2015 року направила на адресу Банку Заяву про повернення депозитних коштів від 17.04.2015р., в якій вимагала повернути грошові кошти в сумі 16 558,97 грн. (а.с.22). Зазначену заяву було отримано Банком 20.04.2015р., що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.23), проте вимоги Позивача Відповідач залишив без уваги та без задоволення. У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.ч. 1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до положень ст.1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ч. 5 ст. 1061 ЦК України). Отже, з наведених норм Закону вбачається, що вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст.1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 1070 ЦК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Як вбачається з правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року справа №6-39цс13: зобов'язання сторін за договором припиняються з моменту їх належного виконання. Оскільки внесені позивачем кошти у визначений договором строк на його вимогу не повернуті, то це дає право позивачеві на отримання процентів за користування депозитними коштами за період з дня витребування вкладу до дня його фактичного повернення, а також на отримання сум, передбачених ч.1 ст. 625 ЦК України. Згідно з ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Разом з тим, відповідно до п.п. 4.1.3. Основних умов визначено, що нарахування процентів за Вкладом проводиться від дня, наступного за Днем надходження вкладу у Банк, до дня, який передує його поверненню Вкладнику або списанню з вкладного рахунка за методом: для вкладів, що розміщені в іноземній валюті - факт/360 (фактична кількість днів у місяці/360 днів у році). Нараховані Банком проценти зараховуються на Рахунок для нарахування процентів за Вкладом. Проценти нараховуються лише на суму вкладу, а нараховані проценти не збільшують суму вкладу. Судом встановлено, що Відповідач всупереч положенням чинного законодавства, в термін повернення Вкладу не повернув Позивачу в повному обсязі суму вкладу в розмірі 16 558,97 грн. Таким чином, з урахуванням правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року справа №6-39цс13, суд дійшов висновку, що Позивач має право на отримання процентів за користування депозитними коштами за період з дня витребування вкладу до дня його фактичного повернення, проте у розмірі та на умовах, передбачених Депозитним договором для відповідного рахунку в межах заявлених позовних вимог. Як було зазначено вище, за час користування коштами вкладу, протягом строку визначеного п. 1 цього Договору-заяви, Банк нараховує і виплачує Вкладникові проценти за ставкою 23% річних (п.2 Договору). З матеріалів справи не вбачається, що по закінченню строку дії вкладу Відповідач перерахував суму вкладу Позивача на рахунок, для якого встановлена процентна ставка відмінна від процентної ставки, вказаної в п.2 Договору-заяви. Відповідач своїх заперечень чи пояснень по суті позовних вимог до суду не направив, а тому суд виходить з наявних доказів, що містяться в матеріалах справи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Відповідач в зв'язку з порушенням умов Договору-заяви щодо вчасного повернення суми вкладу, зобов'язаний нарахувати та сплатити Позивачу проценти за час фактичного користування грошовими коштами останнього, які відповідно до умов договору з урахуванням п.4.1.3. Основних умов, та ст. 1061 ЦК України нараховуються від дня, наступного за днем перерахування коштів на відповідний рахунок до дня, що передує поверненню вкладу вкладникові, в межах заявлених позовних вимог за період з 06.04.2015р. по 08.06.2015р. в сумі 677,08 грн. (16 558,97 грн.*23%/100)/360)*64 дні). Доказів протилежного в судовому засіданні не здобуто. Таким чином, в зв'язку з невиконанням Відповідачем умов договору щодо повернення суми вкладу, з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню сума неповернутого вкладу в розмірі 16 558,97 грн. та відсотки, нараховані в порядку та розмірі, передбаченому зазначеним договором з 06.04.2015р. по 08.06.2015р. в розмірі 667,80 грн. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України, а тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Оскільки заборгованість ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» перед позивачем обчислюється в національній валюті України, то стягненню підлягають три відсотки річних на суму основного боргу з врахуванням помісячного інфляційного індексу. Так, в зв'язку з тим, що датою повернення суми вкладу та нарахованих відсотків відповідно до умов Договору-заяви № 300937/131-3/15 від 06.01.2015р. було визначено 06 квітня 2015 року, суд дійшов висновку, що виходячи з умов Договору-заяви, Основних умов та положень ст. 1061 ЦК України, 06 квітня 2015 року Банк зобов'язаний був повернути Позивачу суму вкладу в розмірі 16 558,97 грн. та суму нарахованих процентів по вкладу за відповідний період. Таким чином, починаючи з 07.04.2015р. Відповідач вважається таким, що прострочив Позивачу виплату суми вкладу. Так, враховуючи викладене, в зв'язку з порушенням Відповідачем своїх зобов'язань щодо вчасної та повної виплати Позивачу суми вкладу та нарахованих відсотків по вкладу, суд дійшов висновку, що з Відповідача підлягає до стягнення на користь позивача 3% річних за порушення виконання зобов'язань по Договору-заяві № 300937/131/3-15 від 06.01.2015р. за період з 07.04.2015р. по 08.06.2015р. в сумі 85,74 грн. ((16 558,97) *3%/100)/365)*63 днів) та інфляційні втрати в сумі 2 733,89 грн. Щодо вимог про стягнення з Відповідача пені в сумі 31 793,22 грн., передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за затримку повернення депозитного вкладу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» встановлено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Неустойка (штраф, пеня) стягується лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. Пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні (п.20 зазначеної Постанови № 5 від 12.04.1996р.). Разом з тим, судом установлено, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надав позивачу послугу, яка зводилася до прийняття ним від позивача грошових сум з обов'язком виплати процентів на них. Надання такої послуги було оформлено укладеним банком з позивачем договором банківського вкладу. Після укладення цього договору між банком та позивачем виникли зобов'язальні відносини, які регулюються нормами зобов'язального права та положеннями укладених договорів банківських вкладів, водночас, положення ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її не виконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені, виниклих між сторонами відносин не регулюють, а тому позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача пені за порушення строків повернення вкладу та нарахованих по ньому процентів задоволенню не підлягають. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у Рішенні №6-29925св09 від 31 березня 2010 року «Про стягнення коштів у зв'язку з розірванням договору банківського вкладу», яка в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування. Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 15 000,00 грн., суд виходить наступного. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р., із подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У підтвердження своїх моральних страждань у зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем договірних зобов'язань щодо повного та своєчасного повернення суми вкладу, позивач зазначила, що незаконна відмова Банку виконувати умови договору завдали їй душевних страждань і переживання, яких вона зазнала в зв'язку з протиправними діями Відповідача. Так, відмова в поверненні вкладу порушила плани Позивачки в частині розпорядження власними грошовими коштами, що призвело до порушення виконання Позивачем своїх обов'язків по сплаті навчання його неповнолітньої дитини у приватному навчальному закладі, крім того, частину грошових коштів, які були передані банку за Договором депозиту, Позивач планував використати для літнього відпочинку своєї неповнолітньої дитини, яку виховує самостійно. Таким чином, в результаті вищезазначених дій Відповідача Позивачу та її неповнолітній дитини було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 15 000,00 грн. Як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи, позивачем не було підтверджено допустимими доказами факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також, з чого вона виходила, оцінюючи шкоду у розмірі 15 000,00 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про неможливість задоволення цих вимог, так-як вони не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ні Договором строкового банківського вкладу, ні законом, що регулює розглядувані правовідносини не передбачено відшкодування моральної шкоди у випадку невиконання зобов'язання, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, оскільки судом встановлено, що термін дії Договору-заяви № 300937/131/3-15 від 06.01.2015р. закінчився 06.04.2015р., проте Відповідач не виконав своїх зобов'язання щодо повернення вкладу, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах Закону, а тому підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: - сума вкладу в розмірі 16 558,97 грн.; - сума 23% річних за користування коштами за період з 06.04.2015р. п 08.06.2015р. в розмірі 677,08 грн.; - сума 3% річних за період з 07.04.2015р. по 08.06.2015р. в розмірі 85,74 грн.; - інфляційні втрати - 2 733,89 грн., а всього 20 055,68 грн. Щодо відшкодування Позивачці витрат на поштове листування в сумі 36,96 грн., суд виходить з того, що відповідно до умов договору та п.5.2. Основних умов, згідно яких заяву про небажання продовжувати строк дії договору банківського вкладу та про отримання депозитного вкладу Вкладник зобов'язаний надати Банку не пізніше дати закінчення строку, тобто Позивачка мала можливість в день закінчення строку дії вкладу - 06.04.2015р. подати відповідну заяву, а не направляти її поштою Відповідачеві та нести відповідні затрати на поштове пересилання, а відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Банку на користь Позивачки витрат на поштове листування в сумі 36,96 грн. не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з Відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,60 грн. в дохід держави, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом та з урахуванням мінімальної ставки судового збору, встановленої для позовів майнового характеру відповідно до Закону України «Про судовий збір». Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 15, 16, 23, 319, 386, 525, 526, 530, 533, 610, 612, 625, 1058, 1060, 1061, 1074, 1167 ЦК України, ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з урахуванням Постанови Верховного Суду України від 29 травня 2013 року справа №6-39цс13, Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», Рішення Верховного Суду України №6-29925св09 від 31 березня 2010 року «Про стягнення коштів у зв'язку з розірванням договору банківського вкладу», ч. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, та

Outcome: partial