Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.10.2008 р. зареєстрував шлюб з відповідачем. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2016 р. шлюб був розірваний. Від спільного шлюбу народилася донька - [PERSON], [INFO]. Ще за рік до розірвання шлюбу сторони припинили сумісне проживання однією родиною, відповідачка виїхала в невідомому напрямку, залишивши позивача з дитиною. З того часу донька [PERSON] постійно проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Донька знаходиться на повному утримані позивача, виключно він займається вихованням, навчанням та підготовкою до дорослого життя. Відповідачка [PERSON] долею, життям та здоров'ям доньки практично не цікавиться. Після розірвання шлюбу [PERSON] проживає з іншим чоловіком. Відповідачка декілька разів брала дитину до себе, але згодом донька почала скаржитися на те, що співмешканець відповідачки ображає її та вороже відноситься. Після цього донька відмовляється відвідувати матір за місцем її проживання. Позивач не заперечує щодо участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною, жодним чином не перешкоджає відповідачу у спілкуванні. Однак, відповідачка не проявляє ініціативи щодо зустрічей з донькою, її життям взагалі не цікавиться. Позивачем створені хороші умови для життя, навчання та дозвілля доньки, остання забезпечена всім необхідним для нормального духовного та фізичного розвитку, відповідно до її вікових потреб. Позивач має власне житло, постійну роботу та сильне бажання виховати та виростити доньку гідною людиною. В той же час, відповідачка [PERSON] власного житла та самостійного доходу не має, збирається виїжджати на заробітки. Враховуючи ці обставини, відповідачка не зможе забезпечити належних умов для проживання доньки. Крім того, донька сама не хоче проживати з матір'ю. Наявність неприязних стосунків між донькою та співмешканцем відповідачки є суттєвою обставиною, яка підтверджує, що проживання дитини з матір'ю є небезпечним для дитини та не відповідає її інтересам. Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком - [PERSON] З урахуванням вищевикладеного, позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком - позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на користь позивача на утримання малолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.11.2017 р. і до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації як представник органу опіки та піклування, Терещенко О.О. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, підтримала висновок служби та вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з її батьком [PERSON], що цілком відповідає інтересам дитини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлена завчасно і належним чином за останнім відомим місцем проживання. Заяви про причини неявки чи слухання справи в її відсутність суду не подавала. Сторони, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну місця свого проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається по останньому відомому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 10.10.2008 р. сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1432. Від шлюбу мають спільну малолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1571 (а.с.9). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2016 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 28.11.2016 р. (а.с.8). Позивач та малолітня донька [PERSON], [INFO], зареєстрована та проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] по теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с.10,11). В судовому засіданні було встановлено, що відповідачка, зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але фактично проживає за адресою: [ADDRESS] разом зі своїм співмешканцем. Актом ЖЕД-318 від 15.11.2016 р. підтверджується, що відповідачка [PERSON] за місце реєстрації не проживає. Відповідно до довідки №б/н від 15.06.2017 р., виданої [PERSON], вбачається, що позивач працює у ФОП [PERSON] на посаді оператора з уведення даних в ЕОМ за трудовим договором №2017/32к від 02.06.2017 р. по теперішній час з посадовим окладом 3500 грн.(а.с.12). Згідно характеристики, виданої [PERSON] за місцем роботи ФОП [PERSON], позивач характеризується позитивно. Відповідно до характеристики І-ІІІ ступенів № 321, яку відвідує малолітня [PERSON] позивач - батько малолітньої дитини приймає участь у вихованні доньки, приводить і забирає дитину зі школи, ходить на батьківські збори, оплачує харчування дитини, співпрацює з вчителем, цікавиться успіхами доньки, приділяє належну увагу вихованню дитині. Згідно дослідженого в судовому засіданні висновку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування від 21.01.2017 р. за № 102/03/31-522 щодо визначення місця пррорживання малолітньої дитини, [PERSON] на даний час проживає зі своїм батьком [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. За місцем проживання батька та дитини проведено обстеження житлово-побутових умов та складено акт, згідно якого умови для виховання, розвитку та проживання дитини - відповідають вимогам. При співбесіді спеціаліста Служби у справах дітей з малолітньою [PERSON], остання повідомила, що вона не хоче проживати з мамою, оскільки співмешканець матері її ображає, а мама її не захищає. Також висловила бажання зустрічатися з мамою у себе вдома, але мама її не відвідує. Водночас, малолітня [PERSON] зазначила, що з батьком їй дуже добре, він піклується про неї та вона бажає проживати разом з ним. Мати дитини, [PERSON] відвідала Службу у справах дітей, надала усні та письмові пояснення. В усних поясненнях зазначила, що власного житла та самостійного доходу не має, збирається виїжджати на заробітки. Підтвердила факт неприязних стосунків між дитиною та її співмешканцем, зазначила, що це є ще однією з причин, чому донька не може проживати разом з нею. Тому, мати дитини [PERSON] написала особисту письмову заяву, що вона не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з батьком [PERSON] Таким чином Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання дитини саме із батько [PERSON], на підставі рішення з комісії з питань захисту прав дитини (протокол №1 від 19.01.2017 р.) (а.с.17-18). Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. Сімейне право закріплює в обов'язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За приписами ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Таким чином, на рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір'ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір'ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Такими чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про відсутність у відповідача самостійного доходу, те, що дитина проживає з батьком, який належно нею опікується і утримує, та беручи до уваги те, що протилежного відповідачем не доведено, діючи в інтересах малолітньої дитини, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. За приписом ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В силу ст. 182 Сімейного кодексу України,при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України,). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, № 3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до вимог ст. 182 СК та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", при вирішенні питання щодо розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Тому зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст. 141 СК України), суд приходить до висновку про можливість стягнення із відповідача на користь позивача аліментів на утримання дочки в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення з дати звернення з даним позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. Суд задовольняє частково вимогу щодо стягнення аліментів, а саме не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а не як зазначенов позовній заяві не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а тому підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп., оскільки позов подано в 2017 році та на день подачі даного позову діяли ставки судового збору саме в такому розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: partial