Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

В червні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, уточнивши яку, остаточно просила поновити [PERSON] у ПАТ «Миколаївський суднобудівний завод «Океан» на останній посаді слюсара ремонтника 4-го розряду; стягнути з відповідача на користь позивач заборгованість по заробітній платі 13238,57 та середній заробіток за час вимушеного прогулу 31015,14 грн. та моральну шкоду, у розмірі визначеному судом. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказувала, що вона з 10 червня 1989 року працює в ПАТ «Миколаївський суднобудівний завод «Океан». 04 лютого 2014 року [PERSON] звільнено за п.1. ст. 40 КЗпП. Однак, позивач вважає її звільнення незаконним та безпідставним, в звязку із чим, просить задовольнити її позовні вимоги. Крім того, позивач вказувала, що під час її звільнення їй не було сплачено заборгованість по заробітній платі у розмірі 13238,57, в звязку із чим утворилася заборгованість за час вимушеного прогулу у розмірі 31015, 14 грн. Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача в судове засідання не зявився, на попередньому судовому засіданні надав письмові заперечення з приводу заявлених вимог. В звязку із неявкою представника відповідача, суд в порядку ст. 224 ЦПК України, за письмовою згодою позивача вважає за можливе розглянути справу заочно. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 р. № 9 визнано що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення Судом встановлено, що позивач працювала на ПАТ «Миколаївський суднобудівний завод «Океан» з 10 червня 1989 року та була звільнена 04 лютого 2014 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із ліквідацією підприємства. 01 листопада 2013 року Господарський суд Миколаївської області в рамках справи про банкрутство підприємства постановив розпочати процедуру ліквідації ВАТ "Миколаївський суднобудівний завод "Океан". Крім того, постановою господарського суду Миколаївської області від 01.11.2013 року у справі № 5016/1284/2012 (5/45) визнано ПАТ "Миколаївський суднобудівний завод "Океан" банкрутом. Відкрито ліквідаційну процедуру. Призначено ліквідатором ПАТ "Миколаївський суднобудівний завод "Океан" арбітражного керуючого [PERSON] Відповідно до постанови Вищого Господарського Суду України від 13.05.2014р. у справі № 5016/1284/2012 (5/45) висновки місцевого господарського суду було спростовано, а постанова щодо банкрутства та ліквідації публічного акціонерного товариства «Миколаївський суднобудівний завод «Океан» - скасовано. Таким чином, суд приходить до висновку, що підстави для звільнення [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП відпали відповідно до вказаної постанови Вищого Господарського Суду України від 13.05.2014р., яка набула законної сили з моменту її проголошення, а відтак вимоги позивача щодо поновлення на роботі підлягають задоволенню. Згідно ст. 116 Кодексу України про працю при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Крім того, при звільненні позивач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не отримала повного розрахунку, а саме 13238,57 грн., що підтверджується довідкою відповідача № 50400/Є70 від 08 жовтня 2014 року (а.с.36). Разом з тим, встановивши несвоєчасність розрахунку по заробітній платі, суд вважає за можливе в порядку ст. 117 КЗпП стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за час затримки розрахунку по заробітній платі у розмірі 31015,14 грн., яка виражають у середній заробітній платі. Таким чином, суд стягує з відповідача на користь позивача 44253,71 грн. заробітної плати, яка нею не була отримана за час своєї роботи. Згідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Однак, в порушення частини 1 статті 60 ЦПК України [PERSON] не доведено тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог з приводу стягнення моральної шкоди, а відтак суд відмовляє у задоволенні цієї вимоги. В порядку ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved