Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

4 червня 2015 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт, посвідчений 27 травня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], згідно з яким її син [PERSON] заповів усе своє майно [PERSON]; визнати недійсними договори дарування земельної ділянки та житлового будинку з господарчими будівлями, посвідчених 29 травня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], згідно з якими [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 0,5 га та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований в Овідіопольському районі, с. Каролино-Бугаз, провулок Вчительський, 22-А. У судових засіданнях позивачка посилалася на те, що є матірю [PERSON]. За час свого життя її син [PERSON] набув у власність наступне майно: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], земельну ділянку та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташовані в Овідіопольському районі, с. Каролино-Бугаз, провулок Вчительський, 22-А, та автомобілі: [PERSON] державний номер [NUMBER], [PERSON] державний номер [NUMBER], та [PERSON] державний номер [NUMBER]. 4 червня 2014 року її син [PERSON] помер. Після його смерті їй стало відомо, що 29 квітня 2014 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], що 27 травня 2014 року її син нібито склав заповіт, згідно з яким заповів усе належну йому майно [PERSON], 29 травня 2014 року її син [PERSON] уклав договори дарування згідно з яким подарував належні йому земельну ділянку та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташовані в Овідіопольському районі, с. Каролино-Бугаз, провулок Вчительський, 22-А, громадянці [PERSON] Вона впевнена, що вищезазначені правочини повинні бути визнані судом недійсними, оскільки у звязку з тяжким станом здоровя [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та свідомо приймати рішення. У судових засіданнях позивачка стверджувала, що з 27 травня 2014 року до дня смерті постійно знаходилася зі своїм сином та здійснювала за ним догляд, оскільки він перебував у безпорадному стані, відповідачка [PERSON] категорично забороняла їй викликати швидку допомогу або звертатися до інших лікарів для надання медичної допомоги [PERSON] Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, та 24 лютого 2016 року звернулася з зустрічним позовом, в якому просила встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у період 2004 по 29 квітня 2014 року, визнати обєктом спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS], визнати за нею право власності на 1\\2 частину даної квартири, та стягнути з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 90000 гривень. У судовому засіданні [PERSON] зустрічний позов підтримала та пояснила, що з 1999 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] та 20 квітня 2000 року у них народився син [PERSON]. 26 червня 2006 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності набув право власності на квартиру [ADDRESS]. Вона вважала, що оскільки дана квартира придбана [PERSON] під час перебування з нею у фактичних шлюбних відносинах, вона є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та на підставі ст. ст. 70, 74 СК України підлягає поділу. Також [PERSON] просила стягнути з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 90000 гривень, яка їй завдана в результаті дії [PERSON], а саме звернення до правоохоронних органів з заявою про притягнення мене до кримінальної відповідальності за вбивство мого чоловіка [PERSON], звернення до правоохоронних органів з заявою щодо нібито вчинення мною протиправних дій стосовно [PERSON], пошкодження належного мені майна, розташованого в Овідіопольському районі, с. Каролино-Бугаз, пров. Вчительский, 22-А, надсилання на мій номер телефону СМС образливого та погрожуваючого характеру. [PERSON] зустрічний позов не визнала, щодо встановлення факту сумісного проживання пояснила, що сумісне проживання її сина [PERSON] та [PERSON] не може розцінюватися як проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, оскільки [PERSON] ніколи не виконувала функції дружини, такі, як прибирання, готування їжи, її цікавили тільки гроші, які заробляв [PERSON], та коти в фекаліях, яких є речовина, яка викликає захворювання організму, психіки та взагалі відмовляють всі органи людини. Крім того, вона вважала, що [PERSON] приховувала від неї та її сина, його хворобу, що у кінцевому випадку призвело до його смерті. Щодо визнання квартири обєктом спільної сумісної власності [PERSON] також категорично заперечувала, оскільки на її думку [PERSON] не надала жодної копійки на її придбання та навіть при переїзді самоусунулася від облаштування квартири. Щодо моральної шкоди взагалі вважала, що за таку поведінку [PERSON] саме вона повинна сплачувати моральну шкоду. Вислухавши пояснення [PERSON] та її представника, [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає первісний позов не підлягаючим задоволенню, а вимоги зустрічного позову підлягаючими частковому задоволенню. Так у судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). За час свого життя [PERSON] набув у власність наступне майно: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (на підставі свідоцтва про право власності від 26 червня 2006 року (а.с.186), земельну ділянку (на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 972660) та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами (на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 лютого 2013 року), розташовані в Овідіопольському районі, с. Каролино-Бугаз, провулок Вчительський, 22-А. 29 квітня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що був виконаний актовий запис № 557. 20 квітня 2001 року був народжений [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (актовий запис № 24 від 7 червня 2007 року відділу рацсу Київського районного управління юстиції м. Одеси) (а.с. 158). 27 травня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за місцем проживання [PERSON], а саме в [ADDRESS], був посвідчений заповіт, згідно з яким [PERSON] заповів усе майно громадянці [PERSON] 29 травня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за місцем проживання [PERSON], а саме в [ADDRESS], були посвідчені договори дарування, згідно з якими [PERSON] подарував [PERSON] належні йому земельну ділянку (на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 972660) та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами (на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 лютого 2013 року), розташовані в Овідіопольському районі, с. Каролино-Бугаз, провулок Вчительський, 22-А. 4 червня 2014 року [PERSON] помер, актовий запис № 5927 від 5 червня 2014 року. [PERSON] у судовому засіданні стверджувала, що дані правочини повинні бути визнані судом недійсними, оскільки, по-перше, ні 27 травня ні 29 травня 2014 року за місцем проживання [PERSON] нотаріус [PERSON] не зявлялася, а тому не могла посвідчити будь-які договори, а також, що з 27 травня 2014 року у звязку зі станом здоровя [PERSON] перебував у стані не усвідомлення своїх дій та відповідно не міг керувати ними. За змістом статей 15,16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до частини 1ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За правилами ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі. Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно із частинами 1 та 2 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" - при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У пункті 16 вказаної постанови Пленуму Верховний суд України зазначив, що правила ст. 225 поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Відповідно до ст. ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу [PERSON], була зобов'язана довести в судовому засіданні обставини, на які вона посилалася, як на підставу своїх вимог, а саме, те що на момент укладання оспорюваних правочинів (заповіт від 27 травня 2014 року, договір дарування земельної ділянки від 29 травня 2014 року та договору дарування житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами від 29 травня 2014 року) [PERSON] перебував в такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними. За клопотанням [PERSON] з метою дослідження загального та психічного стану здоровя померлого [PERSON] та отримання відповіді на питання щодо здатності [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та відповідно керувати ними, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2016 року по справі була призначена комісійна судово-медична експертиза. Згідно з листом КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 31 серпня 2016 року, матеріали цивільної справи були повернути до Київського районного суду м. Одеси без виконання експертизи, оскільки [PERSON] не здійснила оплату за проведення такої експертизи. У судовому засіданні 24 жовтня 2016 року [PERSON] не наполягала на проведенні експертизи, з посиланням на відсутність грошових коштів для оплати експертизи, крім того, вона вважала, що всі документи, які міститься в матеріалах справи безспірно доводять вірність її позиції. Однак суд вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які безспірні докази у підтверджені того, що [PERSON] на момент укладання оспорюваних правочинів (заповіт від 27 травня 2014 року, договір дарування земельної ділянки від 29 травня 2014 року та договору дарування житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами від 29 травня 2014 року) з врахуванням психічного стану, а також наявними захворюваннями не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст.45,46 ЦПК України). У абзаці 2 п. 11 постанови N 14 Пленуму "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачка [PERSON] на момент укладання оспорюваних правочинів (договір дарування земельної ділянки від 29 травня 2014 року та договору дарування житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами від 29 травня 2014 року), порушила права [PERSON] Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі N 6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. 225 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 29 лютого 2012 р. у справі N 6-9цс12 дійшов до такого правового висновку: "відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі та йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях". Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі N 6-13цс14, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. За таких обставин, суд дійшов висновку, що оспорювані правочини, а саме заповіт від 27 травня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], у відповідності до вимог ч. 4 ст. 207, ст. ст. 1448, 1253 ЦК України, договори дарування земельної ділянки та житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], у відповідності до вимог ст. ст. 717-719 ЦК України, й підстав для визнання їх недійним за ст. ст.ст. 203,215, 225 ЦК України немає, тому у відповідності до ст. ст.15,16 ЦК України право [PERSON], не підлягає судовому захисту, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] суд вважає їх підлягаючими частковому задоволенню, а саме в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] Статями 234 та 256 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що справи про встановлення юридичних фактів, у тому числі про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, мають розглядатися у порядку окремого провадження. Згідно із ч. 6ст. 235 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. [PERSON] звернулася з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу для подальшого визнання нерухомого майна обєктом спільного майна подружжя та поділ його, про що категорично заперечує відповідачка за зустрічним позовом [PERSON], тобто виник спір про право, у звязку з чим суд вважає, що у розумінні ст.. ст.. 15, 16 ЦК України [PERSON] правильно обраний спосіб захисту порушеного права. У судовому засіданні встановлено, що 20 квітня 2001 року був народжений [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (актовий запис № 24 від 7 червня 2007 року відділу рацсу Київського районного управління юстиції м. Одеси) (а.с. 158). З 30 жовтня 2006 року [PERSON] був зареєстрований в [INFO], що підтверджується копією паспорту (а.с.159), з 29 жовтня 2013 року за даною адресою на реєстраційний облік була поставлена і [PERSON], що підтверджується копію паспорта (а.с 160). У судових засіданнях [PERSON] не заперечувала, що її син [PERSON] та відповідачка [PERSON] проживали сумісно приблизно з 1999 року, однак заперечувала проти встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу, оскільки вважала, що [PERSON] ніколи не виконувала функції дружини, такі, як прибирання, готування їжи, її цікавили тільки гроші, які заробляв [PERSON], та коти в фекаліях, яких є речовина, яка викликає захворювання організму, психіки та взагалі відмовляють всі органи людини. Крім того, вона вважала, що [PERSON] приховувала від неї та її сина, його хворобу, що у кінцевому випадку призвело до його смерті. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по 29 квітня 2014 року підлягають задоволенню. [PERSON] просила визнати, що квартира [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, та підлягає розподілу на підставі ст. 70, 74 СК України. Відповідно до ч. 1ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними. За приписами ч. 2ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до Прикінцевих положень [PERSON] кодексу України кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. [PERSON] кодексу України правовідносини, що мали місце до 1 січня 2004 року, не регулюють. Суд вважає за необхідне зазначити, що у свідоцтві про право власності від 26 червня 2006 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, підставою набуття [PERSON] право власності на квартиру № 70 по вулиці Тополиній в м. Одесі, зазначений договір про сумісну діяльність по дольової участі у будівництві від 20 листопада 2003 року, № 2963\\341-32, тобто даний договір укладений до реєстрації шлюбу з [PERSON] [PERSON] не надала та не ставила перед судом питання щодо витребування копії даного договору для можливості перевірки інформації щодо строків та розміру, внесених грошових коштів (до реєстрації шлюбу або після реєстрації шлюбу). Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кодекс про шлюб та сім'ю України, зокрема статті 22, 28, 29, не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. При викладених обставинах суд вважає, що [PERSON] не представила суду доказів, які могли свідчити про внесення грошових коштів на виконання договору про сумісну діяльність по дольової участі у будівництві від 20 листопада 2003 року, № 2963\\341-32, після 1 січня 2004 року, та відповідно не має підстав для визнання спірної квартири обєктом спільної сумісної власності подружжя. Також [PERSON] просила стягнути з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 90000 гривень, яка їй завдана в результаті дії [PERSON], а саме звернення до правоохоронних органів з заявою про притягнення до кримінальної відповідальності за вбивство чоловіка [PERSON], звернення до правоохоронних органів з заявою щодо нібито вчинення [PERSON] протиправних дій стосовно [PERSON], пошкодження належного [PERSON] майна, розташованого в Овідіопольському районі, с. Каролино-Бугаз, пров. Вчительский, 22-А, надсилання на мій номер телефону СМС образливого та погрожуваючого характеру. Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яка яких фізична особа зазначала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої. На думку суду [PERSON] не представила жодного доказу, які можуть розцінюватися судом, як протиправні дії, здійснені [PERSON] відносно [PERSON]

Outcome: partial