Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

Позивачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із позовом до Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (структурний підрозділ - Галицький районний відділ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області) та Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про відшкодування моральної шкоди заподіяної дією старшого державного виконавця Кошкера О., який є посадовою особою юстиції на суму 100 000,00грн. кожному позивачу, а разом 1 700 000,00грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивачів - [PERSON] зазначив, що рішенням Галицького районного суду від 13.12.2017р. у справі №341/1777/17 позов фізичних осіб та профспілкового комітету Бурштинської ТЕС до ПАТ «ДТЕК Західенерго» про стягнення зарплати за листопад 2017р. задоволено. Зокрема, судом вирішено стягнути з відповідача на користь позивачів зарплату за листопад 2017р., а в частині стягнення середнього заробітку за один місяць звернув до негайного виконання. Державним виконавцем Кошкером О.А. 15.12.2017р. повернуто виконавчий документ, який виданий Галицьким районним судом у вказаній справі від 14.02.2017р. без прийняття до виконання з причин невідповідності такого документа вимогам, встановленим ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: не зазначено повне найменування стягувача та боржника, не зазначено місцезнаходження стягувача та боржника, не вказано строк пред`явлення рішення до виконання. За результатами розгляду скарги представника стягувачів на дії виконавця Кошкера О.А., ухвалою Галицького районного суду, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.01.2018р. визнано дії державного виконавця відділу Галицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Кошкера О.А. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання неправомірними. Крім того, як вказано у позовній заяві, оскільки протиправна поведінка працівника юстиції [PERSON] була встановлена рішеннями судів від 27.12.2017р. та 29.01.2018р., а отже відповідно до ч.4 та 5 ст.82 ЦПК України дані рішення мають преюдиційне значення для судів та є підставою для звільнення від доказування у даній справі. Заявники вважають, що їх права були порушені, оскільки рішення суду не було виконано в рамках виконавчого провадження, у зв`язку з чим їм була заподіяна моральна шкода. Зокрема, за твердженнями позивачів, неправомірні діяння та бездіяльність працівника юстиції викликало у них моральні страждання, що спричинило ушкодження здоров`я, порушення моральної рівність перед іншими людьми, яким виплачено зарплату, нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного суспільного життя, порушення спілкування із оточуючими людьми та інші негативні наслідки у зв`язку з тим, що зарплату, присуджену судом, позивачі не отримували за листопад 2017р. з моменту постановлення судового рішення - 13.12.2017р. і по 04.01.2018р. Крім того, позивачі, як зазначено в позові, вже бояться судитися, тому що ДВС не виконує рішення судів. Розмір моральної шкоди, яка визначена у 100 000,00грн. кожному із позивачів, обумовлений, виходячи із моральних страждань позивачів, що були направлені на втрату конституційних прав, які ніколи не повернути та зарплати за листопад 2017р., яка виплачена ПАТ «ТЕК Західенерго» на користь позивачів 05.01.2018р. та 31.01.2018р. відповідно. Крім того, представником позивачів 14.03.2019р. до суду подана заява про збільшення позовних вимог з 100 000,00грн. до 117 466 ,66грн. кожному та в загальній сумі моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню - 1 996 933,22грн. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.03.2019р. відкрито провадження в даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.03.2019р. зупинено провадження. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.04.2019р. провадження по справі відновлено та продовжено провадження. Представником ГУ ДКС України в Івано-Франківській області 19.03.2019р. подано через канцелярію суду клопотання про заміну співвідповідача ГУ ДКС України в Івано-Франківській області на належного відповідача - ДКС України. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.06.2019р. клопотання задоволено - замінено неналежного співвідповідача ГУ ДКС України в Івано-Франківській області на належного відповідача - ДКС України. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.12.2019р. також було задоволено клопотання представника позивачів та замінено неналежного співвідповідача Головне територіальне управління юстиції в Івано-Франківській області на належного відповідача: Галицький районний відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, яке надалі перейменовано на Галицький районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ). Галицьким районним відділом ДВС було подано 19.07.2019р. до канцелярії суду пояснення стосовно поданого позову. Проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у таких поясненнях, які містяться в матеріалах справи. Зокрема зазначив, що державний виконавець при поверненні виконавчого документа, який виданий Галицьким районним судом у вказаній справі від 14.02.2017р., без прийняття до виконання діяв виключно до імперативних норм законодавства, яке регулює його діяльність - Закон України «Про виконавче провадження». Крім того, в поясненні також заперечена і правомірність заявленої моральної шкоди позивачами та її розмір зокрема, з підстав непідтвердження позивачами доказами наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача шкоди та самою шкодою. Крім того, на переконання відповідача позивачами безпідставно визначено вартість моральної шкоди у розмірі 1 996 933,22грн., відштовхуючись від ставки судового збору, яка сплачується за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди до суду. Заслухавши пояснення представників, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши позовну заяву, відзив, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.12.2017р. за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до ПАТ «ДТЕК Західенерго» в особі Бурштинської ТЕС про стягнення зарплати за листопад 2017р. вирішено стягнути з відповідача на користь позивачів зарплату за листопад 2017 року шляхом перерахування 221 981,84грн. на рахунок профспілкового комітету Бурштинської ТЕС. При цьому, судом вирішено, що рішення у частині стягнення середнього заробітку за один місяць нобхідно звернути до негайного виконання. Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Обов`язковість судового рішення є також однією з основних засад судочинства в Україні (п.9 ч.1 ст.129 Конституції України). Це означає, що після набрання законної сили відповідним судовим рішенням, воно підлягає обов`язковому виконанню сторонами справи, які, виходячи із суті такого рішення, зазвичай набувають процесуального статусу стягувача та боржника, а у разі відсутності добровільного виконання судового рішення боржником - вчиняються дії щодо його примусового виконання у спосіб та в порядку, що визначені, зокрема Законом України «Про виконавче провадження». Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Водночас процесуальним законодавством визначено категорії справ, рішення в яких допускаються до негайного виконання або підлягають такому виконанню до набрання ними законної сили, тобто відразу після їх ухвалення, не очікуючи апеляційного перегляду справи. Зокрема у цивільних справах суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Так, згідно з процесуальним законом за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, судом першої інстанції видається один виконавчий лист. Галицьким районним судом на виконання даного рішення суду 14.12.2017р. видано виконавчий лист. Примусове виконання судових рішень здійснюється органами і особами, визначеними Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», зокрема, органами державної виконавчої служби, які входять до системи органів примусового виконання рішень Міністерства юстиції України. Діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом, здійснюють державні виконавці, які є представниками влади, діють від імені держави і перебувають під її захистом. Старшим державним виконавцем Галицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Кошкером О.А. 15.12.2017р. на адресу заявника направлено повідомлення №7516 про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання. В обґрунтування прийняття такого рішення, виконавцем було вказано, що документ не відповідає вимогам законодавства, а саме не зазначено повного найменування стягувача та боржника, не зазначено повного місцезнаходження стягувача та боржника, а також не вказано строк пред`явлення рішення до виконання. 20 грудня 2017 року [PERSON] звернувся зі скаргою на дії державного виконавця Кошкера О.А., посилаючись на те, що державним виконавцем неправомірно повернуто без прийняття до виконання виконавчий лист виданий 14.12.2017р. Галицьким районним судом у справі №341/1777/17 про стягнення середнього заробітку за один місяць, так як зазначений виконавчий документ відповідає вимогам закону і звернутий до негайного виконання. Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців. Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Згідно із ч.1 ст.448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими ст.450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (ч.1 ст.451 ЦПК України). Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням. Ухвалою Галицького районного суду від 27.12.2017р. скаргу [PERSON] на дії державного виконавця Кошкера О.А. задоволено. Визнано неправомірними дії державного виконавця Кошкера О.А. щодо повернення виконавчого документу від 13.12.2017 року за № 341/1777/17 стягувачу без прийняття до виконання. Зобов`язано державного виконавця Кошкера О.А. винести постанову про відкриття виконавчого провадження та звернути її до негайного виконання згідно рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 13.12.2017р. № 341/1777/17. За результатами розгляду апеляційної скарги державного виконавця Кошкера О.А. на ухвалу Галицького районного суду, Апеляційний суд Івано-Франківської області визнав правильними висновки суду першої інстанції та залишив оскаржувану ухвалу першої інстанції без змін. Ухвала Апеляційого суду Івано-Франківської області від 29.01.2018р. набрала законної сили 29.01.2018р., як і ухвала Галицького районного суду від 27.12.2017р., крім того сторонами в касаційному порядку ці судові рішення, які стосуються неправомірності дій державного виконавця Кошкера О.А. не оскаржувалися і суду таких доказів сторонами не надано. Враховуючи, що позивачі мали правомірні і законні очікування щодо виконання судового рішення, яке підлягало негайному виконанню, суд в даному випадку вважає, що позовні вимоги є підставними, а скасування Верховним Судом в подальшому рішення суду першої інстанції від 13.12.2017р. та постанови апеляційного суду від 29.01.2018р., яке мало місце після остаточного виконання судових рішень в частині виплати заробітної плати, не спростовує факт неправомірності дій державного виконавця при примусовому виконанні судового рішення, яке підлягало негайному виконанню, що і було встановлено судовими рішеннями, які не скасовані (ухвала Галицького районного суду Івано-Франківської області від 27.12.2017р. та ухвала Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.01.2018 р.). Згідно з ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як встановлено судом, предметом розгляду Галицького районного суду Івано-Франківської області у справі №341/1777/17, за результатами якого винесено ухвалу від 27.12.2017р. за поданою скаргою [PERSON] були дії державного виконавця Кошкера О.А. Галицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. Таким чином, за результатами розгляду даної скарги судом першої та апеляційної інстанцій надана правова оцінка саме діям виконавця [PERSON] під час виконання ним службових обов`язків в рамках виконавчого провадження по виконанню рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 13.12.2017р. №341/1777/17. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Відтак рішення апеляційного суду від 29.01.2018р. та Галицького районного суду від 27.12.2017р. є преюдиційними для вирішення цієї конкретної справи відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України. А тому, суд не може прийняти заперечення сторони відповідача стосовно безпідставності застосування у даному випадку положень ст.82 ЦПК України, оскільки встановлені зазначеними судовими рішеннями обставини не можуть бути поставлені під сумнів та не підлягають доказуванню в силу ст. 82 ЦПК України. Забезпечення належного виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Разом з тим, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не виконаного боржником не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Так, судом під час розгляду справи встановлено, що відповідачем у справі №341/1777/17 - ПАТ «ДТЕК Західенерго» добровільно виконано рішення суду від 13.12.2017р., зокрема згідно платіжного доручення №2117054035 від 05.01.2018р. сплачено на рахунок Профспілкового комітету Бурштинської ТЕС 214 122,22грн., а 31.01.2018р. згідно платіжного доручення №2117078329 - 8 265,50грн. Виходячи з викладеного вище, судом встановлено, що рішення Галицького районного суду від 13.12.2017р. про стягнення зарплати за листопад 2017р. вирішено стягнути з відповідача на користь позивачів зарплату за листопад 2017 року шляхом перерахування 221 981,84грн. на рахунок профспілкового комітету Бурштинської ТЕС відповідачем ПАТ «ДТЕК Західенерго» добровільно виконано 05.01.2018р. частково та 31.01.2018р. остаточно. Відповідно до ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Таким чином, період невиконання рішення від 13.12.2017р., яке підлягало негайному виконанню становив від 13.12.2017р. до 05.01.2018-31.01.2018р. однак, враховуючи, що сторона позивача звернулася до Галицького районного відділу державної виконавчої служби із заявою 14.12.2017р., а тому саме з 15.12.2017р. слід відраховувати період неправомірних дій, оцінку яким дав суд в ухвалі від 27.12.2017р., та які були допущені державним виконавцем відповідача. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi «проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02). У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. п. 56 - 58 та 66 - 70) ЄСПЛ неодноразово постановляв, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням. Відповідно до правового висновку ВС України у постанові від 11.09.2013р. у справі № 6-48цс13, при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, ст.ст.23, 1167, 1173 ЦК України та ст. 11 «Про державну виконавчу службу». Разом з тим, відповідно до висновків викладених в постанові Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. №6 зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016р. №4 при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст.56 Конституції України, ст. 11 Закону "Про державну виконавчу службу", ч.2 ст.87 Закону «Про виконавче провадження», а також з положень ст.ст.1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Як роз`яснено у Постанові Пленуму ВС України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, ч.2 п. 5 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, а також і факт виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст.1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову . Суд прийшов до висновку, що безумовно позивачі були позбавлені в період з 15.12.2018р. по 05.01.2018р. та 31.01.2018р. законно очікуваних доходів, що безсумнівно, не могло не спричинити негативні наслідки для морального та психологічного стану позивачів. Моральна шкода, завдана позивачам невиконанням рішення суду, зокрема виразилась у душевних стражданнях. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, при цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зокрема, відповідно до позовної заяви при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, яка в первісній заяві становила 100 000,00грн. кожному із позивачів, а в загальній сумі 1 700 000,00грн., сторона позивачів виходила з того, що їх моральні страждання були направлені на втрату конституційних прав, які ніколи не повернути за зарплати за листопад 2017р., яку виплатили невчасно. Крім того, в обґрунтування вибраного критерію оцінки вартості заподіяної моральної шкоди, яка підлягає на переконання позивачів на відшкодування, позивачі вказали, що їх душевні страждання стосувались і були направлені на справедливість та на надію існування правової держави. Водночас, заявою, яка подана стороною позивачів 14.03.2019р. до Івано-Франківського міського суду збільшено позовні вимоги із 100 000,00грн. до 117 466,66грн. кожному із позивачів, а разом 1 996 933,22грн. При цьому, позивачами в обґрунтування збільшення вартості моральної шкоди, яка заявлена до відшкодування вказано на відповідність даної суми законодавчо встановленому розміру мінімального відшкодування виходячи з норм ч.1, п.п.5 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір». При цьому, представником позивачів застосовано формулу: 1762грн. (прожитковий мінімум станом на 01.01.2018р.)*100/1,5=117 466,66грн. - це мінімальна моральна шкода у 2018р. Заявлення моральної шкоди меншого розміру, на думку представника позивачів не логічно, оскільки мінімальна ставка судового збору - 1762,00грн. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Разом з тим, відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За правилами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У ч.1 ст.81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування. Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права. Положеннями п. 9 Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв. Суд вважає, що стороною позивача не наведено обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди у відповідності до порядку визначення розміру та не надано беззаперечних доказів, на підставі яких можна було б підтвердити визначений характер та обсяг заподіяних позивачам моральних і фізичних страждань спричинених в результаті неправомірних дій службовою особою держаної виконавчої служби, а саме поверненням виконавчого документа, виданого Галицьким районним судом 14.12.2017р., без виконання. При цьому, встановивши підставність позовних вимог, суд вважає обґрунтованим, розумним та справедливим розмір моральної шкоди у сумі 13058,00грн. кожному з позивачів окремо. Такий розмір суд визначив виходячи з наступного розрахунку: 221981,84 грн. - загальна сума неотриманої заробітної плати, яка присуджена за рішенням суду від 13.12.2017року усім 17-ти позивачам разом (221981,84:17=13058,00), а 13058,00 грн. - становить середнє значення неотриманої заробітної плати на одного працівника. На переконання суду такий розмір відшкодування моральної шкоди буде відповідати принципам справедливості, співмірності, доцільності та розумності та є достатньою та належною сатисфакцією в даному випадку з огляду на конкретні обставини справи. Разом з тим, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Враховуючи вищезазначені обставини, а також досліджені в судовому засіданні докази, суд виходячи із засад справедливості, розумності та співмірності доходить висновку, що позивачі, отримавши в результаті ініційованого ними судового спору судове рішення, яким було відновлено їх порушені права, що гарантовані Конституцією України та маючи законні та обґрунтовані сподівання щодо належного виконання цього рішення в порядку виконавчого провадження, натомість такого не одержали, а відтак суд вважає, що таке невиконання судового рішення дійсно завдало моральної шкоди, яка виразилася у негативних змінах в емоційному стані, що надає позивачам право на отримання визначеного судом розміру компенсації. В той же час визначений позивачами розмір моральної шкоди у в сумі 117 466,66грн. для кожного позивача окремо є на думку суду значно завищеним та належним чином не обґрунтованим. Критеріями для визначення розміру моральної шкоди є характер правопорушення, глибина і ступінь фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей та/або здатностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, врахування інших обставин, які мають істотне значення, а також вимоги розумності та справедливості. На думку суду таких вимог сторона позивача при зверненні до суду в повній мірі не дотрималася, а відтак позов підлягає до часткового задоволення. В пункті № 10 Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р.№ 845. Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", а також особливості їх виконання. За таких обставин, навіть за відсутності бездіяльності Державної казначейської служби України щодо виконання рішень суду, ухвалених на користь позивача, наявні підстави для стягнення з держави, як гаранта виконання судових рішень та виконавчих документів, заподіяної позивачам моральної шкоди спричиненої невиконанням судових рішень. Підсумовуючи наведене,

Outcome: partial