Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить звільнити [PERSON] , [INFO] , від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , які стягнуто рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 22 вересня 2016 року, з 20 грудня 2017 року. Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 червня 2012 року по 22 вересня 2016 року, під час якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 22 вересня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі ј частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 квітня 2019 року до повноліття дитини. Також рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 20 серпня 2019 року визначено місце проживання дитини з батьком, за адресою: [ADDRESS] . Аліменти стягуються рішенням суду на утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина і на чиєму утриманні перебуває. В даному випадку є рішення суду від 22 вересня 2016 року про стягнення аліментів з [PERSON] , але дитина фактично проживала з ним, він піклувався про доньку, створив їй належні умови для проживання, всебічного розвитку, навчання, утримував дитину. Цей факт встановлено в рішенні Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 20 серпня 2019 року про встановлення місця проживання дитини, де зазначається, що судом встановлено, що після припинення сімейних відносин дитина залишилася проживати з батьком. Цей факт підтверджується і рішенням суду від 20 травня 2019 року про стягнення аліментів на користь [PERSON] . Той факт, що [PERSON] , не бажаючи платити стягнуті 20 травня 2019 року рішенням суду аліменти, викрала дитину і утримує її у себе, не впливає на вирішення позовної вимоги, оскільки відповідачка протиправно утримує у себе дитину, ухиляється від виконання рішення суду. У відзиві на позов поданому 26 листопада 2019 року відповідач просить відмовити у задоволенні позову, вказавши, що провадження у справі відкрито з порушенням підсудності, а на рішення про відібрання дитини також подано апеляційну скаргу. Донька сторін проживає разом з відповідачем з травня 2019 року по теперішній час та навчається у 1 класі Турчинівської загальноосвітньої школи з 01 вересня 2019 року. [PERSON] є боржником та не сплатив виконавчий збір по рішенню про сплату аліментів. [PERSON] у незаконний спосіб забезпечив знищення письмового дозволу на реєстрацію дитини в Великоолександрівській селищній раді. Крім того, у запереченнях на позов від 15 січня 2020 року та у відзиві на позов поданому 27 січня 2020 року відповідач зазначає, що донька постійно проживала з нею, що підтверджено рішенням суду від 22 вересня 2016 року, оскільки позивач припинив надавати допомогу на утримання дитини. Виконавчий лист з виконавчої служби відповідач забрала на прохання позивача, який пояснював, що він не має місця роботи, а отже і доходу, та він побоюється бути притягнутим до адміністративної відповідальності за статтею 184 КУпАП. За таких обставин відповідач досягнувши усної домовленості із позивачем про надання останнім допомоги у вихованні доньки, відкликала виконавчий лист з виконавчої служби. Відповідач працювала та допомагала батьку з дитиною. В подальшому позивач знайшов роботу, однак приховав даний факт за для уникнення необхідності забезпечувати дитину. З моменту працевлаштування позивача дитина проживала разом з його матір`ю, у зв`язку з чим усі кошти, які відповідач передавала позивачу останній витрачав на себе. Повторне подання виконавчого листа до виконавчої служби унеможливив факт знищення оригіналу виконавчого листа позивачем. Суд у задоволенні заяви про видачу дублікату виконавчого листа відмовив ухвалою від 01 листопада 2019 року, яка оскаржена в апеляційному порядку. В подальшому позивач отримав рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 20 серпня 2019 року, яке було ухвалено без врахування факту наявності рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини з позивача на користь відповідача. В період часу з 25 по 27 травня 2019 року з смт. Велика Олександрівка, за попереднього інформування батька дитини та інших осіб відповідач забрала дитину зі школи та виїхала до свого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду про відібрання дитини на користь позивача скасовано ухвалою Херсонського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року, а у задоволенні позову відмовлено. Станом на час розгляду справи позивач не проявляє жодного інтересу до дитини, участь у її розвитку та вихованні не приймає, працює на «Лідер-Прогрес» в м. Одеса, матеріальної допомоги дитині не надає. Посилання позивача на рішення суду від 20 серпня 2019 року, яким визначено місце проживання дитини разом з ним за адресою: [ADDRESS] , а також рішення суду про відібрання дитини не можуть бути підставою для звільнення позивача від сплати аліментів. Виконавчі документи про визначення місця проживання дитини, а також про відібрання дитини на виконанні у виконавчому органі не перебувають. Отже, враховуючи, що на час розгляду справи дитина постійно проживає з матір`ю та перебуває на її повному утриманні, рішення суду про визначення місця проживання дитини з позивачем, не може бути підставою для звільнення останнього від сплати аліментів присуджених рішенням суду. Відповідно до ухвали суду від 11 листопада 2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 02 грудня 2019 року представником відповідача подано заяву про відвід головуючого, у задоволенні якої 09 грудня 2019 року судом було відмовлено, а провадження у справі зупинене. 23 грудня 2019 року провадження у справі поновлено на підставі ухвали суду від 18 грудня 2019 року про відмову в задоволенні вказаного відводу. На судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та звільнити його від обов`язку виплачувати аліменти на утримання його малолітньої доньки. Пояснив, що місце проживання дитини визначене із ним, а отже дитина проживає у відповідача неправомірно. Згоди на переселення дитини він не надавав відповідачу та весь період перебування дитини у матері вживає усіх можливих заходів для її повернення до нього. Відповідно до вимог закону саме він утримує дитину, що є підставою для звільнення його від обов`язку щодо присуджених аліментів. На судовому засіданні представник позивача суду пояснила, що для правильного вирішення спору має значення саме те місце проживання дитини, яке визначене у відповідності до закону, зокрема, рішення суду. Дитина утримується відповідачем незаконно, без вільної на те згоди батька та без врегулювання відповідного питання у визначеному законом порядку. За наявності рішення суду про визначення місця проживання дитини, яке відповідачем не оскаржене, слід ствердити, що змінилися обставини, адже з дня набрання відповідним рішенням суду законної сили, він є таким, що згідно з вимогами закону утримує дитину. Відповідач на судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, вказавши, що фактично дитина проживає з нею та нею утримується, а отже батько дитини зобов`язаний сплачувати на її користь присуджені аліменти. Вона не чинить перешкоди позивачу в участі у вихованні дитини, однак він не проявляє уваги до доньки. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, пояснивши, що позивач повністю ухилився від обов`язку утримувати дитину та її виховувати, у зв`язку з чим мати забрала дитину до себе. Рішення суду про визначення місця проживання дитини з позивачем є незаконним, оскільки прийнято без участі відповідача, в ньому визначена точна адреса проживання та воно використовується позивачем як засіб для звільнення його від обов`язку сплачувати аліменти, які він зобов`язаний вносити на утримання дитини, як такій, яка проживає окремо від нього, а саме з матір`ю. Відповідач не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною, однак батько не проявляв бажання брати участь у вихованні та забезпеченні дитини. Рішення суду про стягнення аліментів з відповідача та визначення місця проживання дитини відповідач має намір оскаржити, для чого збирає докази. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з огляду на таке. Відповідно до рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 22 вересня 2016 року № 650/1149/16-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON] аліменти в розмірі ј частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 квітня 2019 року до повноліття дитини. Рішення набрало законної сили 04 жовтня 2016 року та в апеляційному порядку не переглядалось. Рішення мотивовано тим, що дитина після припинення сімейних відносин залишилася проживати із матір`ю, а батько добровільно забезпечувати дитину відмовлявся. Відповідно до довідки Великоолександрівського РВ ДВС ГТУЮ у Херсонській області від 18 березня 2019 року та постанови державного виконавця від 27 грудня 2017 року, вказане рішення на виконанні в виконавчій службі не перебуває, а у видачі дублікату виконавчого листа відповідно до ухвали суду від 01 листопада 2019 року було відмовлено. Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 20 травня 2019 року № 650/523/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 квітня 2019 року до повноліття дитини. Рішення набрало законної сили 20 червня 2019 року та в апеляційному порядку не переглядалось. Рішення суду мотивовано тим, що донька знаходилася на утриманні батька, а мати ухиляється близько трьох років від виховання дитини. Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 20 серпня 2019 року № 650/1067/19 визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили 20 вересня 2019 року, до Херсонського апеляційного суду не оскаржувалось. Рішення мотивовано тим, що визначення місця проживання дитини із батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини, з огляду на те, що мати забрала дитину до себе без дозволу батька, який при цьому створив належні умови для її проживання разом з ним. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання виданої Великоолександрівською селищною радою Великоолександрівського району Херсонської області [PERSON] з 13 листопада 2012 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 09 жовтня 2019 року № 650/1631/19 вирішено відібрати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] та повернути батьку [PERSON] за адресою його проживання. Відповідно до Акту державного виконавця від 22 жовтня 2019 року Чуднівського районного відділу державної виконавчої служби складеного в порядку примусового виконання вказаного рішення суду мати дитини відмовилася віддавати дитину представникам служби у справах дітей. Відповідно до Акту державного виконавця від 28 жовтня 2019 року Чуднівського районного відділу державної виконавчої служби складеного в порядку примусового виконання вказаного рішення суду встановлено, що мати з дитиною у вказаний день бути відсутні за місцем проживання матері. Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 26 вересня 2019 року, встановлено, що в порядку примусового виконання вказаного рішення суду про відібрання дитини не вдалося обстежити будинок, оскільки його було зачинено. Постановою Херсонського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 09 жовтня 2019 року № 650/1631/19 скасовано, з тих підстав, що забезпечення виконання останнього не може забезпечуватися шляхом пред`явлення іншого позову. Суд врахував, що позивач не звертався до виконавчої служби з заявою про примусове виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини, і відповідно не отримував відмови в його примусовому виконанні. Відповідно до листа Чуднівського районного відділу ДВС від 20 січня 2020 року рішення суду про визначення місця проживання дитини та її примусове відібрання на примусовому виконанні не перебувають. Відповідно до квитанції від 13 січня 2020 року про поштове відправлення, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та пояснень позивача і його представника виконавчий лист щодо примусового виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини надійшов до Чуднівського районного відділу ДВС 21 січня 2020 року. Із зазначених обставин також вбачаєтеся, і це не заперечується сторонами, що на момент ухвалення рішення суду про визначення місця проживання дитини разом з позивачем, тобто станом на серпень 2019 року, донька проживала разом з матір`ю за зазначеною адресою. Такі обставини підтверджуються, зокрема, довідкою Чуднівської міської ради Чуднівського району Житомирської області, довідкою Чуднівської загальноосвітньої школи Чуднівської міської ради Житомирської області від 04 листопада 2019 року. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно частинами другою та третьою статті 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першою статті 179 СК України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема, потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Відповідно до частини першої статті 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Таким чином, наведені положення законодавства передбачають можливість звільнення платника аліментів від обов`язку їх сплати, визначеного рішенням суду, за умови, якщо підстави, які слугували для їх стягнення, перестали існувати. Суд встановив, що на час розгляду справи наявні два судових рішення від 22 вересня 2016 року та 20 травня 2019 року відповідно до яких аліменти на утримання неповнолітньої доньки сторін стягнуті в однаковому розмірі з батька та матері на користь один одного, при тому, що у випадку окремого проживання батьків, а отже проживання дитини з одним з них, аліменти можуть стягуватися лише з того батька, який проживає разом з дитиною та відповідно утримує останню. Відповідно до матеріалів справи та пояснень учасників справи, сторони заперечують право один одного на виховування дитини. При цьому, позивач у судовому порядку визначив місце проживання дитини разом з ним, а відповідач будучи обізнаною щодо відповідного судового рішення ухиляється від його добровільного виконання, перешкоджає батьку в спілкуванні з дитиною, рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком в апеляційному порядку не оскаржила, із заявою про визначення місця проживання дитини з нею до органів опіки та піклування або до суду не зверталась. Відповідно до загальних засад сімейного законодавства України сімейні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зокрема неповнолітніх дітей. З урахуванням викладеного, суд констатує, що рішення про присудження аліментів на утримання дитини сторін з батька на користь матері було обумовлено її правомірною поведінкою, тобто фактом проживання разом з нею дитини у відповідності до вимог сімейного законодавства, а саме за відсутністю спору щодо цього та наявності усної домовленості. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач обізнаний про рішення суду, яким визначено місце проживання дитини разом з батьком, яке підлягає виконанню шляхом, в тому числі, відібрання дитини та передачі її на виховання тому з батьків, з яким суд присудив їй проживати, однак вона відмовляється його виконувати, чинить перешкоди у спілкуванні із батьком. Таким чином, рішенням суду від 22 вересня 2016 року забезпечується можливість отримання відповідачем аліментів для забезпечення малолітньої дитини, при тому, що таке право вона втратила внаслідок своєї неправомірної поведінки, яка виявляється в незаконному утриманні дитини. Це окремо підтверджене рішенням суду від 20 травня 2019 року, яким її зобов`язано сплачувати аліменти на утримання дитини на користь батька дитини. Твердження відповідача щодо нездійснення виконавчого провадження за рішенням суду від 22 вересня 2016 року, а також відмові їй у видачі дублікату виконавчого листа на його примусове стягнення замість знищеного позивачем оригіналу, суд не приймає до уваги як підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки предметом спору є право відповідача на отримання аліментів та обов`язок позивача щодо їх сплати, що констатовано вказаним рішенням суду, а не фактична можливість його виконання. Вирішення спору саме у заявлений позивачем спосіб забезпечить правову визначеність сторін, що також узгоджується з їх поведінкою щодо захисту порушених прав та інтересів, оскільки в такому разі позивач буде звільнений від обов`язку сплачувати аліменти на користь матері дитини, яка діє всупереч норм сімейного законодавства, а обставини щодо присуджених аліментів узгоджуватимуться із визначеним порядком забезпечення дитини в разі її проживання з один із батьків. Обставини щодо наявності у позивача заборгованості щодо сплати судового збору на користь держави та на корить відповідача суд не приймає до уваги, оскільки вони не входять до предмету доказування, а отже на мають доказового значення. Твердження відповідача щодо невчинення позивачем жодних дій спрямованих на виконання рішення суду, яким визначено місце проживання дитини, спростовуються наведеними доказами, відповідно до яких позивач постійно вчиняє активні дії намагаючись повернути дитину до місця його проживання. Не звернення позивача до виконавчої служби за для примусового виконання вказаного рішення не звільняє відповідача від обов`язку виконати рішення суду в добровільному порядку, яке було доведено до відома останньої. При цьому, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині звільнення позивача від обов`язку сплачувати аліменти присуджені зазначеним рішенням суду саме з 20 грудня 2017 року, оскільки наведеними нормами сімейного законодавства не визначено можливості звільнення особи від відповідного обов`язку за період, який передував ухваленню рішення та набрання ним законної сили. Відповідно до наведених норм закону особа може бути звільнена від обов`язку зі сплати аліментів за результатами розгляду справи, що визначається у рішенні суду. У зв`язку з цим вказаний обов`язок вважатиметься припиненим з першого дня набрання рішенням суду законної сили. Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на відповідача, враховуючи при цьому, що висунута вимога судом задоволена, а вирішення питання про визначення моменту з якого обов`язок є припиненим, не передбачає можливості для застосування засад пропорційності розміру задоволених позовних вимог при розподілі судових витрат. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial