Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. В підтвердження позовних вимог вказала, що 13.01.1999 року прокурором Сквирського району Київської області порушена кримінальна справа № 70-447 за її обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 172 КК України в редакції 1960 року. 26.12.2004 року постановою слідчого прокуратури Сквирського району закрито кримінальну справу № 70-447 за відсутністю в її діях складу злочинів, передбачених ст..86-1, ч.4 ст.84, ч.2 ст.168 КК України в редакції 1960 року. 28.12.2004 року матеріали за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 172 КК України в редакції 1960 року виділені в окреме провадження, а 01.12.2010 року виділеній кримінальній справі присвоєно № 70-669. 20.02.2012 року кримінальну справу №70-669 щодо [PERSON] перекваліфіковано з ч.1 ст. 366 КК України на ч.1 ст.366 та ч.1 ст.364 Кримінальною кодексу України. 20.02.2012 року слідчим прокуратури Сквирського району складено та подано на затвердження обвинувальний висновок за її обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.366 та ч.1 ст.364 Кримінального кодексу України в кримінальній справі № 70-669, яку було направлено на розгляд до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. 26.12.2012 року постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, кримінальну справу № 70-669 за обвинуваченням позивача повернуто прокурору згідно ст.249-1 КПК України, для усунення недоліків. 03.06.2013 року за матеріалами кримінальної справи №70-669, відповідно до КПК України в редакції 1960 року, СВ Сквирського РВ ГУ МВС України в Київській області до ЄРДР були внесені відомості про вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 366, ч.1 ст.364 Кримінального кодексу України, та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013100260000797. 06.03.2014 року заступником начальника СВ Сквирського РВ ГУ МВС України в Київській області закрито дане кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у звязку з встановленою відсутністю в діях позивача складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.1 ст.364 Кримінального кодексу України. У період з15.01. по 08.04.1999 року відносно неї був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, накладено арешт на майно, відсторонено від роботи. Своїм незаконним рішенням і діями відповідачі завдали їй моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та пред'явленням обвинувачення зганьблені її честь, гідність, завдано непоправної шкоди престижу та діловій репутації як державного службовця. Під час перебування під слідством і судом, стан її здоров'я був близьким до критичного. Через постійне нервування, викликане допитами та іншими слідчими діями, неодноразово перебувала на лікуванні в Київському інституті урології, Лосятинській лікарні, психіатричній лікарні, та в Білоцерківській міській лікарні «Сімашко». 03.05.1999 р. медико-соціальною експертною комісією їй встановлена друга група інвалідності загального захворювання та зору. З урахуванням наведеного, позивач просила стягнути з Державної казначейської служби України в особі: Управління Державної казначейської служби України у Сквирському районі Київської області, за рахунок коштів Державного бюджету України, на її користь пять мільйонів гривень моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що включало предявлення їй обвинувачення у вчиненні злочинів які вона не вчиняла, а також вчинення незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежували її права протягом періоду з 13.01.1999 року по 06.03.2014 року. У судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на викладені вище обставини. Представник відповідача, Державної казначейської служби України в Сквирському районі, в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не надала доказів щодо неправомірності дій органів досудового слідства і прокуратури Сквирського району, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідач, прокуратури Сквирського району Київської області, в у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не надала доказів щодо неправомірності дій відповідачів, також зазначила, що\~\~при порушенні кримінальної справи, проведення дізнання та досудового слідства, діяли в межах своїх повноважень і відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства та Закону України «Про прокуратуру». Відповідач, Сквирське відділення поліції Володарського відділу поліції ГУ НП в Київській області, в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Суд, заслухавши позивача, представників відповідачів, вивчивши письмові докази, надані сторонами в обґрунтування та заперечення позовних вимог, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 13.01.1999 року прокурором Сквирського району Київської області порушена кримінальна справа № 70-447 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 172 КК України в редакції 1960 року. 26.12.2004 року постановою слідчого прокуратури Сквирського району закрито кримінальну справу № 70-447 за відсутністю в діях [PERSON] складу злочинів, передбачених ст..86-1, ч.4 ст.84, ч.2 ст.168 КК України в редакції 1960 року. 28.12.2004 року матеріали за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 172 КК України в редакції 1960 року виділені в окреме провадження, а 01.12.2010 року виділеній кримінальній справі присвоєно № 70-669. 20.02.2012 року кримінальну справу №70-669 щодо [PERSON] перекваліфіковано з ч.1 ст. 366 КК України на ч.1 ст.366 та ч.1 ст.364 Кримінальною кодексу України. 20.02.2012 року слідчим прокуратури Сквирського району складено та подано на затвердження обвинувальний висновок за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.366 та ч.1 ст.364 Кримінального кодексу України в кримінальній справі № 70-669, яку було направлено на розгляд до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. 26.12.2012 року постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, кримінальну справу № 70-669 за обвинуваченням позивача повернуто прокурору згідно ст.249-1 КПК України, для усунення недоліків. 03.06.2013 року за матеріалами кримінальної справи №70-669, відповідно до КПК України в редакції 1960 року, СВ Сквирського РВ ГУ МВС України в Київській області до ЄРДР були внесені відомості про вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.1 ст.364 Кримінального кодексу України, та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013100260000797. 06.03.2014 року заступником начальника СВ Сквирського РВ ГУ МВС України в Київській області закрито дане кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у звязку з встановленою відсутністю в діях позивача складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.1 ст.364 Кримінального кодексу України. У період з15.01. по 08.04.1999 року відносно [PERSON] був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, накладено арешт на майно, відсторонено від роботи. Через постійне нервування, викликане допитами та іншими слідчими діями, позивач неодноразово перебувала на лікуванні в Київському інституті урології, Лосятинській лікарні, психіатричній лікарні, та в Білоцерківській міській лікарні «Сімашко». 03.05.1999 р. медико-соціальною експертною комісією [PERSON] встановлена друга група інвалідності загального захворювання та зору. У\~ст.56 Конституції України\~визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п.2 ч.2\~ст.1167 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до ч.1\~ст.1176 ЦК України\~шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Статтею 1 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів , що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"\~передбачено відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Згідно ст.2 цього Закону право на відшкодування шкоди, зокрема, виникає у випадку закриття кримінального правопорушення за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливості їх отримати. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 3 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів , що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"\~громадянинові відшкодовується моральна шкода. За змістом статті 4 цього Закону відшкодування шкоди у випадку, передбачену пунктом 5 статті 3 провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно розяснень,\~\~даних в п. 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4\~Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди\~обовязковому зясуванню\~\~при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди\~\~підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Підставами\~\~відповідальності\~\~за шкоду, заподіяну\~\~незаконними рішеннями\~\~дією чи бездіяльністю\~\~органу\~\~дізнання\~\~досудового слідства, прокуратури або суду\~\~є шкода,\~\~незаконні\~\~дії (рішення бездіяльність )\~\~причинний звязок\~\~між незаконними діями\~\~і шкодою.\~\~Наявність вини не вимагається. При наявності заподіяння особі моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах встановлених цивільним законодавством, але не менше одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом з урахуванням розумності та справедливості, як того вимагає\~ст.23 ЦК України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У\~ст.60 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач перебувала під слідством і судом по обвинуваченню у вчиненні злочинів з 13.01.1999 року по 06.03.2014 року (всього 183 місяці). Мінімальний розмір заробітної плати на момент звернення до суду становить 1218 гривень. Враховуючи зазначений розмір мінімальної заробітної плати, час перебування позивача під слідством та судом, подані докази заподіяння моральної шкоди, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд оцінює завдану [PERSON] моральну шкоду в розмірі одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, що становить 222894 грн. ( 1218 грн. х 183).

Outcome: partial