Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

В лютому 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-9) до відповідачів: ТОВ «ІА «24», Інтернет-портал « Безтабу » про захист честі, гідності, ділової репутації; спростування недостовірної інформації. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 22 лютого 2017р. відкрито провадження по справі. Розпорядженням № 01-08-1075 від 21 листопада 2017р. здійснено повторний автоматичний розподіл справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 листопада 2017р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2018р. позов залишено без руху. 04 червня 2018р. стороною позивача було подано до суду виправлену редакцію позовної заяви (а.с. 109-117). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018р. призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, в підготовче судове засідання. 16 листопада 2018р. на адресу суду надійшло клопотання сторони позивача про залучення до участі у справі, в якості співвідповідача ТОВ «ІА «Новини 24», та подана змінена позовна заява (а.с. 165-173), в якій позивач просив суд: - визнати, що поширювані через веб-сайт за доменним іменем [INFO] відомості, а саме інформація про проживання позивача в домі начальника СІЗО, а також про створення позивачем «ЛНР» ([INFO]) не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача; - зобов`язати відповідачів здійснити спростування недостовірної інформації на Інтернет - порталі «Без Табу » ([INFO]), що викладена на веб - сайті за доменним ім`ям [INFO] у статті: «[INFO]» від [INFO] ([INFO]), та видалити недостовірну інформацію. Свою позовну заяву позивач обґрунтовував тим, що зазначена вище інформація про вчинення ними протиправних дій, які полягають у вчиненні ним протиправних діянь, які містять ознаки кримінальних правопорушень, є недостовірною, такою що порушує немайнові права позивача, порушує його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки створює враження його причетності до протиправної діяльності, створює помилкове уявлення у необмеженої кількості осіб, як злочинця, спроможного до вчинення кримінальних правопорушень. Крім того, жодним судовим рішенням, прийнятим на території України, що набрало законної сили, не встановлено та не доведено вчинення ним кримінальних правопорушень. На думку сторони позивача вказані дії відповідачів призвели до порушення передбачених ст. ст. 297, 299 ЦК України особистих немайнових прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку. Протокольною ухвалою суду від 19 листопада 2018р. було прийнято до розгляду змінену редакцію позовної заяви та залучено співвідповідача. 12 лютого 2019р. на адресу суду відповідачем ТОВ «ІА «Новини 24» було подану заяву про застосування строків позовної давності. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 16 травня 2019р. стороною позивача було подано письмові заперечення на заяву про застосування строків позовної давності. В судовому засіданні 26 вересня 2019р. представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Решта учасників процесу в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили. Стороною відповідачів відзив на позов не подавався. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [INFO] р. в мережі «Інтернет» на Інтернет - порталі «Без Табу », який належить ТОВ «ІА «24», на веб - сайті: [INFO], який належить ТОВ «ІА «Новини 24» було поширено статтю під назвою: «[INFO]» ([INFO]), в якій було зазначено наступну інформацію відносно позивача: «Один из создателей «ЛНР», бывший глава Партии регионов, должен находится в следственном изоляторе Старобельска, однако подозреваемого в госизмене политика за решетку привозять только по особам случаям…»; «…Тем не менее, большую часть времени вместо содержания под стражей [PERSON] находится не в СИЗО, а в доме его начальника…». Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Статтею 297 ЦК України, визначено, що кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до частин 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Так, суд вважає, що інформація поширена відносно позивача «Один из создателей «ЛНР», бывший глава Партии регионов…», є оціночними судженнями, оскільки не містить фактичних даних і надає оцінку діям позивача, а тому не підлягає спростуванню. В свою чергу, поширена стосовно позивача наступна інформація: - «…"Содержащийся под стражей " [PERSON] живет в доме начальника СИЗО …»; - «…Тем не менее, большую часть времени вместо содержания под стражей [PERSON] находится не в СИЗО, а в доме его начальника…», не є оціночним судженням в розумінні ст. 30 Закону України «Про інформацію», оскільки містить фактичні дані про дії позивача та є можливість перевірити його висловлювання на предмет відповідності їх дійсності. У зазначеній інформації відповідачів йде мова про протиправні діяння позивача, а також вживається фактичне твердження про те, що позивач порушує застосований відносно нього запобіжний захід, тобто скоїв злочин (кримінальне правопорушення). Разом з цим, відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою вчиненні злочину не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У ч. 1, 2, 5 ст. 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загально правовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - це вимога закону, що звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Тобто, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідно до ст. 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Згідно ч. 1, 2, 4, 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Положеннями ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948р. встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966р. встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Враховуючи роз`яснення наведені Пленумом Верховного Суду України в п. 6, 9, 15, 25 Постанови від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд вважає, що поширена відповідачами недостовірна інформація: - «…" Содержащийся под стражей " [PERSON] живет в доме начальника СИЗО …»; - «…Тем не менее, большую часть времени вместо содержания под стражей [PERSON] находится не в СИЗО, а в доме его начальника…», порушує права позивача на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації, оскільки порушує усвідомлення позивачем свого суспільного значення й визнання цього значення з боку суспільства, позитивну соціальну оцінку позивача в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності його діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, набуту ним суспільну оцінку його ділових і професійних якостей. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме слід: визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації наступну інформацію, яка поширена [INFO] р . в мережі «Інтернет» на веб-сайті: [INFO] за адресою: [INFO] : - «…" Содержащийся под стражей" [PERSON] живет в доме начальника СИЗО …»; - «…Тем не менее, большую часть времени вместо содержания под стражей [PERSON] находится не в СИЗО, а в доме его начальника…». З метою захисту прав позивача слід зобов`язати відповідачів спростувати зазначену вище, поширену ними недостовірну інформацію та таку, що порушує немайнові права позивача на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації, шляхом опублікування в мережі «Інтернет» на веб-сайті: [INFO] в розділі « Новости » резолютивної частини рішення суду, протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили та видалити цю недостовірну інформацію на веб-сайті: [INFO] за адресою: [INFO]. В силу положень ст. ст. 256, 261, 264 ЦК України, а також враховуючи час звернення позивача до суду з вказаним позовом, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строки позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з кожного з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 320,0 грн.

Outcome: partial