Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

В березні 2017 р. позивачв звернувся до районного суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача, що є його колишньою дружиною, такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] мотивуючи позовні вимоги тим, що він є власником вказаної квартири, в якій зареєстровані сторони. З моменту реєстрації у лютому 2009 року і до дня звернення до суду відповідач ніколи не проживала у вищевказаному житловому приміщенні, оскільки сторони, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, проживали за іншою адресою, а саме: [ADDRESS]. Вказує, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.05.2015 року встановлено факт окремого проживання сторін з червня 2010 року. Крім того, 11.12.2013 р. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Вважає, що відповідач втратила правокористування житловим приміщенням як така, щонекористуються ним понад один рік без поважних причин. На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 25.09.2017 р. вищевказану справу передано в провадження судді Ларіонової Н.М. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Додав, що квартира за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.03.2002 року належала на праві власності матері позивача [PERSON] В подальшому, 20.06.2012 року була передана позивачу у власність за договором дарування. З моменту реєстрації у 2009 році усі житлово-комунальні платежі за квартиру сплачує безпосередньо позивач, відповідач будь-якої участі в утриманні житла, проведенні ремонтних робіт та здійсненні оплатиза надані обслуговуючими організаціями послуги не приймає. Ніякого майна та речей відповідача в квартирі немає. З лютого 2009 року відповідач не зверталась до суду чи до правоохоронних органів для усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, що свідчить про добровільне не проживання за місцем реєстрації. В добровільному порядку з реєстраційного обліку за вказаною адресою відповідач не знімається. Відповідач у судовому засіданні 30.11.2017 р. позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що з липня 1999 року по 2005 рік проживала з позивачем однією сім"єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS]. В 2006 році сторони зареєстрували шлюб та проживали разом за адресою: [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу з 23.02.2015 року стала проживати разом з батьками в житловому приміщенні за адесою: [ADDRESS]. У зв"язку із чиненням перешкод у праві користування спірним житловим приміщенням 24.02.2015 року була змушена звертатись до правоохоронних органів з даних підстав. Діти від спільного життя сторін зареєстровані у [ADDRESS] двоє із яких ([PERSON] і [PERSON]) фактично проживають разом з нею. Судом була надана можливість відповідачу надати документи, при цьому відповідач самовільно покинула зал судового засідання та після оголошення перерви відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляджу справи в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. Суд, вислухавши пояснення псторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування від 20.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1629, позивач є власником квартири [ADDRESS],що у Подільському районі м.Києва. Позивач та відповідач по справі з 29.07.2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.12.2013 року. Починаючи з січня 2005 року по червень 2010 року сторони спільно проживали за адресою: [ADDRESS], що встановлено рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25.04.2017 року, яке набрало законної сили. З довідки форми № 3, виданої КК "Центркомунального сервісу" від 27.02.2017 р. за вих.№787, вбачається, що на час розгляду справи в спірному житловому приміщенні зареєстровані: позивач - з 16.12.1999 року, відповідач [PERSON], як колишня дружина - з 12.09.2009 року, спільні діти сторін: дочка [PERSON] з 25.11.2003 року, дочка [PERSON] та син [PERSON] з 12.09.2009 року. За змістом ст.156 ч.1 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім'ї власника права користування займаним приміщенням. Згідно з актами, складеними житловим органом 15.05.2017 року, 19.07.2017 року та 15.09.2017 року, відповідач [PERSON], фактично не проживає за місцем своєї реєстрації протягом майже 18 років. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.05.2015 року, яке на час розгляду справи набрало законної сили, зокрема встановлено факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] з червня 2010 року по 11.12.2013 року. Зі змісту ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25.05.2016 року, якою залишено без змін рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18.05.2015 року, вбачається, що відповідно до акту від 08.12.2014 року, складеного комісією КП "Центральний Подільського району м. Києва" [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS], з червня 2010 року, що не заперечувала і сама [PERSON] При цьому в ході судового розгляду відповідач [PERSON] вказувала, що вона разом з дітьми проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). В судовому засіданні відповідач [PERSON]пояснювала, що вона з лютого 2015 року не проживає в спірній квартирі, оскільки позивачем чиняться перешкоди у праві користування житловим приміщенням. Проте на підтвердження даних обставин щодо поважності причин не проживання у квартирі ніяких доказів суду не надала. На спростування доводів позивача відповідач в суперечвимогам ст.81 ЦПК України не надала суду доказів, котрі б підтверджували факт її проживання у спірній квартирі або поважність причин непроживання у цій квартирі. А відтак, суд не приймає до уваги заперечення відповідача, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповіднодо ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності позивача є непорушним. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що з вересня 2009 року відповідач [PERSON] не користується вищевказаним житлом без поважних причин, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, які необхідно поновити. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст.405 ЦК України вона вважається такою, що втратила право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи в спірній квартирі більше року безповажних причин, втратила право користування житловим приміщенням, в зв'язку з чим підлягає визнанню такою в судовому порядку. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Напідставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved