Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти, одержані за договором позики в розмірі 556742 грн., проценти за користування позикою в розмірі 499473 грн. 84 коп., відсотки, з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 14277 грн., а всього 1070492 грн. 84 коп., та судовий збір в сумі 8810 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач в позові зазначив, що 14 січня 2013 року у відповідача по відношенню до позивача виникли грошові зобов'язання. На підтвердження цього відповідачем було написано розписку. Таким чином, 14 січня 2013 року між позивачем і відповідачем було укладено договори позики у формі розписки. Відповідно до зазначеної розписки, відповідач зобов'язався повернути суму боргу в розмірі двадцять тисяч доларів США в строк до 08 лютого 2018 року. Позивач неодноразово з лютого 2018 року звертався до відповідача із проханням виплатити суму боргу, але він увесь час каже, що грошей у нього і у його сім'ї на повернення боргу немає. Цивільним Кодексом України (ч. 1 ст. 1048) передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідач користується грішми позивача в розмірі 20000 доларів США в період з 14.01.2013 року по 17.12.2018 року, що складає 2163 дні. Загальна сума процентів за користування позикою, з урахуванням облікової ставки Національного банку України, за цей період складає 17942,74 доларів США. Цивільним Кодексом України (ч. 1 ст. 1049) передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач був зобов'язаний повернути позику від 14.01.2013 року в повному обсязі в строк до 08.01.2018 року, однак цього не зробив, правовими наслідками цього є відповідальність, передбачена ст. 1050 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Загальна сума процентів за прострочення виконання зобов'язання за позикою від 14.01.2013 року в період з 08.02.2018 року до 17.12.2018 року складає 512,88 доларів США. Таким чином, відповідач, згідно розписки, повинен сплатити позивачу суму боргу розмірі 20000 доларів США, що за курсом НБУ на дату подачі позову складає 556742 грн., проценти за користування позикою у розмірі 17942 доларів США 74 центи, що за курсом НБУ на дату подачі позову складає 499473 грн. 84 коп., проценти за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 512 доларів США 88 центів, що за курсом НБУ на дату подачі позову складає 14277 грн. Загальна сума вимог майнового характеру за договором позики від 14.01.2018 року складає 38455 доларів США 62 центи, що по курсу Національного банку України є еквівалентом 1070492 грн. 84 коп. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20.12.2017 року в цивільній справі № 209/4039/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, яке набуло законної сили 21.11.2018 року, встановлено, що в судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що 14 січня 2013 року він взяв у [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 20000 доларів США, які поверне йому 08 лютого 2018 року, як про це вказано у розписці (а.с. 3 рішення). Також, зазначеним вище рішенням суду встановлено, що згідно долученої до справи за клопотанням позивача копії розписки від 14.01.2013 року, [PERSON] взяв в борг гроші в сумі 20000 доларів США і зобов'язується повернути до 08.02.2018 року (а.с. 5 рішення). Викладені вище обставини дають право вважати, що відповідач [PERSON] повністю визнає факт отримання грошових коштів від позивача [PERSON] в розмірі 20000 доларів США та підтверджує факт укладання 14.01.2013 року між сторонами договору позики у формі розписки, на умовах, зазначених у розписці. Також позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір в сумі 8810 грн., які останній також просить стягнути з [PERSON] 29 січня 2019 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. 26.03.20018 року відповідач надав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що позивач надав розписку, в якій не зазначено дані про особу, яка передавала в борг грошові кошти. Саме цим моментом позивач скористався. Позивачем наголошувалося на тому, що між ними певний час існували бізнесові стосунки, а саме укладалися договір поставки від 10.03.2011 р., договір переуступки права пайової участі в фінансуванні будівництва від 26.12.2006 р. Це підтверджує їх сталі дружні стосунки з позивачем, які тривали близько 10 років. Окрім того, часом раніше позивач вже звертався з подібною позовною заявою про стягнення грошових коштів за договором позики. Останній наводив аргументи, які свідчили про те, що тривалий час між позивачем та ним склалися ділові відносини. В попередній позовній заяві по справі № 209/4039/16 позивач додавав до матеріалів справи розписку від 14.01.2013 р., хоч вона і не стосувалася суті пред'явлених вимог. Але на той час позивач доводив, що дійсно мав фінансово-господарські стосунки з ним, що ймовірно могло вказувати, з його точки зору, на те, що він (відповідач) міг отримувати грошові кошти за розпискою від 23.11.2013 р., яка була предметом позову по справі №209/4039/16. Судом по справі № 209/4039/16 не встановлювалося жодних правовідносин між позивачем та відповідачем по розписці від 14.01.2013 р., а в рішенні від 20.12.2017 р. зазначене наступне, цитую: «Згідно долученої до справи, за клопотанням позивача, копії розписки від 14.01.2013 року [PERSON] взяв в борг гроші в сумі 20000 доларів США і зобов'язується повернути до 08.02.2018 року. Вказаною розпискою може підтверджуватися те, що між сторонами на період 23.11.2013 року дійсно існували ранішні домовленості за грошовими відносинами». Наведеною цитатою, рішенням від 20.12.2018 р. по справі № 209/4039/16 та самою розпискою повністю спростовуються твердження позивача про те, що він повністю визнає факт отримання грошових коштів саме від позивача в розмірі 20000 доларів США. У позивача він не брав в борг гроші по даній розписці. За вказаною розпискою він брав у борг грошові кошти у [PERSON], які згодом їй повернув, а вона повернула йому розписку назад, як доказ отримання грошей. В цей же період часу він тісно співробітничав з позивачем, який безперешкодно міг заходити до його кабінету, тривалий час перебувати там. Про їх дружні стосунки знали всі його співробітники, а менеджер ТОВ «Дніпропромбізнес» [PERSON], особисто пропускала позивача до його кабінету, щоб позивач очікував його прибуття наодинці. Після того як він повернув гроші по розписці [PERSON] і отримав назад власну розписку, розписка залишилася в нього. Саме в цей час позивач і забрав її з його кабінету. Він ніколи не шукав та не придавав вказаній розписці значення, оскільки будь-які зобов'язання по ній виконані. Вчинення запису в розписці: "Отримав 20000 доларів 14.01.2013" з підписом без зазначення особи якій необхідно цей борг повернути, не може вважатися правочином відносно певної особи, її дією, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Оскільки всі інші майнові вимоги Позивача (проценти, відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми) є похідними від основної вимоги вони не можуть підлягати задоволенню при відсутності виникнення боргового зобов'язання між сторонами. Просив відмовити позивачеві в задоволенні позову. 10.04.2019 року позивачем надано відповідь на відзив, в якому зазначив, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20.12.2017 року в цивільній справі № 209/4039/16, наданим до матеріалів справи відповідачем, встановлений преюдиційний факт наявності заборгованості [PERSON] перед [PERSON]: "Відповідач [PERSON] стверджує, що на даний час між ним та [PERSON] немає фінансових зобов'язань, крім його боргу в сумі 20000 доларів США за розпискою від 14.01.2013 року" (а. 3 рішення), "Згідно долученої до справи, за клопотанням позивача, копії розписки від 14.01.2013 року [PERSON] взяв в борг гроші в сумі 20000 доларів США і зобов'язується повернути до 08.02.2018 року. Вказаною розпискою може підтверджуватися те, що між сторонами на період 23.11.2013 року дійсно існували раніші домовленості за грошовими відносинами" (а. 5 рішення). Також наданим до матеріалів справи електронним диском запису судових засідань в цивільній справі № 209/4039/16 підтверджується факт визнання відповідачем боргу перед позивачем за розпискою від 14.01.2013 року. Копії договору між ТОВ «Дніпропромбізнес» та ПП "Метал-Сіті", довідкою ТОВ "Інно- Дніпро", уставними документами ПП "Метал-Сіт" та '"трудовою книжкою [PERSON], як і твердження відповідача про те, що станом на 14.01.2013 року існували боргові зобов'язання відповідача перед [PERSON], не спростовують доказів наявності боргових зобов'язань відповідача саме перед [PERSON] за розпискою від 14.01.2013 року, доказів повернення боргу відповідачем саме [PERSON]В, не надано, а твердження, що [PERSON] забрав собі розписку, по якій вже було повернуто борг є лише припущенням. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві та відповіді на відзив, та додав, що свідків передачі ним грошей [PERSON], а останнім йому розписки немає. Допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] заявили, що не були свідками будь-яких взаємовідносин грошового характеру між позивачем та відповідачем. [PERSON] пояснила, що їй ніхто не доручав отримувати гроші, які відповідач заборгував позивачу, і вона такі гроші не отримувала. Заявила, що знаходиться в дружніх стосунках з відповідачем. [PERSON], якій було пред'явлено розписку відповідача сказала, що текст розписки є таким самим, який дуже часто писав [PERSON] своїм бізнес-партнерам, в тому числі і їй. [PERSON] взагалі тільки декілька разів бачила позивача в офісі відповідача, до того ж вона не бачила його після 2015 року, оскільки звільнилася від відповідача. Свідок [PERSON] підтвердила, що знаходилася у трудових відносинах з відповідачем та була його найманим працівником. Вважає, що відповідачем не тільки не було спростовано правову позицію позивача, щодо наявності боргових зобов'язань відповідача перед ним, а навпаки, відповідач надав суду додаткові беззаперечні докази наявності таких боргових зобов'язань, які не було виконано у строк, та підлягають стягненню в судовому порядку. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити його в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі та суду пояснив, що почерк в розписці його, він писав її добровільно, але розписка була написана не позивачеві. Він писав її [PERSON] і їй борг він повернув. Позивач взяв вказану розписку у нього в кабінеті у 2014 році. Самої розписки він в засіданні по справі № 209/4039/16 не бачив. Згідно цієї розписки він у позивача нічого не брав. [PERSON] в судовому засіданні по цивільній справі № 209/4039/16 кажучи про вказану розписку, намагався її легалізувати. Він казав, що можливо може бути такий документ, але по ньому потрібно розбиратись. Рішення по справі № 209/4039/16 він не оскаржував, оскільки не додивився цього, та він розумів, що перед [PERSON] у нього немає боргів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивача вона не знає, відповідача знає з 1995 року, були партнерами по бізнесу, стосунки між ними дружні. На початку 2013 року, десь у другій половині січня [PERSON] взяв у неї в борг 20000 доларів США, про що написав розписку. У 2014 році, десь у березні [PERSON] віддав вказані гроші, а вона повернула останньому розписку. Свідків передачі грошей чи розписки не було. Це стандартна розписка, яку вони писали один одному. [PERSON] обіцяв повернути борг у 2018 році, а повернув у 2014 році. У них з [PERSON] були відносини у сфері бізнесу і часто вони один одному давали в борг. Ніяких питань з цього приводу у них не було. Ні [PERSON], ні будь-хто інший не уповноважував її отримувати гроші по борговому зобов'язанню [PERSON] перед [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивача вона знає, бачила в офісі відповідача, коли працювала у останнього. Вона працювала в ТОВ «Дніпропромбізнес» з 01.12.2010 року по 31.03.2015 року на посаді офіс-менеджера. Офіс знаходився на вул. Короленківська, 14 в м. Дніпродзержинську. Її з [PERSON] кабінети були розташовані послідовно. Вона займалась здачею відзивів, відповідала на дзвінки, приймала людей, готувала каву, сплачувала комуналку. Людей, які приходили до [PERSON], вона бачила. Люди, які були добре знайомі з [PERSON], могли чекати його в його кабінеті, незнайомих вона не пускала до офісу. [PERSON] і [PERSON] були у дружніх стосунках, вони співпрацювали. Коли приїзжав [PERSON], то він чекав [PERSON] в його кабінеті, вона готувала каву. Десь з 2013 року по 2015 рік [PERSON] приходив в середньому 1 раз на місяць. Особисто вона не була свідком їх грошових відносин. Також в судовому засіданні за клопотанням сторін було відтворено аудіо-запис судових засідань по цивільній справі № 209/4039/16. Вислухавши сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідачем по справі була оформлена розписка від 14.01.2013 року про те, що він, [PERSON] взяв в борг гроші в сумі 20000 доларів США та зобов'язався повернути до 08.02.2018 року, що підтверджується копією вказаної розписки, оригінал якої досліджено в судовому засіданні (а.с. 16), та визнано відповідачем по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтями 626, ст. 628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В ст. 1046 ЦК України зазначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналізуючи вищезазначені норми, суд приходить до висновку, що необхідною умовою для договору позики є наявність двох сторін: позикодавця і позичальника. В наданій суду розписці, оформленій від імені відповідача від 14.01.2013 року, зазначено, що відповідач [PERSON] як позичальник отримав в борг гроші в сумі 20000 доларів США та зобов'язався повернути їх до 08.02.2018 року, але у зазначеній розписці взагалі не зазначено у кого [PERSON] взяв у борг грошові кошти, та кому зобов'язався повернути, тобто відсутня друга сторона договору - позикодавець. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Окрім вказаної розписки позивачем на підтвердження укладення між сторонами договору позики від 14.01.2013 року не надано жодного доказу. Відповідач в свою чергу не заперечує факт написання вказаної розписки, але категорично заявляє, що вказана розписка була написана не на адресу позивача, а на адресу іншої особи - [PERSON], а сама розписка від 14.01.2013 року після повернення [PERSON] боргу знаходилась в його робочому кабінеті, доступ до якого мало багато сторонніх осіб. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що рішенням суду від 20 грудня 2017 року по цивільній справі № 209/4039/16ц провадження № 2/209/940/17 встановлений факт наявності боргового зобов'язання відповідача перед позивачем на підставі розписки від 14.01.2013 року, оскільки вказані правовідносини між сторонами не були предметом розгляду у цивільній справі № 209/4039/16ц провадження № 2/209/940/17. Вказаним рішенням суду не встановлено факту укладання між сторонами договору позики від 14.01.2013 року. Судом лише зазначено в мотивувальній частині вказаного рішенні від 20.12.2017 року по цивільній справі № 209/4039/16ц провадження № 2/209/940/17, що зі слів [PERSON], між ним та [PERSON] на момент слухання справи не було фінансових зобов'язань, окрім його боргу в сумі 20000 доларів США за розпискою від 14.01.2013 року (аркуш 3 вказаного рішення), та те, що згідно долученої до справи, за клопотанням позивача, копії розписки від 14.01.2013 року, [PERSON] взяв в борг гроші в сумі 20000 доларів США і зобов'язується повернути до 08.02.2018 року (аркуш 5 вказаного рішення). Суд не приймає до уваги пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки їх пояснення не підтверджують і не спростовують факт вчинення 14.01.2013 року правочину сторонами. Суд також не приймає, як докази надані відповідачем договір № 1903Д від 19 березня 2012 року, укладений між ним та [PERSON], довідку про відсутність з 2011 року договірних зобов'язань між ТОВ НВКП «Інно-Дніпро», засновником якої є позивач, та ТОВ «Дніпропромбізнес», засновником та директором якого є відповідач, договір № 26.12.2006 від 26 грудня 2006 року, укладений між сторонами, копію трудової книжки [PERSON] та свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи ПП «Метал-Сіті», аудіо-запис судових засідань по цивільній справі № 209/4039/16, оскільки вони не підтверджують та не спростовують факт наявності чи відсутності між сторонами договірних зобов'язань за розпискою від 14.01.2013 року. Враховуючи вище викладене, суд вважає що надана позивачем розписка від 14.01.2013 року не є письмовим документом, що підтверджує укладення між сторонами договору позики. З цих підстав суд вважає за необхідне відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошових коштів, одержаних за договором позики в розмірі 556742 грн. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою в розмірі 499473, 84 грн. та відсотків з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 14277 грн., суд приходить до висновку про необхідність відмовити у їх задоволенні, оскільки вони є похідними від основної позовної вимоги про стягнення грошових коштів за договором позики від 14.01.2013 року. А оскільки судом не встановлено факту укладання 14.01.2013 року між сторонами договору позики, відповідно вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed