Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

25.04.2014 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, а пізніше з уточненнями до нього, в яких просив суд: стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2014 року по 14.02.2014 року в розмірі 2056 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 849,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, та затримку видачі трудової книжки, виходячи із середнього заробітку в розмірі 1371 грн. за період з 15.02.2014 року по день постановлення судового рішення, вихідну допомогу в розмірі 4113 грн.; моральну шкоду в розмірі 3000 грн.; зобов'язати відповідача видати йому трудову книжку; змінити дату звільнення з 14 березня 2014 року на 24 лютого 2014 року зазначивши причину звільнення "за власним бажанням у зв'язку з порушенням трудового законодавства", судові витрати по оплаті вартості судової експертизи в розмірі 2214 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він на підставі наказу № 71 від 12 квітня 2013 року був прийнятий на посаду адміністратора ТОВ «Макси Трейд», місце роботи магазин "33 м2" в м. Генічеськ Херсонської області. 10 лютого 2014 року він надіслав на адресу відповідача заяву про звільнення за згодою сторін, проте відповіді не отримав, тому 14 лютого 2014 року направив на адресу відповідача лист про надання йому планової відпустки з 15 лютого по 24 лютого 2014 року, у зв'язку з чим, 15 лютого 2014 року, адміністратор магазину в м. Новотроїцьке [PERSON] прийняв від нього керівництво магазином, документацію та виручку за два останні робочі дні. 27 лютого 2014 року рекомендованим листом надіслав відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням в зв'язку з порушенням трудового законодавства (не виплатою роботодавцем заробітної плати з січня 2014 року). 13 березня 2014 року відповідач надіслав йому листа з проханням з'явитись для отримання трудової книжки та остаточного розрахунку при звільненні, проте 19 березня 2014 року, коли він прибув до відповідача, його було ознайомлено з наказом про звільнення згідно ст. 38 КЗпПУ від 14.03.2014 року, при цьому остаточний розрахунок, того дня з ним проведено не було та не видано трудову книжку. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних страждань, оскільки він при відсутності трудової книжки не міг працевлаштуватися та відповідно був позбавлений можливості утримувати себе та свою родину, внаслідок чого у нього появились головні болі, безсоння, загострилась хронічна хвороба. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав з тих же підстав та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково та пояснила, що позивач дійсно працював на посаді адміністратора ТОВ «Макси Трейд», та 14 березня 2014 року був звільнений з займаної посади за власним бажанням відповідно до наказу № 30-к, з яким того ж дня ознайомлений під підпис, та того ж дня йому було видано трудову книжку і рекомендовано звернутись до бухгалтерії для отримання остаточного розрахунку, згідно якого позивачу було нараховано 1440 грн., проте позивач до бухгалтерії не звернувся з невідомих причин, тому не вбачає підстав для настання відповідальності відповідача, передбаченої ст. 117 КЗпПУ. Що стосується заборгованості по заробітній платі, за січень 2014 року, то позивач отримував аванс в розмірі 668 грн. Позовні вимог про стягнення моральної шкоди вважає безпідставними та необґрунтованими. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до наказу № 71-к від 12.04.2013 року прийнятий на посаду адміністратора ТОВ «Макси Трейд» ; 10.02.2014 року [PERSON] звернувся до директора ТОВ із письмовою заявою про звільнення із займаної посади за згодою сторін. В матеріалах справи відсутні докази, що відповідач з приводу вказаної заяви приймав відповідне рішення. 15.02.2014 року [PERSON] , згідно розписки, передав [PERSON] грошові кошти за 13.02.2014 року в розмірі 23090 грн., за 14.02.2014 року в розмірі 30374 грн. та 9 штук ключів від сейфів. 27.02.2014 року [PERSON] звернувся до директора ТОВ із письмовою заявою про звільнення із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпПУ. 27.02.2014 року керівник відповідача звернувся до позивача з листом, в якому просив позивача надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці з 15.02.2014 року по 27.02.2014 року, на яке позивач надав письмові пояснення 06.03.2014 року, які відправив відповідачу поштою. 13.03.2014 року керівник відповідача, по пошті, направив позивачу лист, в якому у зв'язку з припиненням трудових відносин просив прибути до відділу кадрів, в м. Херсон, для отримання трудової книжки та розрахунку. Вказаний лист позивачем отримано 17.03.2014 року, а 19.03.2014 року позивач прибув до офісу відповідача, в м. Херсон, але як вбачається з його листа, від 20.03.2014 року, йому того дня не було видано трудову книжку та не проведено остаточний розрахунок. Під час розгляду зазначеної справи в суді, представник відповідача надав суду копію наказу № 30-к від 14.03.2014 року, з якого вбачається, що [PERSON] 14.03.2014 року звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпПУ за власним бажанням. В якому підставою звільнення зазначена заява [PERSON] Згідно актів від 15 лютого 2014 року, 16 лютого 2014 року, 17 лютого 2014 року, 18 лютого 2014 року, 19 лютого 2014 року, 20 лютого 2014 року, 21 лютого 2014 року, 22 лютого 2014 року, складених посадовою особою відповідача, [PERSON] з 15.02.2014 року по 22.02.2014 року був відсутній на робочому місці. Згідно довідки, наданої відповідачем 11.08.2014 року, на момент звільнення, тобто станом на 14.03.2014 року, позивачу було нараховано 1440, 40 грн.(заробітна плата за лютий 2014 року в розмірі 653,05 грн., компенсація за невикористану відпустку в розмірі 849,40 грн.), та згідно довідки, наданої відповідачем 15.08.2014 року, середній заробіток позивача за два останні повних відпрацьованих місяці становить 1371 грн. Отже, з наведених доказів вбачається, що сторони з 12.04.2013 року перебували в трудових відносинах, при цьому сторонами не оспорюється, що останнім робочим днем позивача є 14.02.2014 року, тому виходячи з цього суд вважає, що позовна вимога про внесення змін до наказу про звільнення, в частині зазначення дати звільнення, підлягає частковому задоволенню, із зазначенням дня звільнення саме 14.02.2014 року. Позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі, на думку суду, підлягає задоволенню в повному обсязі в розмірі 2056 грн., при цьому суд погоджується, з розрахунком цієї суми, складеним позивачем, розмір якої відповідачем не був оспорений, а посилання представника відповідача на ту обставину, що позивач отримав аванс за січень 2014 року в розмірі 668 грн. за що особисто розписався, суд не приймає до уваги, оскільки таке твердження спростовано висновком судової почеркознавчої експертизи від 24.03.2015 року. Також виходячи з цього, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача про проведення повторної судової почеркознавчої експертизи, оскільки представником відповідача не надано суду доказів на підтвердження існування підстав, передбачених ч. 2 ст. 150 ЦПК України, а саме по собі твердження про недостатню кваліфікацію судового експерта без надання доказів з яких би вбачалося, що висновок експерта є необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, є на думку суду, голослівним. При цьому, суд також не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що експерту судом не було надано на дослідження вільні зразки підпису позивача в документах, наданих суду 25.03.2015 року, оскільки вказані зразки надійшли до суду вже після проведення експертизи, не дивлячись на те, що суд неодноразово постановлював ухвали про витребування від відповідача таких зразків, які надавалися суду або невчасно, або в копіях, хоча суд вимагав оригінали, а також враховуючи ту обставину, що після надання таких зразків позивачем, експерт не зазначав про недостатність кількості вільних зразків підпису, а провів експертизу склавши відповідний висновок. Позовна вимога про стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 849,40 грн., підлягає задоволенню, оскільки сторонами не оспорюється її розмір та ту обставину, що вказана сума не була виплачена позивачу відповідачем. Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з вимог ст. 117 КЗпПУ підлягає задоволенню в розмірі 18874,10 грн. за період часу з 15.02.2014 року по 09.04.2015 року (13 місяців 23 дні), виходячи з розміру середньої заробітної плати позивача в розмірі 1371 грн., без врахування обов'язкових платежів, оскільки представником відповідача не проведено такий розрахунок, а надано суду довідку про розмір середнього заробітку без відрахування обов'язкових платежів. При цьому суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що вина відповідача в не проведенні остаточного розрахунку з позивачем, відсутня, оскільки позивачу в день звільнення було нараховано відповідну суму та запропоновано з'явитися до бухгалтерії товариства для її отримання, але позивач до бухгалтерії не з'явився з невідомих причин, суд сприймає критично, оскільки таке твердження не доведено належними доказами, до того ж відповідачем під час судового розгляду зазначеної справи, який тривав майже рік, не вживалися жодних заходів по відновленню такого права позивача. Суд не вбачає підстав до задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, оскільки позивачем у відповідності до абз. 6-7 розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом № 58 від 29.07.1993 року, не ставиться вимога про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, та зазначення днем звільнення - дня видачі трудової книжки. Разом з цим, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про зобов'язання відповідача видати позивачу трудову книжку, оскільки відповідачем не спростовано належними доказами твердження позивача про те, що трудова книжка відповідачем йому не видавалася. При цьому твердження представника відповідача про те, що позивач 14.03.2014 року з'явився до офісу відповідача та отримав трудову книжку, суд сприймає критично, оскільки таке твердження спростовується належними доказами, наданими позивачем, а також доказами, наданими відповідачем, а саме копією листа відповідача, який датований 13.03.2014 року та був направлений позивачу поштою з м. Херсон до м. Нова Каховка, де проживає позивач, що в свою чергу унеможливлює отримання позивачем по пошті вказаного листа наступного дня, оскільки сторони не оспорюють, що в цей період сторони спілкувалися виключно за допомогою листування через поштовий зв'язок. Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідача, як на доказ прибуття позивача до офісу відповідача саме 14.03.2014 року, копію додатку до наказу № 30-к від 14.03.2014 року (а.с. 39), оскільки в ньому відсутня дата ознайомлення позивача з наказом про звільнення, та посилання на копію "уведомления работника предприятия о начисленых суммах и выданых документах" (а.с.48), оскільки вказаний документ не заповнено роботодавцем, при огляді оригіналу цього документу судом встановлено, що в ньому відсутній підпис керівника, а також відповідачем не спростовано твердження позивача, що наведений документ був ним підписаний під час переведення з магазину відповідача, який розташований в м. Нова Каховка до магазину відповідача, який розташований в м. Геничеськ. З цієї ж причини суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на особову картку працівника (а.с.49 оборот), в якій в графі "підпис працівника" стоїть підпис позивача, який зазначив, що цей підпис він ставив 19.03.2014 року та в той час дата та підстави звільнення там були відсутні, що представником відповідача в судовому засіданні не спростовано. Позовна вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 3000 грн., враховуючи, що суд вважає доведеною наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача та вини відповідача в її заподіянні, що підтверджується вищенаведеними доказами, тому враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, а також враховуючи тривалість вищенаведених порушення законних прав позивача, на відновлення яких відповідачем не вживалися жодних заходів, не дивлячись на те, що ним частково визнавалися факт порушень, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягає повному задоволенню. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання відповідача змінити причину звільнення на "за власним бажанням у зв'язку з порушенням трудового законодавства", то враховуючи, що з заявою про звільнення з наведених причин позивач звернувся до відповідача 27.02.2014 року, а останнім робочим днем позивача є 14.02.2014 року, суд не вбачає підстав для задоволення такої позовної вимоги, оскільки вона не доведена належними доказами. З цієї ж причини не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення вихідної допомоги. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 487,20 грн., та на користь позивача витрати по проведенню судової експертизи в розмірі 2214 грн.

Outcome: partial