Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПУАТ «Фідобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» про визнання недійсними договорів та припинення права іпотеки, який в подальшому уточнила, та в якому просила припинити право іпотеки ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі іпотечного договору від 14.03.2005, укладеного між [PERSON] та Акціонерним банком «Факторіал-Банк», посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Милицею М. Л., зареєстрований в реєстрі за № 672, і припинити обтяження за цим іпотечним договором в Державному реєстрі, визнати недійсним Договір про відступлення прав вимоги № GL3N016398 від 24.02.2020 між ПУАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «МАНІТУ», визнати недійсним договір про відступлення прав за іпотечним договором між ПУАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «МАНІТУ» від 24.02.2020, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Толочко Я. М., зареєстрований в реєстрі за № 96. Крім того, позивач заявив клопотання про витребування доказів. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] у повному обсязі виконав основне зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується судовими рішеннями в інших справах, тому вказане є підставою для припинення іпотеки відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Крім того, договори про відступлення прав вимоги та про відступлення прав за іпотечним договором підлягають визнанню недійсними, оскільки на момент їх укладення такого права вимоги вже не існувало. Позивач зазначає, що як співвласник іпотечного майна, є іпотекодавцем в силу закону та відповідно має право звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх прав. 06.10.2020 ухвалою суду позовна заява [PERSON] залишена без руху. 20.10.2020 ухвалою суду у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін; а також задоволено клопотання позивача про витребування доказів у відповідачів. 09.11.2020 від представника ТОВ «ФК «Маніту» надійшли витребувані ухвалою суду докази. 26.11.2020 надійшов відзив представника ТОВ «Фінансова компанія «МАНІТУ», відповідно до якого відповідач просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначено, що позивач не є стороною спірних договорів та відповідно не може звертитися до суду з позовом про визнання їх недійсними, наполягає на тому, що основне зобов`язання не було виконане, а судові рішення, на які посилається відповідач не встановлювали факту погашення заборгованості за кредитним договором. Представник позивача посилається на те, що сума зобов`язання [PERSON] на момент відступлення права вимоги визначалася Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в публічному паспорті активу, яка не була оскаржена позичальником. 27.11.2021 ухвалою суду здійснено перехід в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням; а також задоволено клопотання відповідача ТОВ «Фінансова компанія «МАНІТУ» про витребування у позивача доказів (оригіналу квитанції та примірник постанови державного виконавця ). 18.05.2021 надійшла заява представника позивача про залучення до участі у справі 3?ої особи - [PERSON] 18.05.2021 протокольною ухвалою суду до участі у справі в якості 3?ої особи залучено [PERSON] 02.06.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Третя особа [PERSON] подав до суду заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, просить суд врахувати, що наказом міністра юстиції № 2090/5 від 10.06.2021 за скаргою [PERSON] скасовано рішення про державну реєстрацію № 53479977 від 06.08.2020 та № 53839435 від 01.09.2020 прийняті державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л. І. Представник відповідача ТОВ «ФК «Маніту» у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві. Представник відповідача ПУАТ «Фідобанк» у судове засідання не з`явився, що у відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 11.03.2005 між АБ «Факторіал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір на надання кредитної лінії без права відновлення№ 121-п/05 (надалі - кредитний договір) згідно якого АБ «Факторіал Банк» надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти у суми 114 000,00 доларів США зі сплатою за використання кредитом процентів в розмірі 17 % річних у валюті строком до 10.03.2010 включно (т. 1, а.с. 11). 27.02.2009 договором про внесення змін до вищевказаного кредитного договору були внесені зміни, в тому числі в частині щомісячних платежів за кредитом (т. 1, а.с. 13). 11.03.2005 для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між АБ «Факторіал Банк» та [PERSON] був також укладений договір іпотеки житлового будинку [ADDRESS] (надалі - спірний будинок), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Милицею М. Л., зареєстрований в реєстрі за № 672 (надалі - договір іпотеки) (т. 1, а.с. 15). 11.03.2005 для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між АБ «Факторіал Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки (т. 1, а.с. 14). 03.11.2010 рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова по справі № 2?3414/10 за позивачем у даній справі - [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину спірного будинку (т. 1, а.с. 18). АБ «Факторіал Банк» було реорганізовано в ПАТ «СЕБ Банк», який в подальшому перейменовано в ПУАТ «Фідобанк». 11.11.2013 рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова у справі № 646/7301/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08.09.2014 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 121-п/05 від 11.03.2005 в сумі 450 238,24 грн, яка складається із заборгованості в гривні 143 600,38 грн та в доларах США 38 363,30 (еквівалент в національній валюті 306 637,86 грн)звернуто стягнення на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що є предметом іпотеки та розташований за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] та [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів, за ціною, визначеною на підставі звіту про оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності в процедурі виконавчого провадження (т. 1, а.с. 23). З мотивувальної частини вказаного рішення суду від 11.11.2013 вбачається, що Банк надав суду загальну заборгованість за кредитом, визначивши її у сумі 450 238,24 грн і саме такий розмір заборгованості [PERSON] перед банком суд вважав встановленим (абзац 10 сторінки 2 рішення суду). У Червонозаводському ВДВС Харківського МУЮ з примусового виконання вищевказаного рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.11.2013 по справі № 646/7301/13-ц було відкрито виконавче провадження № 47638471. 08.08.2015 [PERSON] відповідно до квитанцій № 966253551_876136558 сплачено 495 322,06 грн заборгованості за ВП № 47638471 (т. 1, а.с. 09). Оригінал вказаної квитанції було оглянуто судом в судовому засіданні. 18.08.2015 постановою державного виконавця виконавче провадження № 47638471 з примусового виконання виконавчого листа № 646/7301/13-ц виданого 20.10.2014 закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що заборгованість, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій сплачені в повному обсязі (т. 1, а.с. 30). 23.06.2016 рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/15383/15-ц задоволено позовні вимоги ПУАТ «Фідобанк» до [PERSON] та [PERSON] (поручителя) про стягнення заборгованості за кредитним договором № 121?п/05 від 11.03.2005: стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором кредиту у розмірі 355 757,99 грн. - курсова різниця, 8 992,41 грн доларів США, що згідно курсу НБУ складає 192 668,70 грн - заборгованість за відсотками, 203 402,66 грн заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків, а всього 751 829,35 грн (т. 1, а.с. 39). 24.01.2017 рішенням Апеляційного суду Харківської області вищевказане рішення Київського районного суду м. Харкова від 23.06.2016 скасоване, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову: стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] (поручителя) на користь ПУАТ «Фідобанк» заборгованість за відсотками у сумі 8992,41 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 192 668,70 грн, та пеню в розмірі 30 000 грн, а всього 222 668,70 грн, також стягнуто судовий збір в сумі 2 050 грн, по 1 025 грн з кожного (т. 1, а.с. 41). Вказаним рішенням суду апеляційної інстанції було відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення курсової різниці та зменшено розмір пені. І в цій частині вказане рішення суду апеляційної інстанції сторонами не оскаржувалося. 27.04.2018 на виконання вищевказаного рішення Апеляційного суду Харківської області від 24.01.2017 у справі № 640/15383/15-ц [PERSON] було сплачено 222 668,70 грн відповідно до квитанції № 0.0.1023895403.1 (т. 1, а.с. 45). 20.11.2019 постановою Верховного Суду у справі № 640/15383/15-ц вищевказані рішення Київського районного суду м. Харкова від 23.06.2016 та рішення Апеляційного суду Харківської області від 24.01.2017 скасовані, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПУАТ «Фідобанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (т. 1, а.с. 46). Відмовляючи в задоволенні позовний вимог Банку Верховний Суд зазначив, зокрема, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. 02.06.2020 ухвалою Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/15383/15?ц з ПУАТ «Фідобанк» на користь [PERSON] порядку повороту виконання судового рішенняАпеляційного суду Харківської області від 24.01.2017 стягнуто грошові кошти у сумі 223 693,70 грн (т. 1, а.с. 159). 10.02.2020 ПУАТ «Фідобанк» проведено електронні торги (т. 1, а.с. 135) та на підставі Договору про відступлення прав вимоги № GL3N016398 від 24.02.2020 відступлено право вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «ФК «Маніту» (т. 1, а.с. 65). Згідно додатку № 1 до договору загальний розмір заборгованості на дату укладання договору: заборгованість за кредитними коштами: 16 900,24 доларів США, заборгованість за відсотками: 22 957,48 доларів США. Всього заборгованість складає: 39 857,72 доларів США, еквівалент в національній валюті: 974 640,83 грн (т. 1, а.с. 67). 24.02.2020 між ПУАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Маніту» укладено Договір про відступлення прав за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Толочко Я. М., зареєстрований в реєстрі за № 96 (т. 1, а.с. 115). 06.08.2020 право власності на іпотечне майно житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53479977 від 06.08.2020, прийнятого державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л. І. зареєстровано за відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «МАНІТУ». Підстава для державної реєстрації - іпотечний договір, серія та номер: 672, виданий 14.03.2005, видавник: Приватний нотаріус ХМНО Милиця М. Л.; договір про відступлення прав вимоги, серія та номер: RRP-4HIJ1KV17 96, видавник: Приватний нотаріус КМНО Толочко Я. М.; вимога, серія та номер: б, виданий 17.03.2020, видавник: Директор ТОВ "ФК "МАНІТУ" Безпалий С. О.; вимога, серія та номер: б/н, виданий 15.05.2020, видавник: Директор ТОВ "ФК "МАНІТУ" Безпалий С. О.; вимога, серія та номер: б/н, виданий 06.06.2020, видавник: Директор ТОВ «ФК «МАНІТУ» Безпалий С. О. 10.06.2021 наказом міністра юстиції № 2090/5 за скаргою [PERSON] скасовано рішення про державну реєстрацію № 53479977 від 06.08.2020 та № 53839435 від 01.09.2020 прийняті державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л. І. (т. 1, а.с. 226) Встановлені судом вищевказані фактичні обставини сторонами не заперечуються. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого. Спірні правовідносини регулюються приписами Цивільного кодексу України та Законом України «Про іпотеку». Враховуючи, що позивач у справі [PERSON] набула право власності на 1/2 частину спірного будинку на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова по справі № 2-3414/10 від 03.11.2010, тобто після укладення іпотечного договору, за правилами ч. 1,2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», спірна іпотека є дійсною для неї, відповідно позивач набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором. Відтак, наявність запису у державному реєстрі про іпотеку майна, безпосередньо стосується прав та інтересів позивача. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Поняття іпотеки деталізує абз. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3, абз. 2,7 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. З матеріалів справи судом встановлено, що зобов`язання за кредитним договором № 121-п/05 від 11.03.2005 виконано повністю у зв`язку зі сплатою [PERSON] суми кредитної заборгованості, встановленої рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.11.2013, яке є чинним, про що свідчить постанова державного виконавця від 18.08.2015 про закінчення виконавчого провадження № 47638471. Отже, із встановлених судом обставин вбачається, що [PERSON] довела відсутність боргу за спірним кредитним договором № 121-п/05 від 11.03.2005, щодо якого прийнято судові рішення у справах № 646/7301/13-ц та № 640/15383/15-ц. Натомість, відповідачі не надали жодних доказів щодо наявності заборгованості позичальника за Кредитним договором № 121-п/05 від 11.03.2005. А посилання представника відповідача в цій частині на те, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки як і рішення про стягнення заборгованості не припиняє дію кредитного договору, відтак необхідність у іпотечному забезпеченні залишається, судом відхиляються, оскільки рішенням суду від 11.11.2013 встановлено загальну суму заборгованості за кредитним договором, яка була сплачена кредитором в повному обсязі, а у наступному позові банку про стягнення курсової різниці та нарахованих після 11.11.2013 сум в рамках судової справи № 640/15383/15?ц було відмовлено рішеннями апеляційного та касаційного судів, які встановити відсутність у кредитора права нараховувати такі суми, і з урахуванням принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, та правил ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені вказаними судовими рішеннями є преюдиційними для даної справи. Отже із погашенням заборгованості за кредитним договором № 121-п/05 від 11.03.2005 іпотека житлового будинку [ADDRESS] припинилась. І за загальним правилом, звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 593 ЦК України не є необхідним, проте враховуючи обставини даної справи, враховуючи наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (Buchbesitz (нім.) - книжкове володіння), суд вважає, що задоволення позовної вимоги [PERSON] про визнання припиненою спірної іпотеки буде належним та ефективним захистом її прав, що остпорюються відповідачем, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Вказане узгоджується з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15?ц, від 27.03.2019 у справі № 711/4556/16-ц, Верховного Суду у постановах від 20.08.2021 у справі № 149/2736/20, від 18.03.2020 у справі 210/726/17. Щодо вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, укладеного між ПуАТ «Фідобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «МАНІТУ», та договору від 24.02.2020 про відступлення права вимоги, укладеного між ПуАТ «Фідобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «МАНІТУ», посвідчений приватним нотаріусом КМНО Толочко Я. М., зареєстрований у реєстрі за № 96, суд дійшов висновку про наступне. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно загальновизнаного принципу приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що "ніхто не може передати більше прав, ніж має сам". Тобто, здійснюючи відступлення права вимоги, кредитор передає свої права не за договором у цілому (оскільки договір може охоплювати багато зобов`язань), а у розрізі конкретного(их) зобов`язання(нь), а відтак передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 27.05.2020 по справі № 170/577/17, від 07.08.2020 у справі № 753/20438/17, від 24.04.2018 по справі № 914/868/17, від 16.10.2018 у справі № 914/2567/17, від 04.06.2020 у справі № 910/1755/19. Ураховуючи встановлені вище судом обставини щодо припинення зобов`язань за кредитним договором № 121-п/05 від 11.03.2005 та договором іпотеки від 14.03.2005, за реєстровим № 672, оскільки заборгованість встановлена рішенням суду від 11.11.2013 станом на момент укладення (24.02.2020) спірних договорів про відступлення права вимоги вже була погашена у повному обсязі і такого зобов`язання не існувало, фактично предметом оскаржуваних договорів було неіснуюче право вимоги. Доводи відповідача про наявність заборгованості за кредитним договором, не підтверджені жодними доказами, розрахунку такої заборгованості відповідачем не надано. Верховний Суд у постановах від 12.07.2021 у справі № 562/482/20, від 28.01.2020 у справі № 924/1208/18, від 24.04.2019 у справі № 926/1172/18, від 14.02.2018 у справі № 756/668/15-ц зазначав, що відповідно до статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно зі статтями 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Таким чином [PERSON] хоч і не є стороною оспорюваних договорів, проте має право на оскарження зазначених договорів як заінтересована особа, оскільки останні безпосередньо стосується її прав та обов`язків як іпотекодавця. Зважаючи на вказане, суд вважає, що укладені 24.02.2020 між ПуАТ «Фідобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «МАНІТУ» договори № GL3N016398 від 24.02.2020 про відступлення права вимоги за кердитним договором та про відступлення права вимоги за іпотченим договором, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Толочко Я. М., зареєстрований у реєстрі за № 96, суперечить статтям 512, 514 ЦК України, що відповідно до положень ч. 1 ст. 203 ЦК та ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсним». При цьому, суд зауважує, що підставою для визнання договорів недійсними фактично є та обставина, що на момент укладення спірних договорів «право вимоги» не існувало взагалі, а не те, що позивачем оспорюється розмір заборгованості, як помилково зазначає представник відповідача ТОВ «ФК «Маніту». Суд також врахував, що за спірним договором про відступлення права вимоги за кредитним договором (виходячи зі змісту додатку № 1 до договору) відступалося право вимоги за кредитними коштами та відсотками всупереч встановлення судами в рамках цивільної справи № 640/15383/15?ц відсутності у позичальника права нараховувати такі суми у відповідний період. Суд також відхиляє доводи представника відповідача ТОВ «Фінансова компанія «МАНІТУ» з приводу того, що сума зобов`язання [PERSON] на момент відступлення права вимоги визначалася Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в публічному паспорті активу, та не була оскаржена позичальником, оскільки чинне законодавство не передбачає такого способу захисту порушеного права, як оскарження публічного паспорту активу та/або суми заборгованості визначеної кредитором. Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). На підставі викладеного,

Outcome: approved