Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

У січні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив змінити розмір аліментів в порядку статті 192 Сімейного кодексу України, аліменти перераховувати на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у сторін є спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказував, що він сплачував і продовжує сплачувати на ім`я відповідача на утримання їх доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття на виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.04.2012 у справі № 2-1757/12. Позивач зазначив, що 03.10.2014 він зареєстрував шлюб з [PERSON] і у цьому шлюбі у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Зі слів позивача, хоча він добросовісно сплачував аліменти, відповідач звернулась до Державної виконавчої служби міста Києва ГУЮ у місті Києві із заявою про примусове виконання рішення суду про стягнення аліментів, за результатами чого було відкрито виконавче провадження № 55584092, в рамках якого було накладено арешт на кошти та майно позивача, тимчасово обмежено його у праві виїзду за межі України, користуванні мисливською зброєю, керуванні транспортними засобами, встановлено інші обмеження. Позивач стверджує, що відповідач перешкоджає Державній виконавчій службі здійснювати виконавчі дії, сума заборгованості по аліментам збільшується, хоча він виконує покладені на нього обов`язки по сплаті аліментів. У зв`язку із зазначеним позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.04.2020 дану цивільну справу було направлено за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.07.2020 було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 19.10.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що в зв`язку з невиконанням рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.04.2012 у справі № 2-1757/12 про стягнення аліментів у позивача утворилась заборгованість, що відсутні підстави для зменшення розміру аліментів, вважала, що є навіть підстави для збільшення їх розміру, тому просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Крім цього, відповідач 19.10.2020 звернулась до суду із зустрічним позовом про збільшення розміру аліментів, мотивуючи це тим, що Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві здійснюються виконавчі дії у виконавчому провадженні № 55584092 щодо примусового виконання виконавчого листа від 26.04.2012 Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 2-1757/12. Позивач за зустрічним позовом вказувала, що відповідач є працездатним, має постійне місце роботи та у власності нерухоме майно, а їх дитина має слабке здоров`я та потребує постійних витрат на лікування, також повідомила, що на її утриманні знаходиться її матір, у якої поганий стан здоров`я. Позивач за зустрічним позовом просила суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 25.01.2021 було прийнято до провадження зустрічну позовну заяву [PERSON] та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] . 16.03.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву про збільшення розміру аліментів за зустрічним позовом, в якому позивач вказує на безпідставність зустрічних вимог, просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю, задовольнити його позовні вимоги за первісним позовом, зменшивши розмір аліментів до 1/6 частини всіх видів доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. 09.04.2021 [PERSON] подала відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій заперечувала проти позиції відповідача за зустрічним позовом, просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити її зустрічний позов. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом в судове засідання 31.05.2021 з`явився, первісні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судове засідання 31.05.2021 з`явився. Первісні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити. Третя особа в судове засідання 31.05.2021 свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки її представника та позицію щодо позовів суду не повідомила. В судовому засіданні 31.05.2021 було оголошено перерву до 14 год. 30 хв.. В подальшому учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги і за первісним, і за зустрічним позовами не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] сторони розірвали шлюб, про що було складено актовий запис № 217 від 23.04.2009. Сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.08.2003. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.04.2012 у справі № 2-1757/12 було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.03.2012 до досягнення дитиною повноліття. З довідки Товариства з обмеженою відповідальністю "МИР" про доходи № 100 від 12.01.2021 вбачається, що позивач займає посаду комірника на цьому підприємстві, загальна сума його доходу з 01.01.2020 по 31.12.2020 становила 45 041,92 грн. після відрахування податків у розмірі 17 461,33 грн. та аліментів у розмірі 27 041,94 грн., нараховано заробітної плати за цей період 89 545,19 грн. Із роздруківок з ПАТ "УКРПОШТА" та квитанцій АТ ""Банк "Фінанси та Кредит" [PERSON] сплачує [PERSON] аліменти. Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 04.03.2020 № 555840926, виданої Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ, розмір заборгованості позивача за первісним позовом за період з 20.03.2012 по 04.03.2020 складає 286 133,80 грн. Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.09.2016 вбачається, що позивач має ще одну доньку [PERSON] , [INFO] . Сторонами не булонаданосудудоказів існування підстав для зміни раніше встановленого за рішенням суду розміру аліментів ні в бік зменшення, ні в бік збільшення. З огляду на проголошений ст. 12 ЦПК України принцип змагальності цивільного процесу суд позбавлений можливості з власної ініціативи витребовувати докази, до того ж, ті, що сторони самі мають можливість отримати. Підстав, передбачених ст. 82 ЦПК України, які б звільнили сторін від доказування, судом також не встановлено. З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховного Суду. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтями 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною другою статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум з 01.01.2021 для дітей віком до 6 років - 1921 грн., від 6 до 18 років - 2395 грн., для працездатних осіб - 2379 грн. Розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 462/4973/15-ц). Зміна сімейного стану позивача, а саме народження інших дітей/дитини без підтвердження погіршення його матеріального становища, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Дана правова позиція міститься в постанові Верховного суду від 16.09.2020 у справі № 565/2017/19. Згідно з правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 459/2189/18, враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до наступних висновків. Як було вказано вище, на підтвердження своїх вимог щодо зменшення та збільшення розміру аліментів сторони належних доказів не надали. Так, позивач за первісним позовом вказує на народження у нього іншої дитини, проте не надає доказів того, що даний факт призвів до погіршення його матеріального становища. До того ж, з довідок про його доходи вбачається, що його матеріальне становище покращилось і дозволяє утримувати себе самого та двох дітей з урахуванням участі в утриманні дітей їх матерів, що передбачено ст. 180 СК України, та розмірів прожиткового мінімуму. Позивач же за зустрічним позовом мотивує збільшення розміру аліментів тим, що існує заборгованість по сплаті аліментів, стан здоров`я дитини сторін є незадовільним і потрібні кошти на лікування, що на її утриманні знаходиться її матір, у якої поганий стан здоров`я. Разом з тим, з огляду на вимоги законодавства наявність заборгованості по аліментам ніяким чином не впливає на збільшення чи зменшення розміру цих аліментів. Доводи ж позивача за зустрічним позовом щодо стану здоров`я їх з відповідачем дитини та перебування на її утриманні її матері, яка має поганий стан здоров`я, не підтверджені належними доказами. Більш того, витрати на лікування дитини з огляду на ст. 185 СК України відносяться до додаткових витрат і не охоплюються розміром аліментів, що визначаються для базових потреб дитини. Також [PERSON] не надала суду докази того, що факт того, що з нею проживає матір, у якої поганий стан здоров`я, погіршує її матеріальний стан. У зв`язку із викладеним суд відмовляє у задоволені як первісного, так і зустрічного позовів. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України з огляду на відмову у позовах суд залишає судові витрати сторін за ними. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного, рекомендацій, викладених у постанові Пленуму Верховного суду України від № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», правових висновків Верховного Суду,

Outcome: dismissed