Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS]. Квартира складається з двох кімнат, жилою площею 25,6 кв.м. У зв'язку із застосуванням до позивача фізичного, психологічного насилля з боку відповідача [PERSON] не може проживати у даній квартирі. За клопотанням Оболонського районного у м.Києві центру соціальних служб для дітей, сім'ї та молоді позивача було влаштовано на тимчасове проживання до притулку Центру у справах сім'ї та жінок Деснянського району м. Києва, а пізніше до притулку Київського міського центру по роботі жінками. Позивач зазначає, що розлучилася з відповідачем, спільного господарства з останнім не веде, однак у позасудовому порядку сторони не можуть визначити порядок проживання у спірній квартирі та участі у сплаті вартості житлово-комунальних послуг. За таких обставин, позивач просить визначити порядок користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], виділивши у користування позивача кімнату, площею 10,4 кв.м., відповідачу - кімнату, площею 15,2 кв.м., інші приміщення: кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор, балкон, залишити у спільному користуванні, а також зобов'язати експлуатуючі організації відкрити на ім'я позивача окремий особовий рахунок за сплату житлово-комунальних послуг та укласти з позивачем відповідні договори щодо надання послуг за централізоване опалення, водо-, газо-, тепло-, електропостачання. Під час розгляду справи до участі у розгляді справи були залучені особи, які зареєстровані у спірній квартирі, а також Служба у справах дітей Оболонського району м.Києва, оскільки рішення у даній справі може вплинути на інтереси неповнолітньої особи. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позов у повному обсязі, уточнила зміст позовних вимог, а саме: просила виділити у користування відповідача та неповнолітнього [PERSON] кімнату площею 15,2 кв.м., у користування позивача та [PERSON] - кімнату площею 10,4 кв.м. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідач зазначив, що після розлучення сторін він самостійно виховує неповнолітнього сина [PERSON], факти насилля, на які посилається позивач, не підтверджені належними доказами, він позивача з квартири не виганяв та не заперечує проти спілкування сина з матір'ю. Разом з тим, позивач вважає, що задоволення позову може негативно вплинути на життя неповнолітнього. Представник служби у справах дітей Оболонського району м. Києва у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив, що для задоволення позову немає переконливих підстав, просив суд ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вона проживає у спірній квартирі, займає кімнату меншої площі, не заперечувала, щоб з нею проживала її матір [PERSON] Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Відповідно до ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено мирову угоду, визнану судом, у зв'язку з чим квартира [ADDRESS] розділена між сторонами в рівних частках. (а.с. 7) Право власності [PERSON] на 1/2 частину спірної квартири підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с.8) Згідно з технічним паспортом спірна квартира розташована на 6 поверсі 9-ти поверхового будинку, загальною площею 43,0 кв.м., жилою площею 25,6 кв.м. Квартира складається з двох кімнат, площею 15,2 кв.м., 10,4 кв.м., кімнати мають окремі входи та не є суміжними. За приписами ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ч.2 ст.358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згоди про порядок володіння та користування квартирою [ADDRESS] між її співвласниками не досягнуто. За правилами ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі N 6-12цс13 норма ст. 358 ЦК України регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об'єкт самостійної власності кожного з них. Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] склалися складні неприязні стосунки. Після розлучення та поділу спільного майна подружжя [PERSON] здебільшого проживає у Притулку для тимчасового перебування жінок, які зазнали насильства в сім'ї, Київського міського центру роботи з жінками, починаючи з 31 липня 2014 року по теперішній час, що підтверджується довідкою від 03 листопада 2015 року № 23. (а.с. 111) Судом встановлено, що у спірній квартирі постійно проживають [PERSON], [PERSON] та неповнолітній [PERSON] Між вказаними особами склався певний порядок користування спірною квартирою, а саме: в кімнаті, площею 15,2 кв.м., проживають відповідач та його неповнолітній син, а в кімнаті, площею 10,4 кв.м., проживає [PERSON], дочка сторін по справі. Під час проживання позивача у спірній квартирі вона користувалася обома кімнатами на власний розсуд. Заявляючи вимоги про виділення у своє користування кімнати меншої площі, позивач погодилася на зменшення частки у її праві користування спірною квартирою. Вирішуючи питання про встановлення порядку користування спірною квартирою, суд виходить з наступного. Між особами, які проживають у спірній квартирі склався певний порядок користування жилою площею, позовні вимоги в цій частині такий порядок не порушують, оскільки [PERSON], яка займає кімнату площею 10,4 кв.м., не заперечувала проти проживання разом з матір'ю [PERSON] Також суд враховує характер відносин, які склалися між співвласниками квартири, прагнення позивача проживати разом з дітьми та повернутися проживати за місцем своєї реєстрації. На переконання суду, встановлення порядку користування спірною квартирою певною мірою усуне суперечки між сторонами та сприятиме здійсненню права власності позивача на частину спірної квартири. Крім того, рішення суду у вказаній справі не порушує інтереси неповнолітнього сина сторін, оскільки місце проживання дитини у спірній квартирі змінено не буде. Поряд з цим суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що встановлення порядку користування квартирою не змінює розмір частки сторони у праві власності, не є підставою для виділення такої частки в натурі з подальшим припинення режиму права спільної часткової власності. Володіння та розпорядження частиною жилої площі, яка перебуває у користуванні сторони, може здійснюватися такою особою лише за згоди усіх співвласників та осіб, які мають зареєстроване місце проживання у квартирі, у тому числі щодо реєстрації місця проживання третіх осіб у вказаній квартирі. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визначення порядку користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо зобов'язання експлуатуючих організацій відкрити на ім'я позивача окремий особовий рахунок за сплату житлово-комунальних послуг та укласти з позивачем відповідні договори щодо надання житлово-комунальних послуг суд вирішує відмовити у задоволенні позову в цій частині, оскільки рішенням суду не можуть бути зобов'язані особи, які не залучені до участі у справі в якості відповідачів, вчиняти певні дії. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 121,80 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial