Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки: земельну ділянку площею 0,12 га, за адресою: Київська область, Києво - Святошинський район, с. Гореничі, вул. Хоменка, 4, переданої в іпотеку в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] по договору іпотечного кредиту № 1269 від 13.08.2007 р., укладеному між ним і ЗАТ «АКПІБ». 9 квітня 2014 р. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/10811/13-ц справу направлено за підсудністю до Рахівського районного суду Закарпатської області з підстав зміни виключної підсудності на загальну внаслідок зміни за заявою позивача предмету позову на стягнення грошових коштів з [PERSON]. Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області справа № 369/10811/13-ц, провадження по справі № 2/305/653/14 від 11 червня 2014 року за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] про стягнення заборгованості по договору іпотечного кредиту № 1269 від 13.08.2007 р. прийнята до провадження. Змінена позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до [PERSON] про стягнення заборгованості мотивована тим, що 17 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" та Закритим акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" було укладено договір відступлення прав вимоги. Відповідно до п.2.1, 2.2. договору первинний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель, унаслідок чого новий кредитор набуває всіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов"язань. Таким чином, відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №1269 від 13 серпня 2007 року, що було укладено між ЗАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та фізичною особою [PERSON], на користь ТОВ "Кредитні ініціативи". 13 серпня 2007 року ЗАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та [PERSON] уклали кредитний договір №1269 , з подальшим внесенням змін та доповнень. Відповідно до умов вказаного кредитного договору, банк зобов"язується надати боржнику кредит в сумі 59400 долларів США, а відповідач зобов"язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк свої зобов"язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в сумі 59400 долларів. В свою чергу, відповідач, неналежно виконує взяті на себе зобов"язання, чим грубо порушує істостні умови кредитного договору, в результаті чого станом на 1 вересня 2013 року має прострочену заборгованість: за кредитом- 57170 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 456959,81 гривень, по відсотках - 30922,51 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 247163,62 гривень, неустойки - 2651,58 доларів США, що за курсом НБУ на день розрахунку становить 21194,08 гривень. На підставі наведеного просили стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" заборгованість за кредитним договором №1269 від 13 серпня 2007 року, яка станом на 1 вересня 2013 року складає 725317,51 гривень, з яких за кредитом - 456959,81 гривень, по відсотках - 247163,62 гривень, неустойки - 21194,08 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 3441 гривень. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву і просить її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідння не з"явився. Ним подана суду заява про розгляд справи за його відсутності. Згідно заперечень проти позову, позовні вимоги [PERSON] не визнає та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, взявши до уваги заперечення відповідача проти позову, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та які мають значення для справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між ЗАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №1269 від 13 серпня 2007 року, за яким банк надав останньому кредит в сумі 59400 доларів США, із зобов'язанням повернути ці кошти і проценти за користування ними в строк та на умовах, передбачених кредитним договором. Між тим, встановлено, що 17 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" було укладено договір відступлення прав вимоги та договір про передачу права за договорами забезпечення. \~ Відповідно до п.2.1, 2.2 договору первинний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель, внаслідок чого новий кредитор набуває всіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань. \~ Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Підставами своїх вимог в даному випадку позивач зазначив наявність права звернення до суду у зв'язку з набуттям права вимоги, і наявність заборгованості у відповідача за кредитним договором. Зокрема, відповідно до договору про відступлення права вимоги, договору про передачу прав за договорами забезпечення та чинного законодавства покупець в особі ТзОВ "Кредитні ініціативи" набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам, включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій, в тому числі і права вимоги за кредитним договором № 1269 від 13 серпня 2007 року, укладеного між \~ первісним кредитором ПАТ "АКПІБ" та [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під час розгляду справи судом має бути встановлено факт наявності у позивача права та факт його порушення, а якщо не буде встановлено такого у суду будуть відсутні підстави для задоволення позову. Звернення ТОВ «Кредитні ініціативи» до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по договору іпотечного кредиту № 1269 від 13.08.2007 р., мотивоване не виконанням ним зобовязань по договору, у звязку з чим утворилась заборгованість, розмір якої станом на 01.09.2013 р. складає: основний борг по кредиту 57\~170 доларів США (за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку - 456\~959,81 грн.); по відсотках 30\~922,51 доларів США (за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку - 247\~163,62 грн.); пені 2651,58 доларів США (за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку - 21194,08 грн.). Даючи правову оцінку правомірності вимог про стягнення основної суми кредиту, відсотків за кредитом, та неустойки судом встановлено наступне. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області по цивільній справі № 2-467/10 від 18.10.2010 р., яке вступило в законну силу, за позовом первісного кредитора з [PERSON] стягнуто заборгованість по договору іпотечного кредиту № 1269 від 13.08.2007 р. Згідно Довідки про заборгованість первісного кредитора станом на 11.02.2010 р., судом задоволено вимоги та достроково стягнуто з відповідача: основний борг по кредиту - 57\~170 доларів США (56\~677,50 + 492,50) та відсотки - 8\~229,16 доларів США, та пеня за прострочення погашення кредиту на дату позову. Цим рішенням суду задоволено позов кредитора і з відповідача стягнуто заборгованість по кредитному договору шляхом застосування процедури, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а саме: надання кредитору права продажу предмета іпотеки від свого імені іншій особі покупцю на підставі договору купівлі-продажу. Зі змісту статей 1, 2, 17, 19 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень судів покладається на державну виконавчу службу, на підставі виконавчих листів, що видаються судами, на підставі яких за заявою стягувача державний виконавець відкриває виконавче провадження. Разом з цим, виконання рішень суду про стягнення кредитної заборгованості на підставі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» шляхом застосування процедури, передбаченої ст. 38 цього Закону, має особливості. Так, відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду чи договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в договорі) іпотекодержатель має право продажу предмета іпотеки будь-якій особі покупцю. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. З вищезазначеного, виконання рішень суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», здійснюється поза межами процедури виконавчого провадження, а право кредитора на продаж предмета іпотеки не застережене будь-якими умовами і на реалізацію цього права не вимагається отримання будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця, тому реалізація кредитором цього права залежить виключно від волі самого кредитора. Як зазначається у «Аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна», лист Верховного суду України від 01.02.2015 р. , одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Положення ч.\~1 ст.\~11 Закону №\~898-ІV, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобовязанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст.\~39 Закону №\~898-ІV) та відповідні розяснення (п.\~42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України №\~5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобовязанням. Суди повинні мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4\~вересня\~2013\~р. у справі №\~6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. В даній справі позивачем не обґрунтовано, а матеріали справи не містять доказів, що кредитором вчинялися реальні дії з виконання рішення суду і ним втрачена можливість отримати задоволення своїх вимог. Позивач не обґрунтував жодним доказом, що невиконання прийнятого на користь кредитора рішення суду про стягнення з відповідача кредитної заборгованості є наслідком обставин, які не залежали від волі кредитора та перешкоджали його виконанню. З матеріалів справи не вбачається наміру кредитора вчинити дії, спрямовані на задоволення своїх вимог. Враховуючи наведене, невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості є наслідком власної бездіяльності кредитора, мотиви якої правового значення не мають. Оскільки позивачем заявлений позов про стягнення заборгованості по кредиту 57\~170 доларів США, яка вже стягнута судовим рішенням за позовом кредитора, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Разом з цим, умовами укладеного відповідачем і ЗАТ «АКПІБ» договору іпотечного кредиту № 1269 від 13.08.2007 р. погоджено кінцевий строк повного повернення кредиту 2017 р. Умовами п. п. 2.4., 5.2.1. кредитного договору передбачено обовязок позичальника здійснювати погашення кредиту та процентів за ним відповідно до Графіку погашення. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК). Предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту, тобто стягнення як простроченої заборгованості по кредиту, строк виконання зобовязання з повернення якого наступив, так і поточної заборгованості (залишку по кредиту), строк виконання зобовязання з повернення якого не наступив, кредитор тим самим змінив договірні правовідносини, зокрема, кінцевий строк договору з виконання зобовязання з повернення кредиту. Зміна первісно встановленого договором строку виконання зобовязання з повернення кредиту зумовлює зміну правовідносин в частині припинення зобовязання позичальника зі сплати у подальшому щомісячних (чергових) платежів з погашення кредиту і відсотків після прийняття судового рішення про дострокове повернення кредиту. При цьому, судове рішення про дострокове стягнення з позичальника заборгованості за відсутності реального виконання такого судового рішення позичальником не свідчить про повне припинення договірних правовідносин. Після прийняття судом рішення про дострокове стягнення кредиту припиняється обовязок позичальника з подальшої оплати чергових (щомісячних) платежів з погашення кредиту та виникає зобов'язання з дострокового повернення кредиту в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, а невиконані зобовязання з погашення простроченої заборгованості по кредиту і відсотках за фактичний час користування кредитом, до предявлення вимоги про дострокове повернення кредиту, між сторонами продовжуються. Дострокове стягнення судом кредиту не звільняє позичальника від відповідальності зі сплати коштів, передбачених ст. 625 ЦК України. Рішення суду про дострокове стягнення кредиту як акт правосуддя за результатами розгляду спору між кредитором і позичальником у звязку з реалізацією останнім права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК, виступає підтвердженням зміни правовідносин, що ґрунтуються на кредитному договорі, в силу якого кредитор має право, а позичальник зобовязаний достроково, раніше первісно встановленого кінцевого строку, повернути кредит і сплатити належні кредитору відсотки. В силу приписів ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених законодавством, цивільні права і обовязки можуть виникати на підставі рішення суду. Судовим рішенням як юридичним фактом можуть породжуватися, змінюватися та припинятися правовідносини (п. 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Обовязку однією сторони завжди кореспондує право іншої сторони, і навпаки. В даному випадку, припинення обовязку позичальника після рішення суду про дострокове стягнення кредиту з подальшої оплати чергових (щомісячних) платежів з погашення кредиту зумовлює припинення права кредитора на продовження нарахування відсотків за користування кредитом, який вже стягнутий. При достроковому стягненні судом основного боргу (кредиту) за рішенням суду, що має місце в даних правовідносинах, припиняється сплата чергових платежів з погашення кредиту, а оскільки відсотки є платою за користування кредитом, нарахування відсотків також припиняється. Зазначене узгоджується зі змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів, де «належними йому процентами» слід розуміти проценти, належні до сплати за час фактичного користування кредитом до моменту предявлення вимоги дострокового повернення кредиту і дострокового стягнення судом заборгованості по кредиту (як простроченої виконанням, так і поточної, строк повернення якої не наступив). Такі висновки узгоджуються зі змістом ч. 3 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Виходячи з вищенаведеного, з моменту прийняття судом на вимогу кредитора рішення про дострокове стягнення кредиту нарахування відсотків за користування кредитом припиняється, а тому вимоги про стягнення відсотків після прийняття рішення суду - не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Проценти (відсотки), які банк або інша фінансова установа отримує за користування кредитом, в розумінні ст. 1054 ЦК, ст. ст. 42, 142 ГК, є його прибутком (доходом), який є показником фінансових результатів господарської діяльності. Згідно статей 1, 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16.07.99 р., який поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством. Б ухгалтерський облік та фінансова звітність грунтуються на таких основних принципах, зокрема, нарахування та відповідність доходів і витрат - для визначення фінансового результату звітного періоду необхідно порівняти доходи звітного періоду з витратами, що були здійснені для отримання цих доходів. При цьому доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку і фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 9 зазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повин\-ні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Згідно Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності» (Наказ Міністерства фінансів України від 07.02.2013\~р. № 73 ), фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період. З матеріалів справи вбачається, що позивач є юридичною особою, а отже зобов'язаний вести бухгалтерський облік та фінансову звітність відповідно до вимог законодавства України. Позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості відповідача по відсотках за кредитом, нарахованих за час користування кредитом станом на 01.02.2014 р. Виходячи з вищезазначених вимог законодавства, належними і достатніми доказами нарахування відсотків за користування кредитом та заборгованості по ним первинні документи бухгалтерського обліку і фінансової звітності підприємства кредитора, які фіксують факти здійснення господарських операційз відображенням нарахування відсотків за кредитом у бухгалтерському обліку. Аналогічної позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п. 10 Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій (лист від 07.02.2014 р.), зазначаючи: належними доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, можуть бути первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Аналогічні висновки містить Постанова Вищого господарського суду України у справі № 10/52пд від 28.09.2011 р. 28 січня 2016 року ухвалою суду в порядку ст. 137 ЦПК України у позивача витребувано документи бухгалтерського обліку і фінансової звітності за 4-й квартал 2012 року, за перше півріччя 2013 року, які містять відомості про фактичне нарахування і відображення (облік) прибутку у вигляді відсотків, нарахованих по договору іпотечного кредиту №1269 від 13.08.2007 року, укладеного між [PERSON] і ЗАТ "АКПІБ" у т. ч. Декларацію про прибуток (доходи), Звіт про фінансові результати діяльності у зазначені звітні періоди. Позивачем не надано, у т.ч. на виконання ухвали суду, доказів фактичного нарахування заявлених до стягнення відсотків та їх відображення у документах бухгалтерського обліку і фінансової звітності діяльності позивача як юридичної особи у період з моменту набуття права вимоги (17.12.2012 р.) до 01.09.2013 р. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості суд вважає не належним і не достатнім доказом наявності заборгованості у відповідача по відсотках, оскільки є документом, що складається кредитором у довільній формі і може змінюватися за власним розсудом без правових наслідків такого. Разом з цим, суд звертає увагу, що позивачем не надано розрахунку, де детально зазначено, яким чином і за який період обчислена кожна складова заявленої до стягнення загальної суми заборгованості (тіла кредиту, відсотків, пені) на момент предявлення позову, у тому числі з урахуванням періоду до моменту набуття позивачем права вимоги (до 17.12.2012 р.). Наданий позивачем розрахунок здійснений лише з 17.12.2012 р., в той час як до стягнення заявлені відсотки за весь час користування кредитом (з 13.08.2007 р.). Позивачем заявлена вимога про стягнення відсотків за весь час користування кредитом. Однак позивачем не надано суду доказів нарахування відсотків за кредитом в юридичному значенні та відображення нарахування відсотків у документах бухгалтерського обліку і фінансової звітності первісним кредитором після прийняття рішення Рахівського районного суду по справі № 2-467/10 від18.10.2010 р. В той же час, як вбачається з розділу 8 наданого позивачем договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 р. між ним і ЗАТ «АКПІБ», передбачено обовязок первісного кредитора (банку) передати новому кредитору по акту приймання-передачі усі документи, що підтверджують право вимоги до боржників, що відступається за цим договором. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Пенею є грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення боржником зобовязання (згідно ст. 549 ЦКУ). Судом встановлено, що умовами п. п. 2.4., 5.2. кредитного договору передбачено обовязок позичальника здійснювати погашення кредиту та процентів за ним відповідно до Графіку погашення частинами (щомісячними платежами). Оскільки умовами договору (Графіком) встановлені окремі самостійні зобов'язання (щомісячні платежі), які деталізують загальний обов'язок позичальника повернути кредит і сплачувати проценти за користування ним частинами, тому право кредитора вважається порушеним з моменту порушення позичальником зобовязання зі сплати кожного чергового щомісячного платежу. Після прийняття судом рішення про дострокове стягнення кредиту припиняється обовязок позичальника з подальшої оплати чергових (щомісячних) платежів з погашення кредиту та виникає зобов'язання з дострокового повернення кредиту в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, а відтак у кредитора відсутні правові підстави для нарахування пені за прострочення припиненого зобовязання зі сплати щомісячних платежів і право кредитора в такому випадку порушеним бути не може. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Outcome: dismissed