Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

Заявленим позовом ставиться питання про стягнення з відповідача матеріальної шкоди спричиненої внаслідок пошкодження майна. В обґрунтування заявленого повідомлено суду наступне. Відповідач обіймав посаду інспектора патрульної поліції та керуючи службовим автомобілем потрапив в дорожньо-транспортну пригоду від якого закріплений автомобіль було пошкоджено та спричинено збитків на загальну суму 143 149,48 гривень. Відповідач направленим відзивом та запереченнями на відзив позову не визнали та просили суд їх відхилити як необґрунтовані та такі, які не ґрунтуються на вимогах законодавства. Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін і підстав для переходу до іншого виду провадження судом не встановлено. Проаналізував надані матеріали судом встановлено наступне. 23 березня 2016 року о 5 годині 50 хвилин відповідач керуючи автомобілем марки "ТОЙОТА ПРІУС" реєстраційний номер "0904" в м. Житомирі по вул. Миру, поблизу буд. 25 порушив правила дорожнього руху та вчинив наїзд на залізобетонну опору. Внаслідок такої події було пошкоджено згадуваний автомобіль. Рішенням суду від 16 травня 2016 року відповідача визнано винним у виникненні такої пригоди (а.с.3). Наказом від 5 квітня 2016 року № 66 о/с дослівно "відповідача було призначено працівником, який прибув з головного управління Національної поліції в Житомирській області з 22 березня 2016 року" (а.с.4). 22 березня 2016 року за департаментом патрульної поліції було закріплений згадуваний автомобіль (а.с.5,6). 8 грудня 2016 року складено висновок № 5/1 за яким станом на 28 листопада 2016 року щодо автомобіля "ТОЙОТА ПРІУС" обсяг: матеріального збитку 114 044,29 гривень; відновлювального ремонту 143 149,48 гривень; відновлювального ремонту з урахуванням зносу 98 817,25 гривень та величина втрати товарної вартості складає 15 227,04 гривень (а.с.7-37). Відповідач має зареєстроване місце проживання у Житомирському районі Житомирської області (а.с.42). Інші матеріали, як то час прибуття відповідача на роботу, графік його роботи тривалість зміни, розстановка сил та засобів, акти виконаних робіт по відновленню автомобіля, на переконання суду, ніякого значення для правильного вирішення не має, а тому при вирішення даного спору судом не наводиться та не аналізується. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями норм законодавства України. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене (ст. 130 Кодексу законів про працю далі за текстом скорочено КЗпП). За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ст. 132 КЗпП України). Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством (ст. 134 КЗпП України). Межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством (ст. 135 КЗпП України). Письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 135-1 КЗпП України). Проаналізував фактичні обставин справи та норми законодавства якими вони врегульовані, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне. При зверненні до суду правовими підставами заявленого позову наведено вимоги ЦК України. Суд вважає дані та загальні норми застосованими бути не можуть з огляду на трудові відносини між сторонами. Зазначені судом у даному рішенні норми матеріального права є спеціальними та такими, які слід застосувати до даних правовідносин. Так, зазначеними положеннями законодавства України, на переконання суду, у даному випадку збитки заподіяні внаслідок пошкодження відповідачем закріпленого автомобіля до відшкодування не підлягають адже був відсутній договір між сторонами про повну матеріальну відповідальність відповідача. Позивачем суду не надавалась довідка про розмір середнього заробітку відповідача, тому суд позбавлений можливості стягнути шкоду і в такому розмірі. Застосовуючи наведені норми матеріального права, судом застосовуються і наступні норми процесуального законодавства. Зокрема, цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Мало того, тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи, що позов не підлягає до задоволення понесені позивачем при зверненні до суду судові витрати до подальшого розподілу не підлягають. Такі положення задекларовані у ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed