Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

20.11.2013 року позивач ПАТ «ОТП Банк" звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсною державною реєстрацію, виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 26.09.2006р. був укладений кредитний договір № МL - SМЕ 701/218/2006, відповідно до якого [PERSON] надано кредит в розмірі 50760 дол. США - на придбання нерухомого майна, яке було передано в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, шляхом укладання 26.09.2006 року договору іпотеки № РМL -701/218/ 2006. Предметом іпотеки є квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно виконавчого напису від 29.03.2012р.звернуто стягнення на предмет іпотеки і 16.07.2013р.відкрито виконавче провадження. В період примусового виконання, вони дізналися, що у вказаній квартирі зареєстровані крім [PERSON], вісім осіб, що підтверджується довідкою з КП «Жилкомсервіс» №14627/2/07-05 від 05.08.2013р. Ці особи зареєстровані вже після укладення договору іпотеки, незважаючи на те, що позичальник зобов'язався не прописувати (не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб на території (площі) предмета іпотеки, за виключенням [PERSON] без попередньо отриманої на те письмової згоди іпотекодержателя. Таким чином, відповідно до ст.12 Закону України « Про іпотеку» [PERSON] скоїв недійсний правочин, передав в користування квартиру особам, які були зареєстровані без згоди іпотекодержателя. Зазначені дії вчинені з метою створення перешкод діям державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого документу щодо реалізації предмету іпотеки, що порушує права банку, тому просять визнати недійсною державну реєстрацію, висилити усіх відповідачів із зняттям їх з реєстрації. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, уточнили їх відносно [PERSON], в цій частині позовні вимоги просила залишити без розгляду. Представник відповідача [PERSON] та третій особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив, що дійсно між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки № РМL -701/218/ 2006. За правилами ст. 150 ЖК України та ст. 383 ЦК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Крім цього, в порушенні ст. 27 Конвенції «Про права дитини», ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» при виселенні будуть порушені житлові права неповнолітньої дитини. Діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам (інколи - іншим родичам), набувають права користування таким майном в силу прямого припису Закону. В матеріалах відсутності доказів дотримання позивачем процедури виселення, визначеної ст. ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено обов'язковість направлення письмового повідомлення про необхідність виселення з предмета іпотеки, та доказів отримання відповідачем такого повідомлення про звільнення предмета іпотеки, порушується ст.109 ЖК України. Виселення із житлового приміщення із зняттям з реєстрації у зв'язку з порушенням умов договору не передбачено ні умовами договору, ні діючим законодавством, тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], якій діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про день і час слухання справи сповіщені належним чином, заперечень не надали. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали заяву про слухання справи за їх відсутністю. Третя особи: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області, КП «Жилкомсервіс», Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Фрунзенський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби у Харківської області ДМУ України про день і час слухання справи сповіщалися належним чином, в судове засідання не з'явилися, їх не явка не перешкоджає слуханню справи. Суд, вислухавши представників: позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 26.09.2006 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № МL - SМЕ 701/218/2006, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 50760 доларів США - на придбання нерухомого майна, яке було передано в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, шляхом укладання 26.09.2006 року Договору іпотеки № МL - SМЕ 701/218/2006. Предметом іпотеки є квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором № МL - SМЕ 701/218/2006р. ПАТ «ОТП Банк» звернувся до приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] із заявою про вчинення виконавчого напису на договорі іпотеки і 29.03.2012 року нотаріусом цей виконавчий напис вчинено. На виконання виконавчого напису 04.04.2012 року було відкрите виконавче провадження державним виконавцем Комінтернівського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ, про що винесена постанова ВП №32670858. Під час примусового виконання виконавчого напису було виявлено, що після укладення договору іпотеки № РМL -701/218/ 2006 в іпотечній квартирі 01.04.2008р. була зареєстрована дружина власника [PERSON], власник майна [PERSON], 08.11.2012 року, діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON],онук неповнолітній [PERSON], [INFO], та племінники: [PERSON], [PERSON], [PERSON], 06.12.2012р., що підтверджується довідкою КП «Жилкомсервіс» №14627/2/07-05 від 05.08.2013р. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України, такий правочин є нікчемним. Згідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Отже, наслідком недійсності нікчемного правочину в даному випадку є зняття з реєстрації осіб, що були зареєстровані із порушенням норм закону при вчиненні правочину. Згідно до п.1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Таким чином, реєстрація місця проживання особи у квартирі має наслідком виникнення у особи права на користування цим житлом. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. п.5. ст.203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається з довідки Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 05.08.2013р., після укладення договору іпотеки № PML- 701/218/2006 від 26.09.2006 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON], в квартирі, що знаходиться в [ADDRESS], було зареєстровано вісім відповідачів, в тому числі малолітня дитина [PERSON]. Відповідно до п. п. h п. 5.2 Договору іпотеки № PML- 701/218/2006 від 26.09.2006 року [PERSON] зобов'язався не прописувати (не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб на території (площі) предмета іпотеки, за виключенням [PERSON] без попередньо отриманої на те письмової згоди іпотекодержателя. Згідно зі ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Таким чином, іпотекодавець [PERSON] без згоди позивача передав в користування вказану квартиру, чим порушив умови п. 5.2 договору іпотеки №PML-701/218/2006 від 26.09.2006 року та імперативну вимогу ст. 12 Закону України «Про іпотеку». Той факт, що вісім відповідачів були зареєстровані в квартирі, яка є предметом іпотеки без згоди іпотекодержателя ПАТ « ОТП Банк», відповідачами не оскаржується. Банком було розпочате примусове стягнення на цю квартиру, що підтверджується вчиненим 29.03.2012року виконавчим написом нотаріусу на договорі іпотеки № PML- 701/218/2006 від 26.09.2006року. Суд вважає, що дії третьої особи були спрямовані на ускладнення процесу звернення стягнення на заставне майно. Відповідно до ч. 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 5 цієї статті вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. За позицією Верховного суду України, викладеній у Узагальненнях «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», «стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо». Суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання недійсною державну реєстрацію та зняття з реєстраційного обліку зазначених осіб треба задовольнити. Що стосується вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про виселення відповідачів, то в цій частині вимог треба відмовити. Згідно із ч.4 ст. 109 ЖК України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідачем не надані докази стосовного того, що ними на адресу відповідачів надіслано вимогу про добровільне звільнення квартири, яку вони не виконали. З урахуванням викладеного, суд вважає вимога позивача щодо виселення вказаних осіб є передчасною. Проте це не позбавляє позивача права звернутися з цією вимогою повторно. Суд не може погодитися з доводами представник відповідача щодо порушення прав неповнолітньої дитини. У п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. У даному випадку в період укладення договору іпотеки, неповнолітня дитина не була зареєстрована в спірної квартирі. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки, наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в квартирі, порушують умови договору і права іпотекодержателя. Враховуючи викладене, суд вважає заперечення представника відповідача проти позову з мотивів порушення прав неповнолітньої дитини в іпотечній квартирі є безпідставними. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 229,40 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial