Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Львівське міське комунальне підприємство "Львівводоканал" звернулось до суду з позовом в якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення в сумі 1922,04 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачі зареєстровані в [ADDRESS] та користуються послугами ЛМКП "Львівводоканал", а тому зобов'язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги (в тому числі за послуги водопостачання та водовідведення) у встановлений термін. Оскільки відповідачі в добровільному порядку не здійснюють оплату за послуги водопостачання та водовідведення, допустили заборгованість, яка складає 1922,04 грн., тому просить суд позов задовольнити. Представник позивача - Ткаченко А.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, покликаючись на підстави та мотиви викладені у позовній заяві. Просила позов задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні проти позову заперечили, крім цього просили суд застосувати до позову термін позовної давності та відмовити у задоволені позову. Заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі проживають [ADDRESS], що стверджується довідкою № 137 від 26.01.2012р. виданою ЛКП "Тополя-406" /а.с. 3/. Згідно ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтею 68 ЖК України передбачено, що наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені законом. Незважаючи на вищенаведені вимоги закону, відповідачі свого обов'язку не виконують, а тому допустили заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення, яка становить 1922,04 грн. Позивачем направлялось відповідачам попередження з вимогою погасити заборгованість, однак заборгованість так і не погашена. Згідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Враховуючи те, що сторонами не домовлено про збільшення позовної давності, суд вважає за доцільне застосувати загальні положення цивільного законодавства щодо строків позовної давності до врегулювання відносин, пов'язаних із наданням послуг з водопостачання та водовідведення. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна даність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до вирішення ним рішення. Враховуючи наведене, беручи до уваги таку заяву відповідачів та в силу дії ч. 4 ст. 267 ЦК України, якою передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки з розрахунку заборгованості /а.с. 4-5/, наданого позивачем, вбачається, що відповідачі з 01.01.1997 року жодного разу не сплачували за послуги з водопостачання та водовідведення, а позивач звернувся до суду з позовом лише 17.03.2014, тому позивач порушив вимоги щодо позовної давності для звернення до суду. Крім цього, суд не бере до уваги покликання представника позивача на те, що ЛМКП "Львівводоканал" раніше, а саме 03.05.2012 року зверталось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] боргу за водопостачання та водовідведення у сумі 1922,04 грн., який ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 24.05.2012 року був скасований, оскільки заявник звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу, також з пропуском позовної давності. Однак строк позовної давності, не був предметом дослідження, при видачі вищезгаданого судового наказу, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 102 ЦПК України, видача судового наказу проводиться без судового засідання і виклику стягувача та боржника для заслуховування їх пояснень, що позбавляє боржника його права звернутись до суду з відповідною заявою про застосування строку позовної давності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed