Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

01.12.2016 року позивачка через свого представника звернулася до суду із позовом до ПСП "Полтавка" про визнання договору оренди землі недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р2 № 568555 від 22.03.2002 р., виданого на підставі розпорядження Первомайської райдержадміністрацїї від 28 січня 2002 року № 15-р, належить земельна ділянка площею 5,0167 га, яка розташована на території Полтавської сільської ради, Первомайського району, Миколаївської області, цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зазначена земельна ділянка за усною домовленістю перебувала в користуванні у відповідача без укладання між [PERSON] та відповідачем договору оренди землі. В 2016 році [PERSON] звернулась до відповідача з проханням про повернення їй земельної ділянки так як мала на меті обробляти її самостійно, і мала повне право на її повернення, так як не була обмеженою ніякими договірними зобов`язаннями, однак їй було відмовлено у повернені ділянки та роз`яснено, що у відповідача є договір оренди на зазначену земельну ділянку укладеного в 2015 році, якого у [PERSON] ніколи не було і якого вона не підписувала. В порядку пошуку через веб-сайт, [PERSON] дізналася, що дійсно існує договір оренди землі від 12.01.2015 року, належної їй спірної земельної ділянки. На прохання [PERSON] , відповідачем було надано примірник договору оренди, ознайомившись з яким, [PERSON] виявила, що вчинений від її імені підпис в графі «Орендодавець» належить іншій особі, а не їй, так як даного договору з відповідачем вона не укладала та не підписувала. Відповідно до положень ст. 215 ч. 1 та ч. 3 Цивільного Кодексу України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до положень ч. 2 ст. 203 ЦК України - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зазначені обставини, а саме, не підписання [PERSON] спірного договору є підставою для визнання зазначеного правочину недійсним, в зв`язку з відсутністю волевиявлення на укладення спірного правочину - [PERSON] як сторони правочину, є підставою для визнання оспорюваного договору оренди землі недійсним в силу норми ст. 203 ЦК України. На підставі викладеного просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, загальною площею 5,0167 га, кадастровий номер 4825485500:04:000:0005, яка розташована в межах території Полтавської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, укладений 12.01.2015 року між [PERSON] та Приватним сільськогосподарським підприємством "Полтавка". Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06.03.2017 року по справі було призначено почеркознавчу експертизу, провадження якої доручили експертам Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, за результатами якої, експерти надали висновок від 30.11.2017 р. про те, що підпис від імені орендодавця [PERSON] в оригіналі договору оренди землі від 12.01.2015 року, укладеного між [PERSON] та Приватним сільськогосподарським підприємством "Полтавка", був виконаний не самою [PERSON] , а іншою особою. За результатами повторної почеркознавчої експертизи, провадження якої доручили експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, ухвалою суду від 22.02.2018 р., згідно висновку експерта від 19.12.2018 р., підпис від імені [PERSON] у спірному договорі був виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів, та підпис виконаний не [PERSON] , а іншою особою з деяким наслідуванням підпису [PERSON] . Представник позивача надала суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача надав в судове засідання заяву, у якій просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав, просив в задоволені позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Так судом встановлено, що земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4825485500:04:000:0005, площею 5,0167 га, яка розташована на території Полтавської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, належать позивачці по справі [PERSON] на праві приватної власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р2 № 568555 від 22.03.2002 р., виданого на підставі розпорядження Первомайської райдержадміністрацїї від 28 січня 2002 року № 15-р (а.с. 9-10). Згідно ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Чинним цивільним законодавством України, а саме: ст.ст. 210, 640 ЦК України, ст. 125 ЗК України, ст. 18 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого набуває чинності. Судом встановлено, що 12.01.2015 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем ПСП «Полтавка», було укладено договір оренди вказаної вище землі, строком на 49 років. Даний договір оренди землі позивач не підписувала, про його існування не знала. Факт того, що спірний договір оренди землі позивач не підписувала підтверджується двома проведеними почеркознавчими експертизами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Положеннями ч. 1 ст. 16 вказаного Закону передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п.2 ч.1 ст.208 ЦК України, правочин між фізичною особою та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (правочини, які повністю виконуються у момент їх вчинення), належить вчиняти письмово. При цьому, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій, якщо він підписаний сторонами (ч.2 ст.207 ЦК України). За положеннями статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши про це докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування заявлених позивачем вимог. З урахуванням викладеного та положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що оспорюваний договір оренди землі, було підписано не власником земельної ділянки, без його відома та згоди, а тому є недійсним, як такий що не відповідає волевиявленню сторони правочину. Також на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору та витрати на проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Outcome: approved