Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

01 серпня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Куйбишевського районного суду Запорізької області з позовом, в якому прохає суд винести рішення, яким встановити факт реєстрації 23 квітня 1971 року шлюбу між [PERSON] та [PERSON], який було розірвано 16 вересня 1998 року та визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя, право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 37,6 кв.м., житловою 27,2 кв.м., з усіма надвірними будівлями та господарчими спорудами, який складається з літ.А - житловий будинок, літ.а - прибудова, літ.а" - веранда, літ.Б - літня кухня, літ.В- погріб, літ.Г - вбиральня, літ.Ж - гараж, літ.Д - сарай, літ.Е - душ, З- сарай, літ.К - вбиральня, №1 - огорожа, №2 - ворота, №3 - оглядова яма, І - вимощення, ІІ - замощення, який розташований на земельній ділянці 0,0727га за адресою: [ADDRESS]. На даний час вартість житлового будинку з усіма господарськими спорудами становить 107 413 грн., а отже частка позивача складає 1/2, тобто 53 706.5 гривень. Добровільної згоди про поділ спільного майна подружжя сторонами не досягнуто. Задоволення вимоги про встановлення факту реєстрації шлюбу залежить задоволення вимоги про поділ майна подружжя. Внести зміни в позасудовому порядку, в акти цивільного стану, можливо, але це це вирішить проблему позивача, а навпаки створить нові проблеми, оскільки у неї всі правовстановлюючі документи виготовлені на прізвище [PERSON]. За таких обставин [PERSON] вимушена звернутися до суду із відповідним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві, прохала позов задовольнити. [PERSON] пояснила суду, що спірний житловий будинок є їх спільною сумісною власністю як подружжя, оскільки по-перше був набутий у власність за час перебування у шлюбі, по-друге, придбаний за рахунок спільної участі подружжя коштами та працею в набутті майна. Після виділення земельної ділянки для забудови, вони з відповідачем почали його будувати. Вона працювала на цегельному заводі, де заробляла цеглу для будівництва, За освітою вона маляр-штукатур, тому всі облицювальні роботи робила сама. Крім того в той час, 70-ті роки, по [ADDRESS] під забудову було виділено багато ділянок для молодих сімей, які також почали будувати власне житло. І вона допомагала сусідам по будівництву, а зароблені кошти вкладала в їх спільний з відповідачем будинок. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явивлись, причини неявки повідомили, прохали справу розглядати за їх відсутності, заперечувати проти позовних вимог [PERSON] Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності відповідача та його представника на підставі наявних у суду матеріалів. У відзові на позовну заяву [PERSON] вказав, що не визнає позов колишньої дружини [PERSON] [PERSON] зазначив, що позивач жодного разу не намагалась в позасудовому порядку вирішити питання розподілу майна. [PERSON] повідомив позивачем в позові крім презумції спільного майна не зазначено жодної обставини про матеріальну участь позивача у набутті майна, не надано жодного доказу про це, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Крім того, [PERSON] вважає, що у вказаній справі слинув строк позовної давності та прохає застосувати сплив позовної давності у справі та відмовити у позові. Також відповідач не погоджується з вимогою про встановлення факту реєстрації шлюбу, оскільки відповідно до ст.315 ЦПК України, справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об'єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають, а отже вказана вимога задоволенню не підлягає. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що знають давно позивача і відповідача. В 70-ті роки їм з родинами, як молодим сім"ям були виділені земельні ділянки для будівництва житлових будинків по [ADDRESS]. Родина [PERSON] та [PERSON] також будували будинок. [PERSON] приймала активну участь в будівництві разом зі своїм тепер, колишнім, чоловіком [PERSON] Водночас вона працювала на цегельному заводі, де на зароблені кошти купувала цеглу. Так як вона за освітою маляр-штукатур то багато чого робила вдома сама, і допомагала сусідам за своїм фахом, в тому числі і їхнім родинам. Отримані кошти за свою роботу вона вклада в будівництво їхнього з [PERSON] будинку. В кінці 90-х [PERSON] розлучилась з [PERSON], та переїхала до іншого будинку. Суд, з'ясував позиції сторін, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про перейменування деяких населених пунктів" від 12 травня 2016 року № 1353-VIII, Куйбишевський район перейменовано на Більмацький район; селище міського типу Куйбишеве Куйбишевського району- на селище міського типу Більмак. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд , зокрема, розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу (пункт 4 частини 1 статті 315 ЦПК України). Позивач [PERSON] народилась [INFO] року в с.Смирнове Куйбишевського району Запорізької області, зареєстрована та мешкає в [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого 18 лютого 2000 року Куйбишевським РВ УМВС України в Запорізькій області ( а.с.5). Згідно копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] ( а.с.8), записи в якому виконані російською мовою, [PERSON] та [PERSON] одружились 23 квітня 1971 року , про що Куйбишевським райбюро ЗАГСом Запорізької області зроблено відповідний актовий запис та видано відповідне свідоцтво, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - "[PERSON]". Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 24 березня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Куйбишевського району Запорізької області ( а.с.9), записи в якому виконані українською мовою, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розівання шлюбу 16 вересня 1998 року зроблено відповідний запис №58. Прізвище після розірвання шлюбу: громадянина [PERSON], громадянки - [PERSON]. При отриманні позивачем паспорта громадянина України, виданого 18 лютого 2000 року Куйбишевським РВ УМВС України в Запорізькій області її прізвище вказано українською мовою як «[PERSON]» (російською «[PERSON]») та прізвище її чоловіка на сторінці з відміткою про реєстрацію шлюбу також українською мовою вказано як «[PERSON]» (а.с. 5). Прізвище її чоловіка в паспорті громадянина України зазначено як "[PERSON]" українською мовою та "[PERSON]" російською. Факт перебування позивача у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] підтверджено також поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], які в судовому засіданні підтвердили, що вони знають сторони як подружжя, які проживали разом до 1996 року, вели спільне господарство, мали спільну доньку. Суд вважає, що зміна написання прізвища позивача з «[PERSON]» на «[PERSON]» при отриманні нею паспорта громадянина України, на теперішній час, перешкоджає їй реалізувати свої майнові права. Тому, суд вважає, що [PERSON] правомірно звернуласядо суду із заявою про встановлення факту реєстрації шлюбу з [PERSON] Згідно судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, узагальненної Верховним судом України 19.06.2013року, суд не має права відмовити у розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з тих мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах цивільного стану. Право вибору належить заявнику. Дружина та чоловік як члени сім"ї не перебувають у кровному спорідненні, встановлення родинних відносин між такими особами чинним законодавством не передбачено, для них може мати правово значення встановлення факту реєстрації шлюбу чи факту проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу у відповідних випадках. Суд, погоджується з доводами позивача про те, що внесення змін в акти цивільного стану не вирішить проблему в позасудовому порядку, так як в паспортах громадян України сторони мають різні прізвища, а зміна паспорта створить для позивача нові перешкоди, оскільки всі правовстановлюючі документи видані після 2000 року, виготовлені на прізвище "[PERSON]" ( а.с.17, 18). Приймаючи до уваги вищезазначене, суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 квітня 1971 року по 16 вересня 1998 року, і встановлення цього факту не суперечить закону та направлене на захист інтересів і прав позивача у справі, а тому заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Що стосується позовних вимог про поділ майна подружжя суд виходить з наступного. Судом встановлено, що сторони з 23 квітня 1971 року до 16 вересня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі. За період шлюбу подружжя придбало нерухоме та рухоме майно. Рухоме майно між сторонами було поділено в судовому порядку, рішенням Куйбишевського районного с уду Запорізької області від 12 грудня 1996 року ( а.с.14). Нерухоме майно - житловий будинок, як спільне майно подружжя позивач прохає суд розподілити між сторонами. Згідно копії інвентаризаційної справи №94 ( а.с.41-52), право власності на житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], про що 24 березня 1975 року видано відповідне свідоцтво. 28 квітня 1971 року рішенням виконкому Куйбишевської районної ради депутатів працюючих , [PERSON] надано дозвіл на забудову садиби, та визначено строк початку та закінчення будівництва 1971-1973р.р., що підтверджується копією свідоцтва про забудову садиби в сільських пунктах. Оскільки право власності на будинок зареєстровано у 1975 році і правовідносини стосовно предмету спору виникли в 1975 року, коли діяв Кодекс про шлюб та сім"ю, який втратив чинність 01.01.2004 року, то при вирішенні спору застосуванню підлягають норми які діяли на той час. За статтею 22 Кодексу про шлюб та сім"ю ( далі КпШС), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За частиною 1 статті 28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. За статтею 29 вказаного кодексу, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Статтею 9, 11 КпШС визначено, що на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічні вимоги щодо строків позовної давності визначені статтями 257, 261 Цивільного кодексу України. Відмовляючи відповідачу у застовуванні строків позовної давності, суд виходить з наступного. До квітня 2018 року питання розподілу майна відповідачем не підіймалось, про порушення свого права позивач дізналась в квітні 2018 року, коли їй стало відомо, що відповідч має намір укласти договір довічного утримання з третіми особами та передати іншим особам житловий будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя. Тобто про порушення свого права позивач дізналась лише в квітні 2018 року. У зв"язку з цим суд прийшов до висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Пунктами 22 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз"яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Верховний Суд України у своїх висновках, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2013р., вказав про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Крім того, в постанові Верховного суду України від 07.09.20106року справа№6-801цс16 зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. З аналізу вказаних вище норм матеріального закону, керівних роз'ясень та висновків Верховного Суду України слідує, що згідно загальних правил змагальності цивільного процесу предметом доказування в справах про поділ спільного майна подружжя, є: наявність спільного майна з конкретно визначеними ознаками взагалі і на час розгляду справи, його вартість, час його придбання і джерело коштів. Як слідує з матеріалів справи, пояснень позивача та свідків, наданих у судовому засіданні, подружжям за період шлюбу було надано дозвіл на будівництво будинку, та збудовано житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 37,6 кв.м., житловою 27,2 кв.м., з усіма надвірними будівлями та господарчими спорудами, який складається з літ.А - житловий будинок, літ.а - прибудова, літ.а" - веранда, літ.Б - літня кухня, літ.В- погріб, літ.Г - вбиральня, літ.Ж - гараж, літ.Д - сарай, літ.Е - душ, літ. З - сарай, літ.К - вбиральня, №1 - огорожа, №2 - ворота, №3 - оглядова яма, І - вимощення, ІІ - замощення, який розташований на земельній ділянці 0,0727 га за адресою: [ADDRESS], позивач безпоседеньо приймала участь у будівництві вказаного будинку, надава власні кошти та спільною працею збудували спірний житловий будинок. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сторонами під час вирішення спору не заявлено вимог, щодо виділення в натурі частки, із спільної сумісної власності подружжя. На підставі вище викладеного, суд прийшов до висновку, про наявність підстав для задоволення позову в межах заявлених позовних вимог. Питання розподілу судових витрат позивачем не підіймалося.

Outcome: approved