Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, який ним був в подальшому уточнений, яким він просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016 року, укладений від імені [PERSON] з [PERSON] , за яким було відчужено автомобіль марки MERCEDES-BENZ GL 350 CDI 4 МАТІС 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, реєстраційний номер [NUMBER] та застосувати наслідки недійсності Договору, а саме: скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на автомобіль, повернути у власність [PERSON] автомобіль, відновивши реєстрацію права власності на автомобіль за [PERSON] , вилучити з володіння [PERSON] або будь-якої іншої особи та повернути у власність [PERSON] автомобіль, стягнути з відповідачів витрати за автотоварознавче дослідження. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у листопаді 2015 року до [PERSON] звернулася його донька [PERSON] з проханням надати їй автомобіль марки MERCEDES-BENZ GL 350 CDI 4 МАТIС 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований на ім`я позивача, для здійснення подорожі разом зі своєю сім`єю (чоловіком [PERSON] та онуком [PERSON] ) до родичів у Республіку Білорусь під час новорічних свят. Мотивуючи необхідність наявності довіреності на зазначений автомобіль (в т.ч. з правом розпорядження) під час перетинання державного кордону України (обов`язковість чого передбачено п.7 Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затв. Наказом Державної митної служби України 17.11.2005р. № 1118), донька вмовила позивача надати відповідну довіреність на її чоловіка [PERSON] , що було ним зроблено 23.11.2015 року. Проте, після повернення доньки позивача, вказаний автомобіль позивачу повернуто не було. Як він довідався з відповіді Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області №31/20-16 від 04.01.2017 року, відразу після повернення з поїздки за кордону по дорученню було знято з обліку вказаний автомобіль та 05.02.2016 року від його імені було укладено договір купівлі-продажу з [PERSON] (рідною сестрою його дружини - [PERSON] ), за яким було відчужено за 130 тис. грн. автомобіль, яка є значно нижчою ціною від ринкової вартості станом на день укладання вказаного договору. Так, згідно Довідкового консультаційного повідомлення від 21.02.2017 року судового експерта Шаповалова В.І. про середню ринкову вартість зазначеного автомобіля, його ціна продажу станом на 05.02.2016р. складала 1588790 гривень, тобто в 12 разів більше, ніж зазначено в Договорі купівлі- продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016р., що свідчить про фіктивність укладеного договору, в результаті чого позивач був позбавлений права власності на зазначений автомобіль та жодних коштів від його продажу він до цього часу не отримував. Таким чином, при укладанні Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016р. за ціною, що є набагато нижчою від ринкової вартості, представник продавця ( [PERSON] ) діяв всупереч Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016р. за ціною, що є набагато нижчою від ринкової вартості, представник продавця ( [PERSON] ) діяв всупереч майновим інтересам свого довірителя ( [PERSON] ). Вартість вказаного повідомлення експерта склала 500,00 грн., які були сплачені 20.02.2017 року представником позивача згідно квитанції № 595778. Жодних повідомлень про те, що вказаний автомобіль було продано, позивач не отримував, ніяких грошей від продажу зазначеного автомобіля він також не отримував, що свідчить про фіктивний характер вчинюваного правочину, оскільки правових наслідків вчинення договору купівлі-продажу автомобіля не настало (власник не отримав грошових коштів, а спірне майно - автомобіль, опинився у володінні та можливості розпоряджатись дружини та навіть не перебував і тижня у володінні покупця (рідної сестри дружини позивача), оскільки 09.02.2016 року [PERSON] за довіреністю (з правом керування та продажу) строком на 7 років передала у володіння та користування (з можливістю розпорядження) зазначений автомобіль дружині позивача - [PERSON] , тобто, майже відразу після укладання договору купівлі-продажу від 05.02.2016 року, причому реєстраційний номер [NUMBER] залишився без змін), що свідчить про те, що дружина приховала спільне майно (вказаний автомобіль), щоб уникнути його розподілу, шляхом укладання фіктивного договору купівлі-продажу, залишивши у своєму фактичному володінні зазначений автомобіль та можливість ним розпоряджатися через оформлення відповідної довіреності від нового власника (її рідної сестри). Крім того, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12.07.2017 року у справі № 619/134/17, яке набрало законної сили 13.09.2018 року, було встановлено тимчасову недієздатність [PERSON] під час вчинення правочину 07.07.2015 року щодо усвідомлення значення своїх дій та можливості керувати ними, та існуючі в той час порушення психічних розладів істотно впливали на здатність позивача усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі є підставою для визнання складеного в такому стані договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1ст. 225 ЦК України. Так, згідно Висновку судово-психіатричної експертизи №20 від 30.05.2017 у момент здійснення правочинів 07.07.2015, 07.09.2015, 23.11.2015 [PERSON] страждав на хронічний психічний розлад, а саме біполярний афективний розлад з симптомами манії з психотичною симптоматикою, [PERSON] в момент здійснення правочинів 07.07.2015, 07.09.2015, 23.11.2015 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Ухвалою суду від 24.07.2019 року справу прийнято до розгляду суддею Тесліковою І.І., призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.11.2019 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] , [PERSON] , у якому представник просить відмовити у задоволенні позову. Згідно відзиву, позивачем було подано уточнену позовну заяву, в якій він в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на нові обставини, відмінні від тих, які були зазначені у першій редакції позовної заяви та які, як вважає позивач, є підставою для задоволення його позовних вимог. Так, в уточненій позовній заяві позивач серед іншого стверджує, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12.07.2017 року, яке набрало законної сили 13.09.2018 року, було встановлено тимчасову недієздатність [PERSON] під час вчинення правочину 07.07.2015 року щодо усвідомлення значення своїх дій та можливості керувати ними, що є підставою для визнання укладеного у такому стані договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 255 ЦК України. Позивачем не заявлено вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого позивачем 23.11.2015 року. Наведене свідчить про те, що подані позивачем докази в підтвердження того, що позивач 23.11.2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки страждав на хронічний психічний розлад, не містять інформації щодо предмета доказування у даній справі, оскільки позивач вимагає визнати недійсним саме договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016 року. Водночас, згідно змісту позовної заяви, як на правову підставу позову, позивач посилається на фіктивність договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016р. Таким чином, виходячи з визначеної позивачем правової підстави позову, обставинами, що підлягають встановленню в даній справі, є ті, що свідчать про вчинення договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016 року без наміру створення правових наслідків, що їм обумовлювались. Натомість, подані разом з уточненою позовною заявою, а також 14.08.2019 року письмові докази, не містять інформації про те, що в момент укладення договору купівлі- продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016 року сторони договору не мали наміру здійснити відчуження транспортного засобу. Посилаючись на висновок експерта позивач фактично заперечує дійсність довіреності, вчиненої позивачем 23.11.2015 року та стверджує про наявність у відповідачів у справі спільного умислу скористатися "станом здоров`я" позивача та укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016 року.Також відповідач вважає, що позивач, навівши в уточненій позовній заяві твердження про те, що позивач 23.11.2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки страждав на хронічний психічний розлад та долучивши до матеріалів справи копію Висновку судово-психіатричного експерта № 20 від 30.05.2017р., копію рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13.09.2018р., копію Висновку судово-психіатричного експерта № 66 від 16.05.2019р. - вчинив дії, що мають ознаки введення суду в оману щодо фактичних обставин справи, про що свідчить наступне. Відповідач вважає, що висновок судово-психіатричного експерта № 20 від 30.05.2017 року заснований на підробленій медичній документації та не може містити інформації про обставини, що існували в дійсності. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13.09.2018р. у справі № 619/134/17 встановлено факт тимчасової недієздатності [PERSON] під час вчинення правочину 07.07.2015р. щодо усвідомлення значення своїх дій та можливості керувати ними та визнано недійсним договір позики від 07.07.2015р., укладений між позивачем та [PERSON] . При прийнятті рішення від 13.09.2018 року, Дергачівський районний суд Харківської області виходив з наявного у матеріалах справи висновку судово- психіатричного експерта № 20 від 30.05.2017 року, як було зазначено вище, такий висновок бути використаний для встановлення обставин, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог. При цьому, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13.09.2018 року у справі № 619/134/17 не встановлено факту недієздатності позивача станом на 23.11.2015 року. Крім того, відповідач вважає, що висновок судово-психіатричного експерта № 66 від 16.05.2019 року є таким, що заснований на підробленій медичній документації, не може містити інформації про обставини, що існували в дійсності та є неналежним доказом і не може бути використаний для встановлення обставин, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог. Більше того, вказана експертиза була проведена без присутності позивача, тобто висновок не заснований на безпосередньому обстеженні позивача експертною комісією; не містить достовірної інформації про психічний стан позивача, у тому числі про факти звернення позивача до закладів охорони здоров`я задля отримання психіатричної допомоги в період з 30.06.2015р. по 20.04.2016р., про факти проходження позивачем психіатричних оглядів, про факт перебування позивача 23.11.2015р. у хворобливому психічному стані, який виключав для нього можливість усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Більше того, згідно відзиву, відповідач вважає, що договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016р. був спрямований на реальне настання правових наслідків і такі наслідки настали: так, правовим наслідком такого договору є перехід права власності на транспортний засіб від позивача. Факт реєстрації за відповідачем права власності на транспортний засіб позивачем не заперечується. Факт здійснення відповідачем, як новим власником транспортного засобу, правомочносте з розпорядження таким транспортним засобом на свій розсуд - підтверджує настання реальних наслідків договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016 року, не свідчить про фіктивність договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016 року та не є підставою визнання такого договору недійсним згідно положень ЦК України. Невиконання або неналежне виконання стороною договору своїх зобов`язань не є підставою для визнання такого договору недійсним, а тим більше не може бути підставою для визнання недійсним іншого правочину. Так, правовідносини представництва, що існували між позивачем та відповідачем 2 не охоплюються змістом договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016 року, дійсність якого заперечується позивачем. Тому стверджувані позивачем обставини, що можуть свідчити про неналежне виконання відповідачем 2 (як стороною договору представництва) своїх зобов`язань перед позивачем (відчуження автомобіля за вартістю, що є меншою, ніж його середня ринкова вартість, не отримання позивачем коштів, сплачених покупцем за автомобіль, не отримання позивачем повідомлень про те, що відбулось відчуження автомобіля тощо) - не мають доказового значення для обґрунтування заявлених позовних вимог. Водночас, позивачем не наведено обставин, що свідчать про перевищення відповідачем 2 при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016 року наданих відповідачу 2 повноважень (ст. 241 ЦК України). Як зауважує Апеляційний суд Харківської області у своєму рішенні від 08.06.2017р. (справа № 646/1339/17, у спорі між тими ж сторонами та з тотожними позовними вимогами), посилання позивача на факт відчуження транспортного засобу за заниженою ціною та на факт неотримання позивачем коштів від продажу такого транспортного засобу може розцінюватись як вчинення представником невигідного для свого довірителя правочину, а належним способом захисту прав позивача у даному випадку є відшкодування збитків (на підставі ст. 22 ЦК України). В обґрунтування фіктивності договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016 року, позивач посилається на наявність у відповідача 3 умислу на приховання спільного майна подружжя задля уникнення його розподілу, однак відповідач з вказаними доводами не погоджується, оскільки відповідач 3 не є стороною договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/5/96 від 05.02.2016 року, а тому не можна стверджувати про наявність у відповідача 3 умислу щодо укладення такого договору з будь-якою метою. Крім того, питання щодо наявності зловмисної домовленості між відповідачами у даній справі було предметом судового розгляду у справі № 646/1339/17. Так, Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08.06.2017р. (з яким у постанові від 08.10.2018р. погодився Верховний суд) - не встановлено факту зловмисної домовленості щодо укладення договору між відповідачами у даній справі. Встановлені рішенням Апеляційного суду Харківської області обставини щодо того, що [PERSON] , видаючи [PERSON] довіреність на право розпорядження спірним автомобілем, дійсно мав намір і бажав продати його, для чого і надав відповідні повноваження своєму зятю, не підлягають доказуванню при розгляді справи № 646/4425/17 та не можуть бути спростовані позивачем в загальному порядку. Представником відповідача [PERSON] , [PERSON] , також було подано відзив на позову заяву. Згідно поданого відзиву, відповідач 2 вважає, що при вчиненні нотаріально посвідченої Довіреності від 23.11.2015 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тимченко М.В., в порядку, визначеному ст.ст. 43. 44 Закону України «Про нотаріат», було встановлено особу позивача, перевірено дієздатність позивача, встановлено його дійсні наміри до вчинення правочину, встановлено розуміння позивачем значення, умов правочину та його правових наслідків для позивача, встановлено відсутність у позивача заперечень щодо кожної з умов. Більше того, жодним судовим рішенням не встановлено факт тимчасової недієздатності позивача 23.11.2015 року; Відповідач 2 та Відповідач не є учасниками судових справ № 619/134/17, № 638/15252/16- ц, а тому обставини, на які посилається позивач в уточненій позовній заяві підлягають доказуванню з огляду на їх заперечення відповідачами у справі та можуть бути в загальному порядку спростовані; у судовій справі № 638/15252/16-ц - здійснюється підготовче провадження, а тому Харківський районний суд Харківської області ще не досліджував та не оцінював доказів, на які в уточненій позовній заяві посилається Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог; ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 14.08.2019 року у справі № 619/134/17 відкрито провадження про перегляд рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13.09.2018 року у справі № 619/134/17, на яке посилається позивач в уточненій позовній заяві за нововиявленими обставинами, у зв`язку з чим, доказове значення висновку судово-психіатричного експерта № 20 від 30.05.2017р. буде визначене з урахуванням обставин, що свідчать про підроблення медичної карти амбулаторного хворого № 0171 від 30.06.2015 року, в матеріалах справи 646/4425/17 наявні надані відповідачем докази, що спростовують твердження позивача про те, що 23.11.2015 року позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та дозволяють обгрунтовано стверджувати про те, що надані позивачем висновки судово-психіатричного експерта засновані на підроблений медичній документації і не можуть містити достовірних відомостей про обставини, що існували в дійсності; рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08.06.2017р., з яким у постанові від 08.10.2018 року погодився Верховний суд, за позовом позивача до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 6342 5/96 від 05.02.2016 року встановлено, що позивач, видаючи відповідачу 2 довіреність на право розпорядження спірним автомобілем, дійсно мав намір і бажав продати його, для чого і надав відповідні повноваження відповідачу 2. Інші доводи відзиву представника відповідача [PERSON] є тотожними за змістом відзиву, наданого представником відповідача у відзиві в інтересах [PERSON] . Представником відповідача [PERSON] , [PERSON] , також було подано відзив на позову заяву, який тотожний за змістом із відзивами на позову заяву в інтересах відповідачів [PERSON] та [PERSON] . У відзиві також зазначено, що на момент укладання договору купівлі-продажу автомобілю, він перебував у спільній власності позивача та відповідача 3, оскільки є таким, що набутий у шлюбі, тому у випадку визнання договору недійсним, вказаний автомобіль підлягатиме поверненню у спільну власність вказаних осіб. Вислухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 23 листопада 2015 року [PERSON] надав довіреність, якою уповноважив [PERSON] , в тому числі, укладати договори купівлі-продажу автомобілю марки Mercedes-Benz GL 350 CDI 4 MATIC, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Для здійснення передбачених повноважень, [PERSON] надав [PERSON] необхідний обсяг прав. Довіреність видано строком на один рік та дійсна до 23 листопада 2016 року з правом передоручення, з правом виїзду за кордон та догляду на митницях. 05 лютого 2016 року відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] , який діяв на підставі зазначеної довіреності, продав спірний автомобіль [PERSON] за 130 000,00 грн. 09 лютого 2016 року [PERSON] видала довіреність на право керування та розпорядження цим автомобілем дружині позивача - [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на положення ст.234 ЦК України. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз?яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. При зверненні до суду з вказаним позовом позивач посилювався на те, що жодних повідомлень про те, що вказаний автомобіль було продано, позивач не отримував, ніяких грошей від продажу зазначеного автомобіля він також не отримував, що свідчить про фіктивний характер вчинюваного правочину, оскільки правових наслідків вчинення договору купівлі-продажу автомобіля не настало (власник не отримав грошових коштів, а спірне майно автомобіль, опинився у володінні та можливості розпоряджатись дружини та навіть не перебував і тижня у володінні покупця (рідної сестри дружини позивача), оскільки 09.02.2016р. [PERSON] за довіреністю (з правом керування та продажу) строком на 7 років передала у володіння та користування (з можливістю розпорядження) зазначений автомобіль дружині позивача - [PERSON] (тобто, майже відразу після укладання договору купівлі-продажу від 05.02.2016р.), що свідчить про те, що дружина приховала спільне майно (вказаний автомобіль), щоб уникнути його розподілу, шляхом укладання фіктивного договору купівлі-продажу, залишивши у своєму фактичному володінні зазначений автомобіль та можливість ним розпоряджатися через оформлення відповідної довіреності від нового власника (її рідної сестри). В той же час, вказані обставини не свідчать про фіктивність укладеного договору, оскільки [PERSON] після реєстрації вказаного договору купівлі-продажу мала можливість розпоряджатись належним їй майном на власний розсуд, в тому числі видавати довіреність на користь третіх осіб. Більше того, аналогічні доводи позивача були предметом судового розгляду у справі № 646/1339/17, за результатами судового розгляду якої було постановлено рішення про відмову у задоволенні позову. Слід звернути увагу, що у справі № 646/1339/17, позивач посилаючись на аналогічні підстави, просив суд визнати договір купівлі-продажу автомобілю недійсним з підстав зловмисної домовленості щодо укладання договору між відповідачами у справі. Таким чином, судом не було встановлено підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобілю недійсним з підстав його фіктивності. Крім того, в уточненій позовній заяві позивачем було також заначено, що підставами для визнання вищевказаного договору купівлі -продажу недійсним є тимчасова недієздатність позивача у момент видачі довіреності [PERSON] . На підтвердження вищевказаних вимог, позивач посилався на копію Висновку судово-психіатричного експерта № 20 від 30.05.2017р., копію рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12.07.2017 р., копію Висновку судово-психіатричного експерта № 66 від 16.05.2019р. Так, згідно Висновку судово-психіатричної експертизи №20 від 30.05.2017 року, у момент здійснення правочинів 07.07.2015, 07.09.2015, 23.11.2015 [PERSON] страждав на хронічний психічний розлад, а саме біполярний афективний розлад з симптомами манії з психотичною симптоматикою. [PERSON] в момент здійснення правочинів 07.07.2015, 07.09.2015, 23.11.2015 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В той же час, у відповідь на запит прокурора Харківської місцевої прокуратури Харківської області від 13.05.2019р., Громадською організацією «ПРИВАТНА ПСИХІАТРИЧНА КЛІНІКА» повідомлено, що [PERSON] , [INFO] перебував на амбулаторному лікуванні в Приватній психіатричній клініці. В якості додатку до листа від 30.05.2019р., громадським об`єднанням надано копію медичної карти амбулаторного хворого № 0171 від 30.06.2015р. (форма 25/о), складеної на ім`я [PERSON] [INFO] , за підписом особи «зав. отд. [PERSON] » та скріпленої печаткою громадського об`єднання Громадська організація «ПРИВАТНА ПСИХІАТРИЧНА КЛІНІКА». У відповідь на адвокатський запит від 25.06.2019р. № 2506/1, листом № 17/53/1519-19/17711 від 08.07.2019 року Міністерство охорони здоров`я України повідомило про відсутність в Ліцензійному реєстрі МОЗ України інформації про видачу ліцензії МОЗ України на провадження господарської діяльності з медичної практики громадському об`єднанню (без статусу юридичної особи) Громадська організація «ПРИВАТНА ПСИХІАТРИЧНА КЛІНІКА» та ФОП [PERSON] . У відповідь на запит прокурора Харківської місцевої прокуратури № 2 від 19.07.2019р. № 04-09-6029-18, листом Міністерство охорони здоров`я України повідомило, що у Ліцензійному реєстрі МОЗ України відсутня інформація про видачу ліцензії МОЗ України на провадження господарської діяльності з медичної практики суб`єктам господарювання "Приватна психіатрична клініка міста Одеси", ФОП [PERSON] . Також у листі зазначено, що діяльність з надання медичної (психіатричної) допомоги підлягає ліцензуванню та може здійснюватись виключно медичними працівниками, що мають відповідну медичну освіту та кваліфікацію. У висновку експерта № 20 зазначено, що експертиза була проведена, в тому числі, на підставі медичної карти амбулаторного хворого № 0171 [PERSON] . Як зазначено судом вище, вказана карта амбулаторного хворого № 0171 була видана ГО «ПРИВАТНА ПСИХІАТРИЧНА КЛІНІКА». Крім того, Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 66 від 16.05.2019 року, складеного експертами ДУ "Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України", [PERSON] , в момент здійснення правочинів 07.07.2015 та 23.11.2015 р. страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді Біполярного афективного розладу з симптомами манії з психотичною симптоматикою (МКХ-10:FЗ 1.2). [PERSON] , [INFO] , в момент здійснення правочинів 07.07.2015 та 23.11.2015, не міг розуміти, не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.". У висновку експерта № 66 також зазначено, що експертиза була проведена, в тому числі, на підставі медичної карти амбулаторного хворого № 0171 [PERSON] , виданої ГО «ПРИВАТНА ПСИХІАТРИЧНА КЛІНІКА». Також у експертизі містяться посилання на дані експертизи № 20 від 30.05.2017 року. Більше того, вказана експертиза була проведена в рамках цивільної справи № 638/15252/16-ц за позовом [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: ТОВ «Будспецсервіс» про розподіл майна подружжя, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя. Крім того, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на рішенням Дергачівського районного суду Харківської області у справі № 619/134/17, у якому встановлено факт тимчасової недієздатності [PERSON] під час вчинення правочину 07.07.2015р. щодо усвідомлення значення своїх дій та можливості керувати ними та визнано недійсним договір позики від 07.07.2015 року, укладений між позивачем та [PERSON] . При прийнятті рішення, Дергачівський районний суд Харківської області виходив з наявного у матеріалах справи Висновку судово- психіатричного експерта № 20 від 30.05.2017 року. Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину громадянин не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи саме в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Разом з тим, ні Висновок судово-психіатричного експерта № 20 від 30.05.2017р., ні копія рішення Дергачівського районного суду Харківської області, ні копія Висновку судово-психіатричного експерта № 66 від 16.05.2019р. не містять в собі даних щодо недієздатності [PERSON] саме в момент видачі довіреності 23.11.2015 року [PERSON] на автомобіль Mercedes-Benz GL 350 CDI 4 MATIC, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Більше того, надані суду висновки експертів виготовлені у нечитабельному вигляді. Цивільні справи № 638/15252/16-ц та № 619/134/17 не стосується предмету спору у справі, що розглядається та не мають преюдиційного значення для її розгляду. Будь-яких інших доказів, які б свідчили про те, що саме у момент видачі довіреності 23.11.2015 року [PERSON] на автомобіль Mercedes-Benz GL 350 CDI 4 MATIC, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , позивач був абсолютно неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в момент вчинення правочину, а саме 23.11.2015 року, матеріали справи не містять. Судом було роз`яснено право позивача на призначення експертизи в рамках вказаної справи, яке останнім реалізовано не було. Більше того, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо недійсності договору купівлі-продажу автомобіля посилається на його «ймовірну» недієздатність у момент видачі довіреності. При цьому, слід зазначити, що після видачі вищевказаної довіреності 23.11.2015 року, відчуження транспортного засобу відбулось після спливу майже трьох місяців. Як зазначено у позовній заяві, позивач дізнався про зняття з обліку вказаного автомобіль та 05.02.2016р. його відчуження [PERSON] з відповіді Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області №31/20-16 від 04.01.2017 року. Таким чином, більше ніж рік автомобіль не перебував у позивача та причини цього позивачем не з`ясовувались. Також слід зазначити, що при зверненні до суду з вказаним позовом, а саме у червні 2017 року, позивачем не зазначалось про його недієздатність станом на 23.11.2015 року, з посиланням на висновок експерта № 20 від 30.05.2017 року. Виходячи зі змісту ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування. Посилання позивача на те, що спірний договір є фіктивним та вчинений на підставі довіреності, яка видана у момент коли, позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій, матеріалами справи та належними і допустимими доказами не підтверджені. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір з відповідачів на користь позивача стягненню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed