Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

[PERSON] в інтересах якого діє [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з нього матеріальної шкоди у сумі 209593,86 гривень, 15000,00 гривень моральної шкоди та 10000,00 гривень витрат на юридичну допомогу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10 лютого 2018 року відповідач отримав від позивача 3890 доларів США, що по курсу НБУ становило 108920 грн., які зобов`язався повернути до 10 серпня 2018 року, на підтвердження чого надав розписку. Свої зобов`язання відповідач не виконав, у зв`язку з чим просить стягнути з нього суму боргу 108920,00 грн., в порядку статті 625 ЦК України: банківський відсоток з розрахунку 3% річних за період з 11 серпня 2018 року по 28 лютого 2019 року 1906,10 грн., рівень інфляції за період з 11 серпня 2018 року по 28 лютого 2019 року - 739,76 грн. Також просить стягунути пеню з розрахунку 0,5% від суми боргу за кожний день прострочення платежу в сумі 98028,00 гривень. Крім того, позивач вказує на те, що йому завдано моральної шкоди, внаслідок зміни звичайного для себе способу життя, яку останній оцінює в 15000,00 гривень. Також, позивач просить стягнути понесені витрати на юридичну допомогу в розмірі 10000,00 гривень. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи. Суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 цього Кодексу. Заслухавши доводи представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд констатує слідуюче. На підставі письмової розписки від 10 лютого 2018 року [PERSON] отримав від позивача 3890.00 доларів США, що по курсу НБУ становило 108920 грн., які зобов`язався повернути в строк до 6 місяців до 10 серпня 2018 року. Фактичне отримання коштів відповідачем у позику засвідчено його підписом. З огляду на вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами позивача щодо неповернення йому коштів, суд виходить з того, що згідно зі ст.2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~ За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до\~частини\~першої\~ст.20\~Цивільного\~кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». \~ Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що\~ поняття\~\~ «власність»,\~\~ яке передбачене\~\~ першою\~\~ частиною\~ статті\~ 1\~ Першого\~ протоколу\~ до Конвенції,\~ має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві,\~ певні інші\~ права\~ та інтереси,\~ які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись\~ як\~ «право\~ на\~ власність»\~ та\~ відповідно\~ як «власність»\~ для\~ цілей цієї статті\~ (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX,\~ та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і Стратіс\~ Андреадіс\~ проти\~ Греції"\~ (Stran\~ Greek\~ Refineries\~ and Stratis\~ Anreadis\~ v.\~ Greece),\~ від\~ 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59). В п.\~2\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~01.11.96\~№9\~«Про застосування\~Конституції України\~при здійсненні\~правосуддя» вказано\~наступне: «оскільки Конституція України,\~ як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу,\~ а її норми є нормами прямої дії,\~ суди при розгляді\~ конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи\~ іншого\~\~ нормативно-правового\~\~ акта\~\~ з\~\~ точки\~\~ зору\~\~ його відповідності\~\~ Конституції\~\~ і\~\~ в\~\~ усіх\~\~ необхідних\~\~ випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.\~ Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~ Конституційні права та свободи людини і\~ громадянина\~ є\~ безпосередньо\~ діючими.\~ Вони визначають цілі і зміст\~ законів\~ та\~ інших\~ нормативно-правових\~ актів,\~\~ зміст\~\~ і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів\~ місцевого\~ самоврядування\~\~ і\~\~ забезпечуються\~\~ захистом правосуддя. Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015\~року\~у справі\~№ 6-1967цс15. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При наявності розписки, яка знаходиться у позивача, обов`язок по доказуванню відсутності факту передачі грошових коштів лежить на відповідачеві. При цьому, дана розписка по формі і змісту відповідає положенням ст. 1047 Цивільного кодексу України. \~В свою чергу, [PERSON] розписки про отримання від позивача грошових коштів у встановленому порядку не оспорював та будь-яких доказів у підтвердження відсутності факту заборгованості перед [PERSON] суду не надав. Аналізуючи вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що 10.02.2018 року між сторонами дійсно був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідач склав розписку, де визначив суму коштів, яку позичив у позивача. \~\~ При вирішенні справи суд виходить також з того, що право позивача на повернення наданих у борг коштів базується на визнанні такого абсолютним правом на власність, яке не припиняється із незаконною втратою цих коштів власником та відсутністю можливості володіти ними. Згідно з приписами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, позивач у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів має право на отримання інфляційних втрат від знецінення грошових коштів та 3% річних від простроченої суми. При визначенні інфляційних втрат суд виходить з того, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції слід розраховувати виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (\~Інформаційний лист ВГСУ від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012\~і, постанова Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 р. № 14). При цьому згідно з\~листом ВСУ від 03.04.97 р. № 62-97р\~і\~постановою ВГСУ від 01.02.2012 р. № 52/30\~індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Сума інфляційних визначається шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Якщо грошове зобов`язання набуло статусу простроченого з 1-го по 15-й день відповідного місяця, то воно індексується з урахуванням цього місяця, а якщо з 16-го по 31-й день місяця, то розрахунок розпочинається з наступного місяця. Інфляційні втрати розраховуються за формулою: [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]. Розрахунок інфляційних втрат: за серпень 2018 року: (108920х100/100)-108920 = 0 грн; за вересень 2018 (108920х101.9/100)-108920 = 2069,48 грн, за жовтень 2018 (108920х101.7/100)-108920) = 1851,64 грн, за листопад 2018 року-(108920х101.4/100)-108920 = 1524,88 грн, за грудень 2018 року (108920х100.8/100)-108920грн = 871,36 грн, за січень 2019 (108920х101/100)-108920 = 1089,20 грн, за лютий 2019 - (108920х100.5/100)-108920 = 544.6 грн. Отже, інфляційні збитки за період з 11 серпня 2018 року по 28 лютого 2019 року складають 7951,16 гривень. Таким чином, з урахуванням приписів частини другої статті 264 Цивільного процесуального кодексу України та обсягу заявлених позивачем вимог, за результатами судового розгляду справи, слід визнати підставними вимоги позивача про стягнення з відповідача 739,76 гривень інфляційних втрат. 3% річних суд розраховує за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів]. Розрахунок 3% річних за період з 11.08.2018 по 28.02.2018: 108920х3/100/365х201 = 1799,00 гривень. Позивач також просить стягнути з відповідача пеню за порушення грошового зобов`язання за період з 11.08.2018 року по 28.02.2019 року у розмірі визначеному в розписці 0,5 відсотків від суми боргу за кожний день розстрочення, яка, за розрахунками позивача, складає 98028,00 грн. Відповідно до ч. 1\~ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч. 3\~ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто\~ пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Право на позов про стягнення пені за кожен день прострочення виконання зобов`язань виникає в позивача щодня на відповідну суму заборговансоті.\~\~ З розписки від 10 лютого 2018 року вбачається, що в разі прострочення платежу, крім суми боргу, [PERSON] зобов`язався сплатити пеню за кожний день прострочення в розмірі 0,5% від суми боргу, отже пеня за період з 11 серпня 2018 року по 28 лютого 2019 року складає: 0,5%(ставка пені)х108920(сума заборгованості)х201 (дні прострочення) = 109464,6 гривень. Тобто, з урахуванням приписів частини другої статті 264 Цивільного процесуального кодексу України та обсягу заявлених позивачем вимог, за результатами судового розгляду справи, слід визнати підставними вимоги позивача про стягнення з відповідача 98028,00 гривень пені за прострочення зобов`язання. Також позивач просить стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 15000,00 гривень. Відповідно\~до статті\~23\~Цивільного кодексу\~України особа\~має право\~на відшкодування\~моральної шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. \~Моральна шкода\~полягає: 1)\~у фізичному\~болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я; 2)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім`ї\~чи близьких\~родичів; 3)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Поряд з цим, факт звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача у даній справі обов`язок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем. Фактичний аналіз змісту наявних у матеріалах справи доказових матеріалів свідчить про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому шкоди морального характеру, внаслідок зазначеної ним ситуації з несвоєчасного повернення грошових коштів та існування причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та шкодою немайнового характеру, а також наявності самої моральної шкоди. Відсутність цих обов`язкових елементів, виключає наявність складу цивільного правопорушення, за наявності якого можуть бути задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Доказів на підтвердження факту завдання моральної шкоди позивачем суду не надано, а обґрунтування моральної шкоди зводяться виключно до суб`єктивної оцінки ситуації, в якій позивач втратив звичайний для себе спосіб життя. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на юридичну допомогу в сумі 10000,00 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 2 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що \~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). З матеріалів справи вбачається, що позивачем 04.12.2018 було уповноважено адвоката Волосенка В.І. на представництво його інтересів, на підтвердження чого 10.01.2019 року було виписано ордер серії ЗР №12682. На підтвердження понесених витрат на юридичну допомогу [PERSON] 02.07.2019 надано звіт та копію квитанції до прибуткового касового ордеру №2 від 24 січня 2019 року про отримання адвокатом гонорару за надану правничу допомогу в розмірі 10000 гривень. Також звіт про надану юридичну допомогу містить інформацію про час, витрачений на вчинення необхідних дій (всього в межах підготовки та розгляду справи в суді першої інстанції 147 годин), конкретизовано обсяг наданих послуг, вартість години робочого часу адвоката. Надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 10000,00 гривень витрат на юридичну допомогу підлягають задоволенню. З урахуванням наведеного, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved