Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] (Позивач, Позичальник) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (Відповідач, Банк) про захист прав споживачів, визнання недійсним договору «Автопакет» № 238/П/20/2008-840 від 01.08.2008р., укладеного між [PERSON], [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра». Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 серпня 2008 року між [PERSON], [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» укладений договір «Автопакет» № 238/П/20/2008-840, за умовами якого Відповідач надав Позивачу у тимчасове користування грошові кошти в сумі 30 000 доларів США на придбання автотранспортного засобу марки Toyota RAV-4 2008 року випуску, заводський номер кузова [NUMBER], чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Позивач вважає, що Відповідачем було допущене істотне порушення прав Позивача, як споживача фінансових послуг, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», а саме щодо надання Позивачу повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, в зв'язку з чим Позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. В порушення Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України Позивач не отримав від Відповідачу інформацію про умови кредитування, детальний розпис сукупної вартості кредиту та графік платежів. Крім того, Позивач не був попереджений про валютні ризики під час виконання зобов'язань за Кредитним договором, в зв'язку з чим не міг передбачити зростання курсу іноземної валюти. Внаслідок зростання курсу долара та відповідно знецінення національної валюти - гривні боргові зобов'язання Позивача перед Відповідачем суттєво збільшились, що призвело до неможливості виконання умов Кредитного договору в повному обсязі. Порушення Відповідачем правових норм Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України призвело до позбавлення Позивача можливості оцінити реальну вартість кредиту. З огляду на вищевикладене, вбачається, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Відповідач подав суду заперечення на позовну заяву (а.с.32-35), в яких зазначив, що Позивач перед укладанням договору був ознайомлений із загальними умовами і тарифами банку, погодився на них, наслідком чого, після попереднього ознайомлення Позивача із письмовим проектом Договору, стало його укладення. Умови, що передують укладення кредитного договору, визначені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» були загальновідомою інформацією, яка доносилася до споживачів кредитних коштів за допомогою реклами, ЗМІ, інтернет-ресурсів Відповідача і т.п., а також роз'яснювались менеджером відділення перед укладанням договору. Позивач у момент підписання Кредитного договору був дієздатною особою і чітко розумів свої дії, він мав можливість ознайомитися з усіма умовами Кредитного договору та реалізував своє право підписавши даний договір. Щодо сукупної вартості кредиту, то кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Окрім того, позичальник на власний розсуд обрав більш прийнятні для нього умови - ануїтетний графік погашення (який не передбачає окремого графіку погашення) кредитної заборгованості, що передбачає повернення кредитних коштів рівними частинами щомісячно та нарахування відсотків за користування кредитом за відсотковою ставкою 14,1% річних на суму заборгованості по кредиту. Разом з тим, щодо валютних ризиків, то позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. В судове засідання Позивач не з'явився, направив на адресу суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.55). Представник Відповідача - Кошельник І.В. проти позову заперечила та просила відмовити в його задоволенні. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши пояснення представника Відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з огляду на таке. У судовому засіданні достовірно встановлено, що 01 серпня 2008 року між ВАТ Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра»), [PERSON] (Позивач, Позичальник) та [PERSON] (третя особа, Поручитель) укладено Договір «Автопакет» № 238/П/20/2008-840 (а.с.5-7), за умовами якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 30 000,00 доларів США на придбання автотранспортного засобу та сплаті витрат, пов'язаних з державною реєстрацією Автотранспортного засобу в МРЕВ при УДАІ УМВС України та комісії банку, зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 14,1% річних, строком до 31 липня 2015 року. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (п.1.1.3.1.). Відповідно до п.2.1. Договору надання кредиту проводиться шляхом: - видачі готівки Позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у у валюті України - гривнях/іноземній валюті - доларах США/євро, або - перерахування коштів за реквізитами, вказаними Позичальником письмово, або - перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника, за реквізитами, вказаними Позичальником. Пунктами 2.2.1., 2.2.3. Договору встановлено, що щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 571,45 доларів США. Позичальник повертає Кредит та сплачує відсотки Банку безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок № 79687947 у порядку, передбаченому п.2.2.3. цього Договору шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу. Позичальник вносить чергові мінімальні платежі по Кредиту, визначені у п.2.2.1. цього Договору, щомісячно до 18 числа поточного місяця, а Банк здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 20 числа поточного місяця. У випадку, якщо Позичальник до 18 числа поточного місяця не вніс (повністю або частково) суми мінімально необхідних платежів внаслідок чого станом на 20 число поточного місяця не була погашена поточна заборгованість Позичальника, Банк починаючи з 21 числа поточного місяця, застосовує до Позичальника штрафні санкції, передбачені цим Договором. Якщо 18-е число є небанківським днем, то платіж необхідно внести в останній банківський день, який передує цій даті. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Як вбачається зі змісту позовної заяви стосовно визнання Кредитного договору недійсним Позивач посилається на те, що всупереч вимогам ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.2.1. постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168 позивачу не було надано інформацію про умови кредитування, детальний розпис сукупної вартості кредит та графік платежів. Разом з тим, з умов Кредитного договору чітко вбачається сукупна вартість кредиту, оскільки договором визначена сума щомісячного платежу в розмірі 571,45 доларів США, терміни сплати такого платежу - до 18 числа поточного місяця та кінцевий термін повернення кредиту - 31 липня 2015р. Таким чином, шляхом підписання Кредитного договору Позивач фактично був повідомлений Відповідачем в письмовому вигляді про сукупну вартість кредиту та повну інформацію про умови кредитування. Водночас, 29.07.2008 року Позивачем була заповнена анкета-заява Клієнта на отримання кредиту на купівлю автомобіля за програмою «Автопакет», в якій він з поміж можливих умов кредитування, обрав найбільш прийнятні для себе, вибравши валюту кредитування - долар США. Окрім того, Позивач, підписавши вказану анкету-заяву підтвердив, що він ознайомлений з умовами кредитування за програмою «Автопакет» та підтвердив свою згоду з умовами Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб у ВАТ КБ «Надра» і Тарифами Банку, та зобов'язався їх виконувати (а.с.42-43). Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, підписавши Договір «Автопакет» № 238/П/20/2008-840 від 01.08.2008р., Позивач вступив в договірні відносини з відповідачем, взявши на себе певні обов'язки зазначені у договорі із зазначенням терміну виконання даних зобов'язань. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). На обгрунтування несправедливості умов Кредитного договору Позивач також зазначив, що норми договору, не передбачають попередження споживача про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Проте, у відповідності зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§ 1. Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як визначено в умовах Кредитного договору, укладеного між сторонами, договір було укладено в іноземній валюті (доларах США), проте діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долару США по відношенню до національної валюти України - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Згідно ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим Постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12 листопада 2003 року, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, долару США установлюється щоденно. Для розрахунку гривні до іноземних валют використовується інформація для котирування іноземних валют станом на останню дату. Таким чином, позивач при укладанні Кредитного договору в іноземній валюті погодився щодо його істотних умов, зокрема, надання кредиту саме в іноземній валюті - доларах США та повернення коштів, відповідно до офіційного курсу долара по відношенню до національної валюти-гривні. Пунктом 16 Постанови № 5 від 30.03.2012р. визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Окрім того, укладаючи договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін. Тому суд прийшов до висновку, що вказані обставини не можуть бути підставою для визнання Кредитного договору недійсним. Серед іншого, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Судом встановлено, що на час укладення оспорюваного Договору «Автопакет» № 238/П/20/2008-840 від 01.08.2008р., у Відповідача була наявна банківська ліцензія № 21 на право здійснення банківських операцій, визначених ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», видана Національним Банком України 23.08.2002р. (а.с.36). Окрім того, Відповідач отримав в установленому законодавством порядку Дозвіл Національного Банку України № 21-2 від 04.11.2005р. на право здійснення операцій, визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (а.с.37) згідно з додатком до цього дозволу, в якому, зокрема, зазначено право Відповідача на ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті тощо (а.с.38). Пунктом 11 Постанови № 5 від 30.03.2012р. визначено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Окрім того, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним (п.13 Постанови № 5 від 30.03.2012р.). Таким чином, суд дійшов висновку, що на момент укладення Договору «Автопакет» № 238/П/20/2008-840 від 01.08.2008р. Відповідач мав право надавати споживчий кредит у іноземній валюті, за наявності генеральної ліцензії та дозволу Національного банку України на здійснення валютних операцій. Отже, як встановлено судом при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 192, 203, 215, 524, 525, 526,533, 627, 1046, 1049, 1054 ЦК України з урахуванням Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» та

Outcome: dismissed