Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

У лютому 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що 18 липня 2018 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 20000,00 доларів США, що еквівалентно 524400,00 грн. Борг відповідач зобов`язався повернути у термін до 01 грудня 2018 року. За договором від 16 липня 2019 року №16-07/19 [PERSON] відступив на користь [PERSON] право вимоги до позичальника [PERSON] за договором позики від 18 липня 2018 року. Як стверджувала позивач, кошти, отримані в борг, у сумі 20000,00 доларів США, [PERSON] досі не повернув, безпідставно ухиляючись від зобов`язань, взятих на себе за договором позики від 18 липня 2018 року. Оскільки відповідач прострочив виконання взятого на себе за договором позики зобов`язання щодо повернення позики, [PERSON] просила суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 18 липня 2018 року у сумі 518800,00 грн, що еквівалентно 20000,00 доларів США, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 18387,52 грн та втрати від інфляції у сумі 29253,84 грн. Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подав. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги свого довірителя, просила суд їх задовольнити. Відповідач у судові засіданні, призначені на 16 год 30 хв 26 травня 2020 року, 12 год 30 хв 02 вересня 2020 року та 14 год 30 хв 25 листопада 2020 року, не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 18 липня 2018 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 20000,00 доларів США (а. с. 14). Указаний договір був посвідчений приватним нотаріусом приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Прийдаком Ю.М. та зареєстрований в реєстрі за №1417 (а. с. 14). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з умовами договору позики від 18 липня 2018 року позичальник зобов`язався повернути позику у термін до 01 грудня 2018 року, проте належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов`язання, своєчасно не повернувши її. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 16 липня 2019 року [PERSON] (первісний кредитор) та [PERSON] (новий кредитор) уклали договір №16-07/19, за яким [PERSON] відступив на користь [PERSON] право вимоги до позичальника за договором позики від 18 липня 2018 року (а. с. 15-18). Зважаючи на те, що цивільне законодавство України визначає для договору позики просту письмову форму та не вимагає від його сторін додаткового обов`язку щодо нотаріального посвідчення договору, укладення [PERSON] та [PERSON] договору про відступлення права вимоги від 16 липня 2019 року №16-07/19 у простій письмовій формі відповідає нормі ст. 513 ЦК України. На виконання п. 5.2 договору про відступлення права вимоги від 16 липня 2019 року №16-07/19 первісний кредитор надіслав позичальнику [PERSON] поштовим відправленням з описом вкладення повідомлення про відступлення права вимоги (а. с. 76-78). Таким чином, [PERSON] вправі вимагати у відповідача повернення боргу за договором позики від 18 липня 2018 року у сумі 20000,00 доларів США, що еквівалентно 567482,00 грн (згідно з офіційним курсом НБУ гривні щодо долара США станом на 25 листопада 2020 року). Зважаючи на те, що [PERSON] заявлено до стягнення суму боргу в гривневому еквіваленті у сумі 518800,00 грн, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства саме така сума підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17). Зважаючи на те, що зобов`язання у договорі позики від 18 липня 2018 року визначене в іноземній валюті, позивач [PERSON] не вправі вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Зі змісту норми ч. 2 ст. 625 ЦК України вбачається, що нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за період з 02 грудня 2018 року до 28 січня 2020 року. Таким чином, три проценти річних за прострочення виконання [PERSON] зобов`язання за договором позики від 18 липня 2018 року становить 695,34 доларів США (20000,00 доларів США х 3% х 423 дні (з 02 грудня 2018 року до 28 січня 2020 року) / 365 днів = 695,34 доларів США), що еквівалентно 19729,65 грн (згідно з офіційним курсом НБУ гривні щодо долара США станом на 25 листопада 2020 року). [PERSON] заявлено до стягнення три проценти річних від простроченої суми у розмірі 18387,52 грн, а отже, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства саме така сума підлягає стягненню з відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано договір про надання правової допомоги від 19 липня 2019 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Василець М.С.; детальний опис наданих адвокатом послуг, а також їх вартість в розмірі 3800,00 грн; квитанцію до прибуткового касового ордера від 07 серпня 2019 року №2, що засвідчує оплату позивачем правничої допомоги (а. с. 21-24). Отже, витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджені належними доказами. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі витрати на правову допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] компенсації підлягає судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 5371,87 грн (518800,00 грн + 18387,52 грн = 537187,52 грн) / 566441,36 грн х 5664,41 грн = 5371,87 грн) та витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог у сумі 3603,75 грн (518800,00 грн + 18387,52 грн = 537187,52 грн) / 566441,36 грн х 3800,00 грн = 3603,75 грн).

Outcome: partial