Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору №IFILGA0000000004 від 23.09.2008 року та договору поруки, укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] 23.09.2008 року. Позовні вимоги мотивувала тим, що кредитний договір суперечить ЗУ "Про захист прав споживачів", а саме, відповідачем ні перед його укладенням, ні протягом дії кредитного договору не повідомив позивача, не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування; в оскаржуваному договорі відсутній детальний розпис вартості кредиту, що свідчить про відсутнісь істотної умови договору - ціни, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Умови кредитного договору є несправедливими, у зв"язку з чим існує істотний дисбаланс прав та обов"язків на шкоду позивача. Оскільки, кредитний договір слід визнати недійсним, а недійсність основного зобов"язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, то представник позивача просила також визнати недійсним і договір поруки, яким забезпечено кредитний договір. Представник позивача в судове засідання не з"явилась, попередньо подала до суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.29). Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.18, 26). З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з кредитним договором №IFILGA0000000004 від 23.09.2008 року ЗАТ КБ "ПриватБанк" правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" зобов"язався надати [PERSON] кредитні кошти на строк з 23.09.2008 року по 23.09.2018 року включно, у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 45 942,47 дол. США на наступні цілі: у розмірі 41 622,47 дол. США на споживці цілі, з них 40 000,00 дол. США на споживчі цілі шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 1 200,00 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 226,88 дол. США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 195,59 дол. США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 4 320,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,64% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з 10 по 15 число кожного місяця. Погашення зоборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 830,11 дол. США згідно графіку погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (п.8.1. Кредитного договору) (а.с.6, 7). В забезпечення виконання кредитних зобов'язань за вказаним договором між ЗАТ КБ "ПриватБанк" правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] 23.09.2008 року було укладено договір поруки. Відповідно до п.2 вказаного договору поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов"язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с.8). Оспорюючи кредитний договір №IFILGA0000000004 від 23.09.2008 року представник позивача вказує на те, що він суперечить чинному законодавству України. Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про захист прав споживачів" споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції, а споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. З умов кредитного договору №IFILGA0000000004 від 23.09.2008 року вбачається, що він відповідає ознакам споживчого кредиту, а тому у спірних правовідносинах до застосування підлягає ЗУ "Про захист прав споживачів". Згідно ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Однак, відповідач не виконав переддоговірну роботу з позивачем, не повідомив та не надав в повному обсязі інформацію про умови кредитування, що суперечить вищевказаній нормі закону. Відсутність в оскаржуваному кредитному договорі детального розпису вартості кредиту свідчить про відсутність істотної умови договору, а саме ціни, яка передбачена ст. 632 ЦК України. Перед укладенням кредитного договору відповідачем не було повідомлено позивача в письмовому порядку про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі, між зобов"язаннями споживача, чим було порушене право споживача на свободу вибору продукції, обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит, так як не повідомлено про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупність вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, податковий режим сплати відсотків та державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію. Переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, ціну продукції, що в своїй сукупності порушує права споживача згідно ст. 21 ЗУ "Про захист прав споживачів". Крім того, умови кредитного договору є свідченням істотного дисбалансу прав та обов"язків, оскільки, відповідач переконавши позивача, що кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше ніж кредитні ресурси української гривні та надаючи кредит в доларах США, переклав всі ризики знецінення національної валюти виключно на позивача. Згідно п.8.1. Кредитного договору усі платежі по поверненню суми кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом визначені у валюті кредиту. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суди повинні з"ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення ст.ст. 11, 18, 21 ЗУ "Про захист прав споживачів", а також п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, зареєстрованих у МЮУ 25.05.2007 року №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання чинності постановою), де передбачено обов"язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, про наявність валютних ризиків. Однак, відповідачем таких дій щодо позивача вчинено не було. Згідно п.14 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема ст.ст. 215, 1048-1052, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 18, 19 ЗУ "Про захист прав споживачів". Крім цього, згідно умов кредитного договору обов"язки відповідача передбачено лише шістьма пунктами договору, а позивача - дванадцятьма, права відповідача закріплені чотирнадцятьма пуктами, а позивача - п"ятьма, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків строін не на користь позивача. З огляду на викладене, суд вважає доведеними вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору №IFILGA0000000004 від 23.09.2008 року, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Як слідує з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А тому, позовні вимоги в частині визнання недійсним оспорюваного кредитного договору, за вищезазначених підстав є обґрунтованими. Що стосується вимоги про визнання недійсним договору поруки від 23.09.2008 року укладеного між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] то така вимога також підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов"язання може забезпечуватися неустойкоюю. Порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно ч.2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов"язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов"язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. А отже, договір поруки від 23.09.2008 року укладений між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] також слід визнати недійсним. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, беручи до уваги, що представником відповідача не надано суду жодних доказів, які б спростовували наведені представником позивача доводи, таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. А тому, з відповідача слід стягнути в дохід держави 551,20 грн. судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ЗУ "Про захист прав споживачів", Постанови Пленуму ВСУ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", ст.ст. 203, 215, 546, 548, 553, 554, 632 ЦК України,

Outcome: approved