Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

[PERSON] звернувся 17 листопада 2016 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль» в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 014/0030/82/80662 від 28.08.2007 року укладений між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (АТ «Райффайзен Банк Аваль» - змінена назва, відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства») АТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської дирекції та [PERSON] з моменту укладання; визнати недійсним Договір іпотеки від 28 серпня 2007 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], зареєстрований у Державному реєстрі іпотек № витягу: 14130068 від 28.08.2007 року. Реєстраційний номер: 5557020. Контрольна сума: ДВБД11Ф354; у Державному реєстрі іпотек скасувати запис: об'єкт обтяження: [ADDRESS], номер за РПВН:16161716. Реєстраційний номер: 5557020. Контрольна сума: ДВБД11Ф354; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом приведення сторін у первісне положення, а саме повернення сторонами коштів отриманих в рамках кредитного договору № 014/0030/82/80662 від 28.08.2007 року; зарахувати оплачені [PERSON] кошти в сумі 52 201, 52 дол. США (п'ятдесят дві тисячі двісті один долар, 52 центи), що в еквіваленті по курсу долара до гривні на момент здійснення оплат становить 407 308,01 (чотириста сім тисяч триста вісім гривень, 01 копійка), в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/0030/82/80662 від 28.08.2007 року; стягнути з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь [PERSON] переплату за кредитним договором № 014/0030/82/80662 від 28.08.2007 року в сумі 14 155,52 дол. США (чотирнадцять тисяч сто п'ятдесят п'ять доларів, 52 центи що в еквіваленті становить 368 043,52 (триста шістдесят вісім тисяч сорок три гривні, 52 копійки). Позивач посилається на те, що відповідно до кредитного договору Банк надає йому кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 38 046,00 Доларів США, зі сплатою за користування кредитними коштами процентів за ставкою 13,5 % річних. Строк надання кредиту 120 місяців. Позивач, не погоджується з вказаним положенням кредитного договору та вважає його недійсним у зв'язку з тим, що Банком при укладені спірного кредитного договору були допущені порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» так як, відповідно до пункту 1.7. Кредитного договору Позичальник зобов'язується одноразово сплатити Банку комісію за оформлення кредиту в розмірі 746 (сімсот сорок шість) доларів США, без ПДВ. Однак, умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь - яких платежів за дії, які не є послугою у визначені цього Закону, є нікчемною. Тобто, позивач вважає, що фактично Банк змушує Позичальника виразити у грошовому вигляді своє волевиявлення щодо отримання кредиту, а таке положення прямо суперечить як нормам Закону Україну «Про захист прав споживачів», так й іншим положенням оспорюваного договору, а саме пункту 9.1. (договір набуває чинності з часу його підписання Сторонами та скріплення печаткою Кредитора). Крім того, Банк не довів до відома позичальника інформацію про найменування та місцезнаходження Кредитодавця, умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, що позивач вважає грубим порушенням з боку Банку вимог чинного законодавства України щодо захисту прав споживачів. Також, позивач зазначає, що Банк не міг використовувати іноземну валюту в якості валюти кредитного договору, а також не повідомив позичальника про ризики, які супроводжували видачу кредиту в іноземній валюті. Такі дії Банку позивач розцінює як ведення нечесної підприємницької практики. Крім того, позивач посилається на те, що Кредитний договір не був направлений на настання реальних наслідків, а тому в сукупності наявні підстави для визнання кредитного договору № 014/0030/82/80662 від 28.08.2007 р. недійсним з моменту укладання. Кредитний договір був забезпечений Договором іпотеки від 27 серпня 2007 року, посвідчений Горецькою В.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 5913 - 28 серпня 2007 року. Відповідно до пункту 1.2. розділу 1 «1.ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ», вищезазначеного Договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира [ADDRESS], що належить [PERSON], на праві приватної власності, що складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 139,4 кв. метрів, у тому числі житловою площею 44,4 кв. метрів. Позивач посилається на те, що недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом, а тому просить суд, визнати недійсним Договір іпотеки від 28 серпня 2007 року. Застосувати наслідки недійсності правочину шляхом приведення сторін у первісне положення, а саме повернення сторонами коштів отриманих в рамках кредитного договору № 014/0030/82/80662 від 28.08.2007 року. Провадження по справі відкрито 18 листопада 2016 року. 27 квітня 2017 року представником відповідача подано заперечення на позов, в яких той зазначає, що при посиланні на порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вказує на порушення абз.3 ч.4 ст.11 Закону, яке було додано до Закону лише 22.09.2011 року, тобто на момент укладення спірного договору 28.08.2007 року Банк не міг порушити вказану вимогу Закону. Також, представник Банку посилається на те, що інформація про найменування та місцезнаходження кредитодавця, умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту було доведено позичальнику, про що він особисто поставив підпис та завірив, що «Договір мною прочитаний, умови та правові наслідки підписання кредитного договору мені зрозумілі та я з ними згоден. Підпис під цим договором зроблено мною власноручно та добровільно». Також, відповідно до Додатку 1 до Кедитного договору №014/0030/82/80662 від 28.08.2007 року (Графіку надання кредиту), Додатку №2 (Графік погашення кредиту та інших платежів. Сукупна вартість кредиту), Додатку №3 (Перелік (тарифів) «Райффайзен банк Аваль» (Банк), інших фінансових зобов?язань позичальника, що входять до сукупної вартості кредиту), які є додатками до позовної заяви, Позичальник в повному обсязі ознайомлений з умовами кредитування, сукупною вартістю кредиту та іншою інформацією. Дана інформація Позичальнику зрозуміла і він з нею згоден, що підтверджено його підписом. Також, АТ «Райффайзен Банк Аваль» має необхідні дозвільні документи для здійснення операцій з валютними цінностями, а відтак відсутні законні підстави для визнання кредитного договору недійсним як такого, що вчинений банком без відповідного дозволу ліцензії. Крім того, в п.8.3 кредитного договору зазначено, що в разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник. З підписанням Договору, Позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану Позичальника. Таким чином, представник Банку, вважає, що норми чинного законодавства під час укладення спірного договору не були порушені, а тому підстав для задоволення позовних вимог не має. Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний - процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 17 жовтня 2018 року представником відповідача подано клопотання про доручення до матеріалів справи рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.09.2016 року № 757/12715/16, яким було відмовлено в задоволенні позову про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №014/0030/82/80662 від 28.08.2007 року з підстав не визначення суми кредиту в національній валюті, а лише в іноземній валюті. Позивач в судове засідання не з?явився, надав заяву, якою свій позов підтримав, просив задовольнити повністю та слухати справу за його відсутності Представник відповідача в судове засідання не з?явився, надав заяву, якою просив слухати справу за його відсутності, просив відмовити у задоволенні позову повністю. Суд розглядає справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (АТ «Райффайзен Банк Аваль» змінена назва, відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства»), в особі Одеської дирекції та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/0030/82/80662 від 28.08.2007 року. Відповідно до цього кредитного договору Банк надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 38 046,00 Доларів США, зі сплатою за користування кредитними коштами процентів за ставкою 13,5 % річних. Строк надання кредиту 120 місяців. [PERSON] вважає цей договір таким, що укладений з порушенням норм чинного законодавства і має бути визнаний недійсним з визнанням недійсним договору іпотеки, який укладено на забезпечення виконання вказаного кредитного договору та просить суд застосувати наслідни недійсності вказаних договорів. При цьому, позивач вказує на те, що Банком при укладені спірного кредитного договору були допущені порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів», а саме відповідно до пункту 1.7. Кредитного договору Позичальник зобов'язується одноразово сплатити Банку комісію за оформлення кредиту в розмірі 746 (сімсот сорок шість) доларів США, без ПДВ. Проте, відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь - яких платежів за дії, які не є послугою у визначені цього Закону, є нікчемною. Крім того, позивач посилається на те, що згідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Пунктом 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168 передбачено, що Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Надання кредиту є одночасно дією, яку Банк здійснює на власну користь, адже Банк в подальшому отримує грошові кошти в якості плати за користування Кредитом, а також дією, яка вчиняється Банком (надання кредиту) та споживачем (отримання кредиту) з метою встановлення правовідносин, вважаючи що без надання кредиту спірний оспорюваний правочин неможливо вважити укладеним. Тобто фактично Банк змушує Позичальника виразити у грошовому вигляді своє волевиявлення щодо отримання кредиту. Таким чином, таке положення прямо суперечить як нормам Закону Україну «Про захист прав споживачів», так й іншим положенням оспорюваного договору, а саме пункту 9.1. (договір набуває чинності з часу його підписання Сторонами та скріплення печаткою Кредитора). Однак, судом встановлено, що позивач посилається на редакцію вказаного Закону від 01.01.2016 року, а на момент укладення спірного кредитного договору діяла редакція Закону від 13.01.2006 року, а абз.3 ч.4 ст.11 закону було додано лише 22.09.2011 році. Таким чином, суд доходить висновку, що Банк при укладенні кредитного договору № 014/0030/82/80662 від 28.08.2007 року, не міг порушити абз.3 ч.4 ст.11 Закону Україну «Про захист прав споживачів», так як такого положення взагалі не існувало на той час, а тому підстав для визнання договору недійсним з цього приводу немає. Щодо порушень пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168, то суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави для визнання договору недійсним, оскільки видачу коштів банком позичальнику у зв?язку з укладенням договору не можна розцінювати як дію, яка вчинена банком на свою користь, так як кошти отримує позичальник, а отримання передбачених по договору процентів за користування кредитом не є безпосередніми діями банку, а фактично є діями які виконує позичальник на виконання умов договору. Також суд вважає, що всі умови договору були узгоджені сторонами добровільно, а підпункт 1.7 Кредитного договору передбачає плату комісійної винагороди за конкретну послугу (оформлення кредиту), а не за укладення кредитного договору, як такого. Також, позивачем не надано суду доказів того, що ним комісія в розмірі 746 доларів США була сплачена при отриманні кредиту. Крім того, позивач посилається на те, що відповідно до статті 11 (ч. 2) Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Згідно до приписів пунктів 2.1. Постанови Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, яким затверджені «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі - Постанова НБУ № 168) банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Згідно до п.п. 2.4. - 2.5. Постанови НБУ № 168 Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Тож, позивач вказує на те, що відповідно до приписів законодавства перед укладенням кредитного договору із потенційним Позичальником (споживачем) Банк повинен надати повну та вичерпну інформацію, яка передбачена чинним законодавством України в сфері захисту прав споживачів. Така інформація повинна міститися в затвердженій Банком формі. Водночас така інформація повинна надаватися виключно в письмовому вигляді. Підтвердження надання такої інформації повинно бути зафіксовано також на письмовому носії. Отже, перед тим як оформлювати Кредитний договір з [PERSON] Банк зобов'язаний був завчасно довести повну та об'єктивну інформацію про найменування та місцезнаходження Кредитодавця, умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту тощо та отримати відповідно підтвердження. Однак, як зазначає позивач, йому такої інформації в письмовій формі завчасно надане було. Судом встановлено, що кредитний договір та договір іпотеки, а також підпис, здійснений власноручно [PERSON] в кінці кредитного договору, підтверджує ознайомлення позичальника з положеннями вказаного договору, а відповідно до п. 12.4 Договору, позичальник перед укладанням цього Договору в письмовій формі повідомленний про всі умови споживчого кредитування «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених частиною цього Договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною. Підпис позичальником під спірним договором зроблено ним власноручно та добровільно, що не оспорюється позивачем. Також відповідно до Додатку 1 до Кредитного договору № 014/0030/82/80662 від 28.08.2007 р. (Графіку надання кредиту), Додатку № 2 (Графік погашення Кредиту та інших платежів. Сукупна вартість кредиту), Додатку № 3 (Перелік (тарифів) "Райффайзен Банк Аваль" (Банк), інших фінансових зобов'язань Позичальника, що входять до сукупної вартості кредиту), які є додатками до позовної заяви, Позичальник в повному обсязі ознайомлений з умовами кредитування, сукупною вартістю кредиту та тощо. Дана інформація Позичальнику зрозуміла і він з нею згоден, що підтверджується його підписом. Таким чином, суд доходить висновку, що посилання позивача на ненадання йому з боку банку вичерпної інформації про кредит, надання якої передбачено чинним законодавством, не знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, а тому не може бути підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним. Крім того, позивач посилається на те, що Банк не міг використовувати іноземну валюту в якості валюти кредитного договору, а в п.5.7 кредитного договору зазначено, що Позичальник в строки, передбачені Договором зобов'язаний здійснювати повернення суми кредиту та сплату відсотків у валюті, що відповідає валюті кредиту. Обгрунтовується це позивачем тим, що відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. У статті 524 Цивільного кодексу України, передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до статті 35 Закону України «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків на території України є гривня. Проте, відповідно до ч. 2. ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 3 ст. 533 ЦК України встановлює, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Закон України "Про банки і банківську діяльність" з змінами та доповненнями дає визначення банківського кредиту, як будь-якого зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. В свою чергу у відповідності з нормами статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, операції з валютними цінностями. Щодо ліцензування банків для здійснення операцій з кредитування в іноземній валюті, слід виходити з наступного. Згідно з ч.1 ст. 19 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії. Всі банківські операції, зазначені в ст. 47 Закону Банки здійснюють за відповідним дозвільним режимом їх здійснення, який можна поділити на 2 групи: - банківські операції, які здійснюються банком на підставі банківської ліцензії; - операції, які можуть здійснюватися Банком за умови отримання письмового дозволу НБУ. Операції з валютними цінностями /п.1 ч.2 ст. 47 Закону "Про банки..."/ здійснюються банками на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення такого виду операцій /ч.5 ст.47 Закону "Про банки..."/. Що стосується валютного законодавства, то відповідно до вимог Декрету КМ від 19.02.1993 року /ст.1/ надання кредитів в іноземній валюті віднесено до валютних операцій. Згідно ст.2 Закону "Про банки..." банківська ліцензія-це документ, який видається НБУ в порядку і на умовах, визначених в цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Відповідно до п.1.2 "Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій", затвердженого постановою НБУ № 275 від 17.01.2001 року письмовий дозвіл НБУ - документ, який видає НБУ у порядку і на умовах, визначених Законом "Про банки..." та цим Положенням, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені ст. 47 Закону "Про банки...". Таким чином здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій НБУ. На момент укладення Кредитного договору Позивач - АТ "Райффайзен Банк Аваль" - мав Банківську ліцензію, що підтверджено матеріалами справи. Відповідно до ст. 5 Декрету КМ України від 19.02.1993 р. № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" , яка зазначає: "НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Відповідно підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету наявність індивідуальної ліцензіїна надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Виходячи з наведеного, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина з огляду на відсильний характер норми Декрету не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов`язані з наданням резидентами /банками та іншими фінансовими установами/ кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку, тому й надання кредитних кошт в дол.. США є законним та таким, що не суперечить законодавству України. Що стосується необхідності отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу , на чому наполягає позивач, то слід зазначити, що відповідно до ст.5 Декрету порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються НБУ. Згідно зі ст.11 Декрету НБУ видає в межах, передбачених цим Декретом, обов`язкові для виконання нормативні акти, щодо здійснення операцій на валютному ринку України. Крім цього, відповідно до ст.44 Закону України "Про Національний банк України" НБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. На виконання вказаних повноважень НБУ прийнято Положення про порядок надання Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене Постановою НБУ № 483 від 14.10.2004 року . Відповідно до п.1.5 Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений Банк /ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями/. Крім того, в пункті 8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 200 від 30.05.2007 року прямо вказано, що "фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій ... можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій". Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною зі сторін договору. ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" має банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону "Про банки...". Відповідно до Дозволу ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" має право здійснювати операції, визначені п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону "Про банки...", а саме: має право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті. Таким чином, судом встановлено, що АТ "Райффайзен Банк Аваль" має необхідні дозвільні документи для здійснення операцій з валютними цінностями, а відтак, відсутні законні підстави для визнання кредитного договору та договору поруки недійсними як таких, що вчинені банком без відповідного дозволу /ліцензії/. При цьому, суд бере до уваги, що з даних підстав позивач вже звертався до суду з вимогами про визнання Кредитного договору недійсним і рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.09.2016 року № 757/12715/16, йому було відмовлено в задоволенні позову про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №014/0030/82/80662 від 28.08.2007 року з підстав не визначення суми кредиту в національній валюті, а лише в іноземній валюті. Крім того, позивач посилається на те, що Банк не повідомив позичальника про ризики, які супроводжували видачу кредиту в іноземній валюті, що позивач трактує як ведення нечесної підприємницької практики. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Однак, судом встановлено, що в п. 8.3 кредитного договору зазначено, що в разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе Позичальник. З підписанням Договору, Позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може призвести до значних збитків та погіршення фінансового стану Позичальника. Таким чином, суд вважає, що про всі ризики, які супроводжує видача кредиту в іноземній валюті, позичальнику було роз?яснено, що він сам підтвердив, скріпивши спірний договір своїм підписом. Ніяких додаткових роз?яснень, які повинен надавати Банк у разі видачі кредиту в іноземній валюті, чинним законодавством не передбачено, а тому використання Банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, та включення до кредитного договору пункту коли всі ризики знецінення національної валюти України покладаються виключно на Позичальника споживача кредитних послуг не можна розцінювати як такі, що погіршують становище позичальника як споживача порівняно з Банком в разі настання певних подій, так як невиконання позичальником Договору в свою чергу несе для Банку валютні ризики, а тому такі дії Банку не можна трактувати як ведення нечесної підприємницької практики. Щодо зазначення позивачем підстав для визнання спірного договору недійсним, а саме того, що Кредитний договір не був направлений на настання реальних наслідків, то суд вважає це твердження безпідставним, так як сам позивач підтверджує те, що йому було надано кредитні кошти у вказаному в Договорі розміру. Таким чином, суд доходить висновку, що кредитний договір № 014/0030/82/80662 від 28.08.2007 року укладений між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (АТ «Райффайзен Банк Аваль») в особі Одеської дирекції та [PERSON] вчинений з дотриманням в момент укладення всіх, встановлених законом вимог, а тому підстави визнати його недійсним відсутні. Відповідно до п.2 ст. 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом. Суд вважає, що оскільки фактична дійсність кредитного договору знайшла своє підтвердження в судовому засіданні та виходячи з того, що кредитний договір до цих пір не виконаний то і договір іпотеки не припиняє своєї дії, так як договір іпотеки по відношенню до кредитного договору є додатковим і строк дії закінчується з виконанням основного зобов'язання, тобто з повним погашенням кредиту. В зв'язку з цим суд доходить висновку, що у задоволенні позовної заяви [PERSON] має бути відмовлено повністю.

Outcome: dismissed