Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, при третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору про визнання права власності на земельну ділянку. Посилаються на те, що згідно договору дарування від 05.03.2013 року вона являється власником нежитлової будівлі [ADDRESS] (будівля зернового складу колишнього колективного сільськогосподарського підприємства ВАТ «Молницький», згодом СТОВ «Молницьке»). Як вбачається з того ж договору дарування, дана нежитлова будівля розміщена на земельній ділянці площею 0,9938 га, з кадастровим номером 7320783500:01:004:0219. Як вбачається з відповіді начальника відділу Держземагентства у Герцаївському районі, земельна ділянка з кадастровим номером 7320783500:01:004:0219 знаходиться в межах ділянки під господарським двором площею 1,4 га, яка відповідно до Проекту передачі земель у колективну власність відкритому акціонерному товариству «Молницький» на території Молницької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, розробленої Чернівецьким філіалом Інституту землеустрою у 1998 році, була передана у колективну власність громадянам - членам ВАТ «Молницький» на підставі рішення Молницької сільської ради X сесії XXII скликання від 24 листопада 1997 року, право власності посвідчено Державним актом на право колективної власності на землю серія ЧВ № 000177 реєстраційний № 15 від 31 серпня 1998 року. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. А відповідно до ч.2 цієї ж статті суб'єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства. Згідно ч.3 ст. 8 цього ж закону майно, що належить підприємству може бути передано державним, кооперативним та іншим підприємствам, організаціям і громадянам за рішенням загальних зборів членів підприємства або зборів уповноважених. Як вбачається із Довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців діяльність сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Молницьке» припинено. Однак при ліквідації товариства не було вирішено питання про розподіл несільськогосподарських угідь, тобто про розподіл земельних ділянок під господарським двором, а тому для захисту свого права на землю позивачка змушена звернутись до суду, посилаючись на ст.120 Земельного кодексу України. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Молницьку сільську раду Герцаївського району Чернівецької області належним чином було повідомлено про місце та час розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила, натомість від них надійшла заява про розгляд справи у відсутності їхнього представника, зазначивши, що позовні вимоги підтримують, проти їх задоволення не заперечують. Начальник відділу Держземагентства в Герцаївському районі Петров С.К. дав роз'яснення суду, що при ліквідації СТОВ «Молницьке» повинно було вирішитися загальними зборами членів пайовиків про те, що при розробці проекту паювання, землі пайового фонду паюються між членами колективного підприємства, землі іншої категорії призначення передаються до земель запасу сільської ради. Відповідно до Інструкції про порядок ведення статистичної звітності кількісного обліку земель, для внесення певних змін у формі обліку 6-зет має бути певна підстава, у самій формі обліку такої графи на підставі чого вносяться зміни немає. На даний момент спірна земельна ділянка має статус земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності розпорядником якого є Головне управління Держземагентства в Чернівецькій області. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав суду, він працював головою колгоспу СТОВ «Молницьке», та за його період роботи на цій посаді він ніяких рішень щодо передачі земельних ділянок з колективної власності у державну власність не приймав. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, натомість від останніх надійшло до суду заперечення на позов, в якому просять в задоволенні позову відмовити в повному обсязі та подальший розгляд справи провести у відсутності їхнього представника. Свої вимоги аргументує тим, що пунктом „Б" частини другої статті 22 Земельного кодексу України передбачено, що несільськогосподарські угіддя, зокрема, землі під господарськими будівлями і дворами, належать до земель сільськогосподарського призначення. Спільна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, шрифт агровиробничих груп ґрунтів є господарський двір. Відповідно до положень пункту п'ятнадцятого розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель не допускається купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб. Згідно із частиною п'ятокю статті 120 Земельного кодексу України, при переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зважаючи на викладене, земельні ділянки сільськогосподарського призначення з розташованими на них об'єктами нерухомого майна, можуть бути надані власникам цих об'єктів лише на умовах оренди. На підставі досліджених письмових доказів судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З обставин, наведених у позовній заяві судом встановлено, що згідно договору дарування нежитлової будівлі від 05 березня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] позивач являється власником нежитлової будівлі (будівлі зернового складу колишнього колективного сільськогосподарського підприємства ВАТ «Молницький», згодом СТОВ «Молницьке») за [ADDRESS]. Як вбачається з того ж договору дарування дана нежитлова будівля розміщена на земельній ділянці площею 0,9938 га, з кадастровим номером 7320783500:01:004:0219. Як вбачається з відповіді начальника відділу Держземагентства у Герцаївському районі земельна ділянка з кадастровим номером 7320783500:01:004:0219 знаходиться в межах ділянки під господарським двором площею 1,4 га, яка відповідно до Проекту передачі земель у колективну власність відкритому акціонерному товариству «Молницький» на території Молницької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, розробленої Чернівецьким філіалом Інституту землеустрою у 1998 році, була передана у колективну власність громадянам - членам ВАТ «Молницький» на підставі рішення Молницької сільської ради X сесії XXII скликання від 24 листопада 1997 року, право власності посвідчено Державним актом на право колективної власності на землю серія ЧВ № 000177 реєстраційний № 15 від 31 серпня 1998 року. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з нижчевикладеного. Частиною першою статті 118 Земельного кодексу України визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Абзацом 3 ч. 7 ст.118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. 04.12.2013 позивач звернулась до Головного управління Держземагентства у Чернівецькій області (далі Головне управління) із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,9938га, кадастровий номер 7320783500:01:004:0219 для ведення особистого селянського господарства. Згідно з наданими матеріалами, земельна ділянка площею 0,9938 га за кадастровим номером 7320783500:01:004:0219 перебувала в користуванні попереднього власника нежитлової будівлі відповідно до укладеного договору оренди земельної ділянки від 24.10.2012 №38, який зареєстрований 26.12.2012 року за № 732078354000398. Окрім того, згідно із інформацією Молницької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області вищезазначена земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності, шрифт агровиробничих груп ґрунтів є господарський двір. Слід зауважити, що сільськогосподарські двори - це землі під будівлями і дворами (не сільськогосподарські угіддя), які використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва або іншого сільськогосподарського призначення і відповідно до норм чинного законодавства надаються громадянам або юридичним особам в користування на умовах оренди, що підтверджується листом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.03.2009р. за №14-22-7/2619. Таким чином, у відповідності із ч. 7 ст.118 ЗК України, листом від 23.12.2013р. Головне управління надало позивачу мотивовану відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,9938га, кадастровий номер 7320783500:01:004:0219 для ведення особистого селянського господарства на підставі ст.120 ЗК України. Не погоджуючись із вищезазначеною відмовою позивач звернулась до Чернівецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держземагентства у Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії. Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2014 року у справі №824/1177/14-а в задоволенні адміністративного позову про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - відмовлено в повному обсязі. Дана постанова оскаржена не була та набрала законної сили згідно чинного законодавства. Згідно із нормами Земельного кодексу України отримати земельну ділянку у власність із земель державної або комунальної власності можливо шляхом безоплатної приватизації земельної ділянки або в порядку продажу, передбаченим цим кодексом. Відповідно до ч.2 ст.22 ЗУ України до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Частина 3 статті 22 Земельного кодексу України вказує, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури. Законодавець, використовуючи словосполучення „передаються у власність" передбачив різні підстави отримання у власність земельної ділянки: як на підставі рішень органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади в порядку безоплатної приватизації, так і шляхом укладення цивільно-правової угоди тощо. Землі, які розміщені під господарськими будівлями і дворами є землями для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Колишні колективні сільськогосподарські підприємства використовували земельні ділянки під будівлями та спорудами ферми для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з метою отримання прибутку (ведення сільського господарства, тваринництво та ін.), приміщення двору було функціонально підлаштовано під таку діяльність. «Класифікація видів цільового призначення земель», затверджена наказом Держкомзему №548 від 23.07.2010 року та зареєстрована в Мін'юсті 01.11.2010 за №1011/18306 (далі - КВЦПЗ) визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об'єктів. Згідно Розділу II КВЦПЗ така категорія земель як „землі сільськогосподарського призначення" складається із земель з такими цільовими призначеннями, як: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для ведення фермерського господарства, для ведення особистого селянського господарства тощо. Отже, такі цільові призначення земельних ділянок як: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та для ведення особистого селянського господарства розрізняються у земельному законодавстві та є різні за своїм змістом і правовою природою. В свою чергу перелік варіантів цільового призначення земельних ділянок, які передаються в порядку безоплатної приватизації визначено в ст.121 Земельного кодексу України „Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам". Серед даного переліку відсутня земельна ділянка з таким цільовим призначенням - „для ведення товарного сільськогосподарського виробництва". Беручи до уваги зазначене, земельна ділянка на якій розміщенні господарські двори не може бути отримана в порядку безоплатної приватизації. В зв'язку з цим і не підлягає до застосування порядок безоплатної приватизації земельних ділянок, який встановлений ст. 118 ЗК України. Разом з тим, відповідно до п.15 перехідних положень ЗК України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, в порядку, визначеному цим Законом. Водночас, частиною 2 статті 120 ЗК України передбачає, що якщо будівля або споруда розміщена на земельній ділянці, що перебуває у користуванні то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Отже, враховуючи вищенаведене та те, що на даний час діє заборона щодо купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, земельні ділянки на яких розміщені господарські будівлі та споруди (не сільськогосподарські угіддя), які використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва або іншого сільськогосподарського призначення і відповідно до норм чинного законодавства можуть надаватись громадянам або юридичним особам виключно в користування на умовах оренди. Відповідно до ч.4 ст.171 ЗК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні відповідач, згідно його заяви, визнав позовні вимоги, та не заперечував щодо їх задоволення. Суд не приймає визнання позову відповідачем, оскільки підстав для задоволення позовних вимог немає, а тому визнання позову відповідачем суперечить закону. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що підстав в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на вищезазначену земельну ділянку - відсутні, а тому слід відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Outcome: dismissed