Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати недійним договір про відступлення права вимоги від 12.11.2013 року, що був укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, 12.11.2013 року між первісним кредитором [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги, на підставі якого, [PERSON], як первісний кредитор, передає, а ФОП [PERSON], як новий кредитор, приймає на себе право вимоги, що належить [PERSON], і стає кредитором за договором № 17386 від 18.01.2012 року, що був укладений між [PERSON] та АТ "БАНК «ТАВРИКА» на суму 3 700 00,00 грн. Тобто, відповідачі уклали між собою договір про відступлення права вимоги на підставі якого ФОП [PERSON] набуває право вимоги частини зобов»язання належного первісному кредиторові- [PERSON] і стає кредитором за договором № № 17386 від 18.01.2012 року, який був укладений між [PERSON] та АТ "БАНК «ТАВРИКА». В свою чергу , відповідач ФОП [PERSON] є боржником позивача на підставі кредитного договору № 2/07-В від 05.02.2007 року з додатковими договорами № 1 від 13.08.2007 року, № 2 від 10.08.2008 року , №3 від 03.04.2008 року, №4 від 26.06.2008 року та №5 від 22.08.2008року (надалі по тексту кредитний договір). Зобов'язання ФОП [PERSON] за вказаним вище кредитним договором було забезпечене договором поруки від 22.08.2008 року, договором іпотеки від 05.02.2007 року та договором іпотеки від 22.08.2008 року, укладеним ТОВ "Магазин "Качановський" з АТ "БАНК "ТАВРИКА". 22.11.2013 року ФОП [PERSON] звернулась до позивача з заявою про припинення зобов'язання за кредитним договором, який укладений між нею та позивачем, договором поруки та іпотечними договорами, які укладені між ТОВ "Магазин "Качановський" та позивачем, посилаючись на те, що до неї перейшло право вимоги до АТ "БАНК "ТАВРИКА", а у АТ "БАНК "ТАВРИКА" є вимоги до неї, отже як зазначила ФОП [PERSON], зважаючи на фактичну часткову заміну кредитора, перехід до ФОП [PERSON] права вимоги до банку на суму, що перевищує її зобов'язання перед банком є підставою для визнання зобов'язання припиненими відповідно до положення ст. 606 ЦК України у зв'язку з поєднанням боржника і кредитора в одній особі. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить визнати договір про відступлення права вимоги від 12.11.2013 року недійсним, оскільки на момент укладення сторонами даного правочину не було дотримано вимог діючого законодавства. Представник позивача в судове засідання не з»явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовільнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідачі та третя особа в судове засідання не з»явились, про день та час слухання справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Письмових заперечнь проти позову суду не надали. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.11.2013 року між відповідачами -[PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги, на підставі якого [PERSON], як первісний кредитор передає, а ФОП [PERSON], як новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить [PERSON] за кредитним договором № 17386 від 18.01.2012 року, що був укладений між [PERSON] та АТ "БАНК «ТАВРИКА» на суму 3 700 00,00 грн. Тобто, відповідачі уклали між собою договір про відступлення права вимоги на підставі, якого ФОП [PERSON] набуває право вимоги частини зобов»язання належного первісному кредиторові- [PERSON] і стає кредитором за договором № № 17386 від 18.01.2012 року, який був укладений між [PERSON] та АТ "БАНК «ТАВРИКА». В свою чергу , відповідач ФОП [PERSON] є боржником позивача на підставі кредитного договору № 2/07-В від 05.02.2007 року з додатковими договорами № 1 від 13.08.2007 року, № 2 від 10.08.2008 року , №3 від 03.04.2008 року, №4 від 26.06.2008 року та №5 від 22.08.2008року (надалі по тексту кредитний договір). Зобов'язання ФОП [PERSON] за вказаним вище кредитним договором було забезпечене договором поруки від 22.08.2008 року, договором іпотеки від 05.02.2007 року та договором іпотеки від 22.08.2008 року, укладеним ТОВ "Магазин "Качановський" з АТ "БАНК "ТАВРИКА". ( а.с.6-30) 22.11.2013 року ФОП [PERSON] звернулась до позивача з заявою про припинення зобов'язання за кредитним договором, який укладений між нею та позивачем, договором поруки та іпотечними договорами, які укладені між ТОВ "Магазин "Качановський" та позивачем, посилаючись на те, що до неї перейшло право вимоги до АТ "БАНК "ТАВРИКА", а у АТ "БАНК "ТАВРИКА" є вимоги до неї, отже, як зазначила ФОП [PERSON], зважаючи на фактичну часткову заміну кредитора, перехід до ФОП [PERSON] права вимоги до банку на суму, що перевищує її зобов'язання перед банком є підставою для визнання зобов'язання припиненими у зв'язку з поєднанням боржника і кредитора в одній особі. ( а.с.5) Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст. 510 ЦК України, у зобов'язанні є боржник і кредитор. Положення ст. 512 ЦК України визначає, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою за умови існування обставин, які передбачені пп.1-4 ч. 1 даної статті. При цьому частина 3 статті 512 ЦК України зазначає, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Умовами ст. 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 20 березня 2013 року Національним банком України прийнято рішення № 97 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "БАНК "ТАВРИКА". ( а.с. 31-32) Спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими при ліквідації банків та в питаннях регулювання правовідносин у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, є Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" №4452-VІ від 23.02.2012 р., який набрав чинності 21.09.2012 року. Згідно з частиною третьою статті 1 зазначеного Закону відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. Відповідно до ч. 8 Перехідних положень зазначеного ЗаконуУкраїни "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Отже, до всіх правовідносин, які виникають між АТ "Банк "Таврика", що пов'язані з ліквідацією останнього починаючи з 20.03.2013 року слід застосувати саме Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як імперативну норму права. Положенням ст. 602 ЦК України передбачено, що не допускається зарахування зустрічних вимог у випадках, встановлених договором або законом. При цьому відповідно до ст. 36 Закону України про систему гарантування вкладів фізичних осіб також встановлено заборону на зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом. Як вбачається з матеріалів справи, за договором про відступлення права вимоги, ФОП [PERSON] прийняла від [PERSON] той обсяг прав і обов'язків, які мав і первинний кредитор, тобто кредиторські вимоги [PERSON], що віднесені до четвертої черги у зв'язку з ліквідаційною процедурою перейшли і до позивача. Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог не може бути виконаним, оскільки це суперечить вимогам законодавства та порушує права та законні інтереси тих осіб, які віднесені до перших черг задоволення своїх кредиторський вимог. Частиною 4 статті 110 ЦК України встановлено, що особливості ліквідації банків встановлюються законом про банки і банківську діяльність. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про банки і банківську діяльність" цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків. Згідно ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п'яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду.Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Відповідно до ч.1 ст.52 Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону та щодо покриття витрат Фонду, передбачених у пункті 17 частини п'ятої статті 12 цього Закону; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; 6) вимоги фізичних осіб, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності); 7) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 8) вимоги за субординованим боргом. Таким чином, у процесі ліквідаційної процедури банку визначається заборгованість кожному кредитору банку та встановлюється черговість погашення вимог кредиторів, що унеможливлює індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора позачергово, зокрема шляхом проведення зарахування вимог. Отже, під час ліквідації банку не допускається задоволення вимог кредиторів банку окремо від ліквідаційної процедури та в процесі ліквідаційної процедури банку є неможливим зарахування однорідних зустрічних вимог (ст. 602 ЦК України) у зв'язку з невідповідністю цих процедур порядку погашення вимог кредиторів, встановленого Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виключається можливість задоволення вимог окремого кредитора позачергово, зокрема шляхом проведения зарахування вимог. Таким чином, враховуючи положення ст. 602 Цивільного кодексу України та зважаючи на те, що станом на час укладення договору про відступлення права вимоги позивач перебував у процесі ліквідаційної процедури, то до відносин щодо погашення заборгованості необхідно застосовувати положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими виключається можливість задоволення вимог окремого кредитора позачергово, зокрема шляхом проведення зарахування однорідних вимог. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятоюта шостою статті 203 цього Кодексу. Частина 1 статті 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) якщо заінтересована особа заперечує дійсність правочину на підставах, встановлених законом. Стаття 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що договір про відступлення права вимоги від 12.11.2013, який укладено між ФОП [PERSON] та [PERSON] є таким, що суперечить актам цивільного законодавства, а саме: ст. 512, 602 ЦК України, ст.ст. 36,52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому є недійсним. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved