Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Житло-буд» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, мотивуючи свої вимоги тим, що з 11.06.1997 року по 17.10.2014 року включно позивач працював у відповідача на посаді інженера. 17.10.2014 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Однак при звільненні з ним не було проведено повний розрахунок, а саме не було виплачено компенсацію за 120 днів невикористаної щорічної відпустки (за весь період роботи) у розмірі 24284, 37 грн. При цьому відмовою у виплаті коштів стала відсутність грошових коштів. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 24284, 37 грн., а також середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 179997, 30 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] уточнили позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 24284, 37 грн. та середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 200568, 42 грн. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав їх необгрунтованості та безпідставності. Пояснили, що з позивачем при звільненні був здійснений повний розрахунок, у тому числі і за невикористані дні відпустки, що підтверджується відповідними фінансовими документами. На підставі викладеного представники відповідача просили у задоволенні позову відмовити повністю. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.. 214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді інженера Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-буд» у період з 11.06.1997 року по 17.10.2014 року, що підтверджується трудовою книжкою. 17.10.2014 року позивач [PERSON] був звільнений з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Після звільнення у період з 14.11.2014 року по 12.01.2015 року Товариство здійснило розрахунок з позивачем, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями та витягами з Відомостей про нарахування коштів. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що при звільненні з ним не був проведений розрахунок у повному обсязі, оскільки кількість днів невикористаної відпустки за весь період роботи становить 120 днів, у зв»язку з чим він і звертається до суду з даним позовом. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків. Згідно із ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Нормою ч.1 ст. 47 КЗпП встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення працівника видати працівникові належно оформлену ним трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, віднесені до додаткової заробітної плати і виходять до структури заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Як зазначено у листі Міністерства праці та соціальної політики України «Щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки» № 33/13/116-08 від 22.02.2008 року, у випадку, коли працівник з якихось причин не скористався правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років, він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, визначених п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки». Статтею 75 КЗпП України визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Як встановлено при розгляді справи та підтверджується належними письмовими доказами, позивач працював у відповідача у період з 1997 по 17.10.2014 року включно, користувався правом на відпустку у порядку, передбаченому законодавством. З 1996 року до середини лютого 2014 року офіс ТОВ «Житло-Буд» знаходився за адресою: м. Київ, Майдан Незалежності, 2 (у будинку профспілок України). 19.02.2014 року у приміщенні Будинку профспілок України відбулася пожежа, якою було знищено приміщення офісу Товариства, в якому на той момент ще зберігалася частина бухгалтерських та кадрових документів. Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача вказує про наступне. Після пожежі Товариство продовжило свою господарську діяльність, продовжило виплачувати працівникам заробітну плату та поступово відновлювати втрачену інформацію. Відповідачем, у зв»язку із знищенням частини кадрових та бухгалтерських документів, було прийнято рішення вважати, що всі працівники без виключення не використовували відпустку у 2013 році, тобто кожен працівник має право на 24 календарні дні відпустки за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року. Також відповідачем було прийнято рішення про узгодження в індивідуальному порядку з кожним працівником кількості днів невикористаної відпустки за період роботи до 01.01.2013 року. Після проведення такого узгодження з позивачем було визначено, що за період роботи з 1997 року по 31.12.2012 року [PERSON] не використав 12 днів відпустки, після чого позивач написав заяву про надання йому відпустки кількістю 24 днів. 23.06.2014 року генеральним директором ТОВ «Житло-Буд» було видано наказ № 83-к, яким у тому числі було надано [PERSON] відпустку на 24 календарні дні з 23.06.2014 року по 17.07.2014 року. З урахуванням зазначеного вище при звільненні було проведено розрахунок кількості днів невикористаної [PERSON] відпустки, що за даними відповідача становила 32 дні. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 14.11.2014 року Товариство здійснило нарахування [PERSON] компенсації 10 днів невикористаної відпустки у розмірі 2023, 70 грн., після відповідних відрахувань сума до виплати становила 1720, 55 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 14.11.2014 року. 11.12.2014 року Товариство здійснило нарахування [PERSON] компенсації за 10 днів невикористаної відпустки у розмірі 2023, 70 грн., після відповідних відрахувань сума до виплати становила 1720, 14 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 11.12.2014 року та витягом з Відомості нарахування коштів № 56. 12.01.2015 року Товариство здійснило нарахування [PERSON] компенсації 12 днів невикористаної відпустки у розмірі 2428, 44 грн., після відповідних відрахувань сума до виплати становила 2064, 17 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 12.01.2015 року та витягом з Відомості нарахування коштів № 1. Викладене вище повністю підтверджує той факт, що всі 32 днів невикористаної відпустки, що обліковуються Товариством за [PERSON] на момент звільнення, були повністю компенсовані позивачу у розмірі, встановленому діючим законодавством. Що стосується посилання позивача на те, що кількість днів відпустки, що не була компенсована відповідачем, становить 120 днів, то слід зазначити наступне. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] вказує про те, що тривалість щорічної відпустки його становила 24 календарних днів, а тому за період роботи з 11.06.1997 року по 17.10.2014 року включно позивач не використав 120 календарних днів відпустки. Але при цьому слід зазначити, що одних належних доказів на підтвердження того, що кількість днів невикористаної відпустки становить 120 календарних днів, позивачем надано не було. У своїх поясненнях, як позивача, а також у своїх показах, як свідка, [PERSON] вказує про те, що при звільненні начальник відділу кадрів повідомив йому про те, що кількість днів невикористаної відпустки на момент звільнення становить 126 днів, він особисто точну кількість використаних днів відпустки не пам»ятає, всі дані були зафіксовані в його особистій картці, яку на даний час відповідач суду не надає. Також позивач зазначив, що у грудні 2013 року весь офіс Товариства з приміщення у Будинку профспілок переїхав в інше приміщення, а кадрові документи на всіх працівників взагалі зберігалися в іншому офісному приміщенні по вул. Бехтерівському у м. Києві, а тому заперечення відповідача є безпідставними. Представники відповідача у судовому засіданні зазначили про те, що частина кадрових та бухгалтерських документів була знищена у період пожежі у лютому 2014 року, а тому надати особисті кадрові документи позивача вони не мають можливості. Також зазначили, що частина кадрових документів, дійсно, зберігалася в офісі на пров. Бехтерівському, а частина у приміщенні головного офісу, що була знищена після пожежі. Допитані судом свідки з боку позивача пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він працював у ТОВ «Житло-Буд» у період з 2012 по 2014 рік. Під час його роботи головний офіс Товариства знаходився у Будинку профспілок, у період Революції у грудні 2013 року офіс переїхав на вул. Шота Руставелі. З офісу вивозили абсолютно все. Також свідок зазначив, що йому під час звільнення трудову книжку видавали у відділі кадрів по пр. Бехтерівському у м. Києві. При звільненні з ним був проведений розрахунок у повному обсязі. У своїх поясненнях [PERSON] стверджував про те, що він не може знати, де зберігалися кадрові документи, а також про те, що в його обов»язки архівування документів не входило. Він не може стверджувати про те, що жодних документів в офісі після переїзду не залишилося. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працювала у Товаристві у період з 2000 по 2016 роки на посаді маляра, але фактично виконувала обов»язки табельниці. Зазначила, що головний офіс Товариства з Будинку профспілок перед Новим 2014 роком переїхав в інше приміщення, а потім у Будинку профспілок сталася пожежа. Після 2003 року відділ кадрів Товариства знаходився по пр. Бехтерівському, там зберігалися всі кадрові документи. Чи знаходилися будь-які кадрові документи в головному офісі, свідок пояснити не змогла. Вона бачила, що у відділі кадрів знаходяться трудові книжки та Особові картки працівників. Свідок пояснила, що їй невідомо, чи використовував [PERSON] свої відпустки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працював у ТОВ «Житло-Буд» у період з 2002 по 2017 роки виконробом. Зазначив, що Відділ кадрів Товариства знаходився на пр. Бехтерівському, де зберігалися всі трудові книжки та особові картки працівників. Головний офіс Товариства знаходився у Будинку профспілок до революції, у подальшому офіс переїхав до приміщення на вул. Шота Руставелі. Також свідок зазначив, що з ним при звільненні здійснили розрахунок по заробітній платі, але при цьому не у повному обсязі виплатили компенсацію за невикористану відпустку, як і багатьом іншим співробітникам. Крім того, свідок підтвердив, що йому невідомо, чи використав свої відпустки у повному обсязі позивач. Як вбачається з показів свідків, допитаних у судовому засіданні, жоден з них не підтвердив факт наявності у позивача невикористаної відпустки, а також не спростував доводів відповідача щодо проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні. Покази свідків щодо переїзду головного офісу Товариства у період грудня 2013 року жодним чином не спростовують доводів відповідача щодо того, що деякі кадрові документи залишалися у приміщенні офісу Товариства, що знаходився у Будинку профспілок, які у подальшому були знищені пожежею. Крім того, у посадові обов»язки жодного із допитаних судом свідків не входило ведення кадрової роботи, архівування кадрової чи бухгалтерської документації, а тому достоменно про те, які саме документи були перевезені з головного офісу, їм невідомо, що вони і підтвердили у суді. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON], як на підстави для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed