Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

Керівник Миколаївської місцевої прокуратури №1 Миколаївської області 13 квітня 2016 року звернувся до Березанського районного суду з зазначеним позовом, у якому зазначав, що пунктом 1 рішення [PERSON] сільської ради № 30 від 10.04.2015 року вирішено продати відповідачу [PERSON] земельну ділянку площею 0.0186 га. для будівництва та обслуговування об"єктів рекреаційного призначення, розташовану по просп.Курортний, 45-А в с.Коблеве Березанського району Миколаївської області. На підставі цього рішення [PERSON] сільською радою та [PERSON] 22 травня 2015 року укладено договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріально за № 231, відповідно до якого [PERSON] продано у власність зазначену земельну ділянку, кадастровий номер 4820982200:12:045:0023. Так як спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а продаж земельних ділянок прибережних захисних смуг законодавством не передбачений, прокурор\~просив визнати незаконним та скасувати пункт 1 вказаного рішення [PERSON] сільської ради та визнати недійсним укладений на його підставі договір купівлі-продажу земельної ділянки, посилаючись на те, що незаконний продаж земельної ділянки у власність відповідача [PERSON] порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням і охороною земель. У судовому засіданні прокурор заявлені вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник [PERSON] сільської ради Березанського району Миколаївської області проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами прибережної захисної смуги, встановленими Генеральним планом с.Коблеве, а берегова лінія забудована з 1980-х років; надала письмові заперечення проти позову, мотивовані тим, що п.п.6,7 ст.88 Водного кодексу України передбачають виняток з встановлених законом розмірів прибережних захисних смуг для земельних ділянок, розміщених у межах існуючих населених пунктів, для яких прибережна захисна смуга встановлюється не автоматично, а з урахуванням містобудівної документації або за окремими проектами землеустрою; продана земельна ділянка на час прийняття рішення перебувала у комунальній власності, відноситься до земель рекреаційного призначення та ніколи не відносилась до водного фонду, а тому при прийнятті рішення сільська рада діяла відповідно до ст.128 ЗК України і підстави для відмови у продажу землі були відсутні; крім того, оспорюване рішення є ненормативним актом органу влади, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність, надав до суду заперечення проти позову, у яких зазначав, що за розробленим проектом землеустрою щодо встановлення меж водоохоронної зони та прибережної захисної смуги в межах с.Коблеве спірна земельна ділянка не входить до зазначених меж, а тому, враховуючи її цільове призначення (рекреація), може передаватися у приватну власність; використання земельної ділянки не за призначенням позивачем не доведено. Крім того, посилався на дотримання сільською радою при прийнятті спірного рішення вимог ст.128 ЗК України та відсутність передбачених зазначеною нормою підстав для відмови у продажу земельної ділянки, а також на обставини, встановлені рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.06.2016 року у справі за позовом керівника Миколавської міської прокуратури № 1 до [PERSON] сільської ради Березанського району Миколаївської області та ТОВ "Бабілон" про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору купівлі-продажу недійсним, яким у задоволенні позовних вимог прокурора відмовлено з посиланням на порушення права особи мирно володіти своїм майном та незазначення прокурором конкретних підстав щодо того, у чому полягає шкода державі або громаді, завдана спірним рішенням та укладеним договором купівлі-продажу. Також зазначав про пропуск прокурором шестимісячного строку позовної давності, визначеного ст.99 КАС України, так як спори про визнання недійсними та скасування актів індивідуальної дії, виданих органами місцевого самоврядування, відносяться до компетенції адміністративних судів та здійснюється за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, посилався на встановлення містобудівною документацією [PERSON] сільської ради розмірів прибережної захисної смуги, які обмежені пляжною зоною шириною 20-60 метрів, унаслідок чого спірна земельна ділянка має інший правовий режим використання, ніж землі водного фонду. Заслухавши пояснення прокурора та представників відповідачів, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Пунктом 1 рішення [PERSON] сільської ради Березанського району Миколаївської області від 10 квітня 2015 року № 30 вирішено продати громадянину України [PERSON]Р земельну ділянку площею 0.0186 га, на якій розташоване нерухоме майно, будівля для обслуговуючого персоналу, для будівництва та обслуговування будівель рекреаційного призначення, яка розміщена в межах території [PERSON] сільської ради за адресою: Миколаївська область, Березанський район, с.Коблеве, проспект Курортний, 45-а (а.с.8), за 40994 грн. \~ \~ \~ \~ На підставі вказаного рішення відповідачами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 травня 2015 року (а.с.9-13), посвідчений нотаріально за №231, відповідно до якого [PERSON] сільська рада Березанського району Миколаївської області продала, а [PERSON] придбав у власність спірну земельну ділянку для будівництва та обслуговування об"єктів рекреаційного призначення, кадастровий номер 4820982200:12:045:0023, на якій знаходиться нерухоме майно будівля для обслуговуючого персоналу, належна покупцеві на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Державною Реєстраційною службою Березанського районного управління юстиції Миколаївської області 02 квітня 2014 року (а.с.86). Зазначені обставини підтверджені також витягом з поземельної книги, даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.14-22). Спірна земельна ділянка знаходиться на відстані від урізу Чорного моря приблизно 110-125 м. (південна межа) 165-170 м. (північна межа), що вбачається з повідомлення відділу Держгеокадастру у Березанському районі Миколаївської області (а.с.23-26) та сторонами не оспорюється. За положеннями ст.88 Водного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин)\~вздовж річок,\~\~морів і навколо озер,\~\~водосховищ та\~\~інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна\~ смуга\~шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Посилання представника відповідача [PERSON] на встановлення іншого розміру прибережної захисної смуги містобудівною документацією у судовому засіданні не підтвердилося. Так, з матеріалів Генерального плану с.Коблеве, затвердженого рішенням [PERSON] сільської ради Березанського району Миколаївської області № 28 від 16 грудня 2014 року (а.с.111), вбачається, що спірна земельна ділянка перебуває у межах с.Коблеве, встановлених відповідно до рішення Миколаївської обласної ради № 2 від 23 вересня 2011 року "Про встановлення та зміну межі населеного пункту Коблеве Березанського району Миколаївської області" (а.с.120-122), на підставі відповідної документації із землеустрою (а.с.123-124), на території рекреаційних закладів (а.с.83-85). Відповідно до довідки Миколаївської обласної державної адміністрації від 25.05.2016 № 427-01-21 (а.с.119), спірна земельна ділянка розташована у зоні рекреації (відповідно до проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженого постанової Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23.10.1985 року № 112); за генеральним планом с.Коблеве, затвердженим [PERSON] сільською радою 16.12.2014 року за № 28, спірна земельна ділянка розташована на території рекреаційних закладів. Пунктами 4.8, 12, 14 Генерального плану с.Коблеве визначено існування планувальних обмежень природоохоронного значення, якими, зокрема, є система прибережних захисних смуг моря і лиману, та необхідність розробки проекту встановлення меж прибережних захисних смуг акваторії моря та лиману, а схемою проектних обмежень Генерального плану встановлена як пропозиція, що потребує розробки спецпроекту, прибережна захисна смуга, яка співпадає з пляжною зоною шириною від 7 до 29 м., та за межами якої перебуває спірна земельна ділянка (а.с.83-85, 132-133, 135, 138, 140). Рішенням [PERSON] сільської ради Березанського району Миколаївської області № 7 від 16 грудня 2014 року (а.с.125) надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо встановлення меж водоохоронної зони та прибережної захисної смуги в межах села Коблеве, який на даний час не затверджено, що підтвердила у судовому засіданні і представник [PERSON] сільської ради. Як вбачається з п.7 ч.1 ст.1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", містобудівна документація це затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій. Оскільки на даний час межі прибережної захисної смуги на території с.Коблеве Березанського району Миколаївської області не є затвердженими, тому її розміри визначаються законом. Як встановлено у судовому засіданні, рішення Господарського суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року у справі № 915\\450\\16 (а.с.87-101) не набрало чинності у зв"язку з його апеляційним оскарженням, а тому не має преюдиційного значення для справи, що розглядається. Таким чином, спірна земельна ділянка знаходиться у межах прибережної захисної смуги Чорного моря. Виходячи з викладеного, є безпідставними посилання відповідача [PERSON] сільської ради на встановлений законом виняток щодо встановлення прибережної захисної смуги у межах існуючих населених пунктів з урахуванням містобудівної документації або за окремими проектами землеустрою, оскільки затверджені містобудівна документація чи окремий проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги в межах с.Коблеве не існують. Так, відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 10 червня 2015 року у справі № 6-162цс15, 22 квітня 2015 року у справі № 6052цс15, існування прибережних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України), відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Відповідно до ст.ст.85,88\~ Водного кодексу України, ст.ст.59,84 Земельного кодексу України, землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей. Отже, надання земель прибережної захисної смуги уздовж моря у приватну власність законодавством не передбачено. Відповідно до частини другої\~статті 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Оскільки спірне положення рішення [PERSON] сільської ради Березанського району Миколаївської області щодо продажу земельної ділянки відповідачу [PERSON] суперечить зазначеним нормам законодавства, воно підлягає визнанню недійсним та скасуванню на підставі ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Відповідно до ч.6 ст.128 ЗК України, рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, який підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.\~ \~ \~ \~ \~ За таких обставин укладений відповідачами договір купівлі-продажу земельної ділянки слід визнати недійсним. Посилання відповідачів на дотримання порядку продажу земельної ділянки, передбаченого ст.128 ЗК України, не відповідає дійсності, оскільки, відповідно до п.п. "г" ч.5 вказаної статті (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність є підставою для відмови в продажу земельної ділянки. Таким чином, спірне рішення прийняте всупереч вимогам ст.128 ЗК України. Як вбачається зі змісту пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) та правової позиції Верховного Суду України, викладеної усправі № 6-2510цс15 від 16 грудня 2015 року, рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України\~та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо\~\~фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.\~\~ Тому звернення прокурора до суду з вимогою про скасування рішення сільської ради, яке є ненормативним актом, є належним способом захисту інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є обєктами права власності Українського народу. Частиною 1 ст.319 та частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як зазначив в правовій позиції Верховний Суд України у справі №6-92ц13 від 18.09.2013 р., створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі Трегубенко проти України від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес (п.54 рішення). Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.\~ Аналогічного висновку Верховний Суд України дійшов і у справі № 6-2510цс15 від 16 грудня 2015 року. У постанові № 6-2510цс15 Верховний Суд України сформував правову позицію, відповідно до якої прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України (статті\~14,\~19 Конституції України). Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. При ухваленні цього рішення суд враховує, що відповідачем [PERSON] право власності набувалось внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування протизаконного рішення, тобто було порушено суспільний інтерес щодо правильного застосування законодавства, порядок позбавлення права власності на незаконно набуте майно передбачений законодавством, та вважає, що у даному випадку наявна справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника. Посилання відповідача [PERSON] на недоведеність факту використання земельної ділянки не за призначенням правового значення у даному спорі не має, оскільки зазначений факт не заявлявся прокурором як підстава позову. Щодо посилання відповідача [PERSON] на пропуск прокурором шестимісячного строку позовної давності, визначеного ст.99 КАС України, суд зазначає таке. У порядку адміністративного судочинства, відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, розглядаються справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб"єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Спір у справі, що розглядається, стосується права власності фізичної особи на земельну ділянку, тобто цивільного права, що виникло із земельних відносин, а тому порядок розгляду цього спору визначається ЦПК України. Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України щодо віднесення спорів щодо правомірності набуття права власності на земельні ділянки до цивільної (господарської) юрисдикції, викладеної у постанові ВСУ № 21-281а16 від 30 березня 2016 року. Строки звернення до суду з вимогою про захист цивільних прав та інтересів регулюються главою 19 розділу V Цивільного кодексу України, зокрема, статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Таким чином, визначений ст.99 КАС України шестимісячний строк позовної давності застосуванню у даних правовідносинах не підлягає. На підставі ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved