Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

В 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Екоінвестбуд» звернулось до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що він є майновим поручителем. Так, між ТОВ «Екоінвестбуд» та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено іпотечний договір на забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором та [PERSON] за іншим кредитним договором перед ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України». В свою чергу відповідачі жодної оплати послуг за майнове поручительство не провели, а отже оплата підлягає стягненню у судовому порядку. У свою чергу [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Екоінвестбуд», Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії у м. Дніпропетровську, Товариства з обмеженою відповідальністю «Конкорд-Промпроект» про визнання правочинів недійсними. Обгрунтовуючи заявлені в зустрічному позові позовні вимоги, позивачі за зустрічним позовом посилаються на те, що відповідачем при укладенні вищезазначених правочинів порушено вимоги діючого законодавства та безпосередньо права позивачів як позичальників та споживачів фінансових послуг, порушення є численними, значними, та такими, що значно порушують її права. Крім того, вважають, що на спірні правовідносини поширюється Закон України "Про захист прав споживачів", оскількипродукт, що набувається, тобто кредит, який є предметом договору, відповідає ознакам продукту передбаченого вказаним Законом та до спірних правовідносин має застосовуватися саме Закон України "Про захист прав споживачів", що відповідає положенням і Рішенню Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року. Вважають, що зміст спірного кредитного договору та внесені зміни та доповнення суперечать актам цивільного законодавства та є недійсним, так як не містять в собі детальний розпис загальної вартості кредиту, що не узгоджується із положеннями Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені постановою НБУ від 10.05.2007 року за № 168. В якості підстави для визнання договорів іпотеки недійсними, позивачі за зустрічним позовом посилаються на акцесорний характер оспорюваного правочину, а тому, зважаючи на недійсність основного зобовязання кредитного зобовязання, то договір іпотеки, укладений на його виконання є недійсним. До судового засідання позивач за первісним позовом подав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідачі за первісним позовом в судове засідання не з'явилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності просили задовільнити позовні вимоги за зустрічним позовом, а позовні вимоги за первсним позовом відхилити. Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Конкорд-Промпроект» в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду цивільної справи повідомлявся судом належним чином. Суд, дослідивши надані до суду докази та перевіривши матеріали справи, вважає позовні вимоги за первісним позовом підлягають відхилення, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», в особі заступника керуючого філією ВАТ «Укрексімбанк» в м. Дніпропетровську [PERSON], та [PERSON] був укладений кредитний договір №5007С61 від 25.07.2007. Відповідно до п. 2.1. Договору банк надав позичальнику кредит у сумі 2 463 415 (два мільйони чотириста шістдесят три тисячі чотириста п'ятнадцять) швейцарських франків -10 338 595 (десять мільйонів триста тридцять вісім тисяч пятсот девяносто пять) грн. 56 коп.в еквіваленті до швейцарського франку за офіційним курсом Національного банку України станом на день видачі кредиту, - з кінцевою датою погашення 24 липня 2014 року. В подальшому до кредитного договору № 5007С61 від 25.07.2007 р. були внесені численні зміни в частині строків погашення, валюти розрахунків та інших умов договорів (Додатковий договір № 5007С61-1 від 17.11.2008 р.;Додатковий договір № 5007С61-2 від 15.05.2009 р.;Додатковий договір № 5007С61-3 від 15.06.2009 р..; Додатковий договір № 5007С61-4 від 30.06.2009 р.; Додатковий договір № 5007С61-5 від 15.09.2009 р.; Додатковий договір № 5007С61-6 від 14.12.2009 р.; Додатковий договір № 5007С61-7 від 15.04.2010 р.; Додатковий договір № 5007С61-8 від 15.10.2010 р.; Додатковий договір № 5007С61-9 від 16.05.2011 р.; Додатковий договір № 5007С61-10 від 31.05.2011 р.; Додатковий договір № 5007С61-11 від 27.09.2012 р.Додатковий договір №5007С61-12 від 14.11.2014р.). З моменту укладення договору та до звернення із зустрічними позовними вимогами [PERSON] було сплачено на користь Відкритого акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» 15\~350\~516 грн. 66 коп. кредитних коштів та плати за користування супровідними банківськими послугами. В свою чергу між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 5007С62 від 25.07.2007 р., відповідно до п. 2.1. Договору банк надав позичальнику кредит у сумі 2 340 243 (два мільйони триста сорок тисяч двісті сорок три) швейцарських франків 9 821 660 (девять мільйонів вісімсот двадцять одна тисяча шістсот шістдесят) грн. 54 коп. в еквіваленті до швейцарського франку за офіційним курсом Національного банку України станом на день видачі кредиту, - з кінцевою датою погашення 24 липня 2014 року. В подальшому до кредитого договору № 5007С62 від 25.07.2007 р. було внесено зміни, про що підписані додаткові договори (Додатковий договір № 5007С62-1 від 17.11.2008 р.; Додатковий договір № 5007С62-2 від 15.05.2009 р.; Додатковий договір № 5007С62-3 від 15.06.2009 р.; Додатковий договір № 5007С62-4 від 30.06.2009 р.; Додатковий договір № 5007С62-5 від 15.09.2009 р.; Додатковий договір № 5007С62-6 від 14.12.2009 р.; Додатковий договір № 5007С62-7 від 25.01.2010 р.; Додатковий договір № 5007С62-8 від 15.04.2010 р.; Додатковий договір № 5007С62-9 від 15.10.2010 р.; Додатковий договір № 5007С62-10 від 16.05.2011 р.; Додатковий договір № 5007С62-11 від 31.05.2011 р.; Додатковий договір № 5007С62-12 від 27.09.2012 р.; Додатковий договір №5007С62-13 від 14.11.2014р.). З моменту укладення договору та до звернення із зустрічними позовними вимогами [PERSON] було сплачено на користь Відкритого акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» 17\~042 717 грн. 98 коп. кредитних коштів та плати за користування супровідними банківськими послугами. Матеріалами справи підтверджується, що умови кредитного договору № 5007С62 від 25.07.2007 р. та кредитного договору №5007С61 від 25.07.2007 р. (надалі - кредитні договори) є ідентичними окрім загальної суми кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. За своєю правовою природою між сторонами укладений кредитний договір, відповідно до якого виникли цивільно-правові відносини. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Оскаржені договори укладені на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1-6 ст. 203 ЦК України. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Також згідно положення ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як на правову підставу задоволення свого позову, позивачі за зустірчним позовом посилаються на положення Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року №5, «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», визначено, оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають ... із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Суд зазначає, на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем по справі, дійсно поширюється законодавство України про захист прав споживачів. Абзацом 2,3 пункту 16 постанови ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5 з подальшими змінами передбачено, що при цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Пунктом 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011, в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII ( 1023-12 ) з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України ( 254к/96-ВР ) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У відповідності до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Так, положеннями Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою НБУ від 10.05.2007 р. № 168, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. (надалі - Правила), встановлені вимоги щодо переддоговірної роботи з позичальником. Так, відповідно до п. 3.1 Правил визначено, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково - касове обслуговування, здійснення валютно - обмінних операцій, юридичне оформлення, тощо. Крім того, як зазначено у п. 3.3 вищевказаних Правил, банки зобов'язані у кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Суд, проаналізувавши умови договору, встановив, що в оскаржуваних договорах кредитування немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, як і не містять умови цього договору щодо його строковості, платності, зворотності тощо, врахування того, яку саме суму кредиту дійсно отримали відповідачі і яку суму вони повинні повернути банку. Дана інформація, окрім того, що вимагається Правилами є суттєвою для споживача, оскільки вона дає змогу споживачу, за відсутності спеціальних знань, оцінити реальні умови кредитування. Банком не спростовано доводи позивачів за зустрічним позовом, що ним не надавався окремий письмовий документ з зрозумілим та однозначним детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. В той же час, суд критично відноситься до кредитних договорів, оскільки відсутні додатки до договору, які б підтверджували наявність умов договору, що передбачені Правилами. Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» містить в собі перелік кредитних умов, які обовязково повинно містити в собі письмове повідомлення споживача кредитодавцем перед укладанням договору про надання споживчого кредиту і не надає право останньому самостійно вибирати, про які кредитні умови попереджати споживача, а про які ні. Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», саме і тільки перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення;в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Жодного доказу на підтвердження того, що позивачі були ознайомлені з положеннями кредитної угоди до моменту укладання та отримала інформацію згідно вимог вищевказаних нормативних актів сторонами по справі до суду не надано, іншого під розгляду справи в судовому засіданні не встановлено. Крім того, не надано до суду жодного доказу щодо наявності будь-якого письмового повідомлення банком позивача про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту згідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»до укладення кредитної угоди. У відповідності до абзацу 3 частини 4 ст. 11 З.У. «Про захист прав споживачів», у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Таким чином, в порушення вищевказаних норм відповідачем не надана позивачу інформація про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту по оспорюваних кредитних договорах, що призвело до порушення її прав як споживача фінансових послуг, оскільки крім іншого позивач не мала змоги належним чином ознайомитись з умовами укладеної нею кредитної угоди. Крім того, суд вважає, що відсутність умов про детального розпису загальної вартості кредиту позбавило права споживача скористатися правом відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Окремо суд зазначає, що відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Верховний Суд України у правовому висновку від 11 вересня 2013 року у справі N 6-40цс13 зазначав, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. В той же час кредитними договорами, а саме п. 2.2.4 передбачено сплата комісії банку за надання кредиту суму розмірі 1 % від розміру кредиту, що не відповідає вимогам чинного на той час законодавства. Пунктом 2.2.2. кредитних договорів встановлено плата за управління кредитом за кожен місяць дії кредитного договору. Плата за внесення змін до умов договору за ініціативою позичальника передбачена п. 2.2.3 кредитних договорів. Окремо необхідно зазначити, що кредитними договорами встановлена комісія за безготівкове зарахування коштів у разі дострокового погашення (п. 2.2.5 кредитних договорів), також комісія за продаж кредитних коштів на Міжбанківському валютному ринку (п. 2.2.5 кредитних договорів).. Таким чином, у договорі передбачені несправедливі умови для спожива у формі комісії за перевірку документів, яка суперечить вимогам законодавства та правилам споживчого кредитування на. Пунктом 6 ч.1 ст. 3 ЦК України закріплено, що загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність. Умови кредитних договорів є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Вищезазначеним засадам цивільного законодавства кредитні договори не відповідають, а також не відповідають нормам Правил та З.У. «Про захист прав споживачів», а тому підлягають визнанню недійсними в повному обсязі. Часткове визнання недійсним договорів не відновить порушених прав позивача та є неможливим з огляду на невідповідність суттєвих умов договору вимогам законодавства, в детальний розпис кредиту є фактично даталізацією предмету договору кредиту. Таким чином, кредитні договори мають бути в цілому на вимогу споживачів визнані недійсним. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, кредитор має право вимагати, а боржник зобов'язаний повернути в натурі те, що одержав на виконання недійсного договору суму коштів у гривнях на момент її передання. Грошовою одиницею України є гривня (статття 99 Конституції України). Частиною 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено наступне: «Валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.» Відповідно до частини 1 статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до частини 1 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави (стаття 1 Закону України «Про Національний банк України»). Фактично, як вбачається з умов кредитного договору №5007С61 від 25.07.2007р. банк надав позичальнику [PERSON] кредитні кошти в сумі 2 463 415 (два мільйони чотириста шістдесят три тисячі чотириста п'ятнадцять) швейцарських франків, щостаном на день видачі кредиту дорівнювало 10 338 595 (десять мільйонів триста тридцять вісім тисяч пятсот девяносто пять) грн. 56 коп. в еквіваленті до швейцарського франку за офіційним курсом Національного банку України. З моменту укладення договору і по сьогоднішній день на підставі кредитного договору №5007С61 від 25.07.2007р. позичальником було повернено банку кошти на загальну суму 15\~350\~516 грн. 66 коп.Різниця між отриманою сумою кредиту та повернененою боржником сумою становить 5 011 921 грн. 10 коп., яка підлягає поверненню боржнику за кредитним договором на підставі положень статті 216 Цивільного кодексу України. Фактично, як вбачається з умов кредитного договору №5007С62 від 25.07.2007р. банк надав позичальнику [PERSON] кредитні кошти в сумі сумі 2 340 243 (два мільйони триста сорок тисяч двісті сорок три) швейцарських франків 9 821 660 (девять мільйонів вісімсот двадцять одна тисяча шістсот шістдесят) грн. 54 коп. в еквіваленті до швейцарського франку за офіційним курсом Національного банку України. З моменту укладення договору і по сьогоднішній день на підставі кредитного договору №5007С62 від 25.07.2007р. позичальником було повернено банку кошти на загальну суму 17 042717 грн. 98 коп. Різниця між отриманою сумою кредиту та повернененою боржником сумою становить 7 221 057 грн. 44 коп., яка підлягає поверненню боржнику за кредитним договором на підставі положень статті 216 Цивільного кодексу України. З вищевикладеного випливає, що кошти в сумі 5 011 921 грн. 10 коп. та в сумі 7 221 057 грн. 44 коп. були сплачені позичальниками банку безпідставно, адже кредитні договори № 5007С61 від 25.07.2007р. та договір № 5007С62 від 25.07.2007р. з усіма додатковими угодами до них визнаються судом недійсними. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приймаючи до уваги вищевикладене, з Відкритого акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» підлягають стягненню на користь [PERSON] - 5 011 921 грн. 10 коп., а на користь [PERSON] - 7 221 057 грн. 44 коп. Судом встановлено, що на забезпечення виконання зобовязань по кредитним договорам, 25.07.2007 р. між ТОВ «Екоінвестбуд» та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено іпотечний договір № 5007Z86. 30.06.2009 р. між ТОВ «Екоінвестбуд» та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено договір №5007Z86-1 про внесення змін до іпотечного договору № 5007Z86 від 25.07.2007 р.. 30.05.2011 р. між ТОВ «Екоінвестбуд» та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено договір №5007Z86-2 про внесення змін до іпотечного договору № 5007Z86 від 25.07.2007 р.. У відповідності п. 5 ст. 3 ЗУ "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до припинення строку дії іпотечного договору. Статтею 575 ЦК України встановлено, що іпотека є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Частиною 3 статті 575 ЦК України визначено, що правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Встановлено, що між 31.05.2011 р. між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Конкорд-Промпроект» було укладено договір поруки № 50211Р11 для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 5007С62 від 25.07.2007 р.. 31.05.2011 р. між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Конкорд-Промпроект» було укладено договір поруки № 50211Р12 для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 5007С61 від 25.07.2007 р. 27.09.2012 р. між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Конкорд-Промпроект» було укладено договір про внесення змін №50211Р12-1 до договору поруки № 50211Р12 від 31.05.2011 р. до договору поруки № 50211Р11 від 31.05.2011 р.. Відповідно до приписів частиною 2 статті 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Отже, іпотека, як форма виду забезпечення зобовязань як і порука існує лише за наявності дійсного основного зобовязання. Таким чином, договори іпотеки, як акцесорне зобовязання підлягає визнанню недійсним, у звязку з недійсністю кредитних договорів № 5007С62 від 25.07.2007 р. та кредитного договору №5007С61 від 25.07.2007 з подальшими змінами та доповненнями на підставі ч.2 ст. 548 ЦК України. Таким чином, іпотечний договір та договір поруки, укладені на забезпечення кредитних договорів, також повинні бути визнані недійсними. Отже, позовні вимоги про визнання кредитних договорів, іпотечних договорів та договорів поруки є обґрунтованими, обставини справи знайшли своє підтвердження в судовому розгляді, у звязку з чим задовольняє заявлені позовні вимоги і цій частині. Позовні вимоги в частині скасування записів у Державному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна та внесення змін до Державного реєстру іпотек підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. У відповідності до абзацу 5 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема, у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно п.71 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» №868 від 17.10.2013 року, державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводиться нотаріусом одночасно із зняттям ним заборони, накладеної під час посвідчення договору іпотеки. Пунктом 78 Порядку встановлено, що державна реєстрація припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно у результаті зняття нотаріусом заборони проводиться нотаріусом, яким знято заборону. Таким чином, накладення та зняття заборони є наслідком виникнення чи припинення іпотечних відносин права іпотеки. Саме тому, нормами Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» №868 від 17.10.2013 передбачається, що нотаріус, який проводить державну реєстрацію припинення заборони відчуження нерухомого майна, у разі, коли така заборона накладалась у звязку з виникненням іпотеки, проводить також реєстрацію припинення іпотеки. Отже, оскільки державна реєстрація обтяження на майнові права та державна реєстрація іпотеки нерозривно повязані з відповідним договором іпотеки, то у разі визнання його недійсним обґрунтованими є також і вимоги щодо вилучення з відповідних державних реєстрів записів про іпотеку та про заборону відчуження майна, що є предметом іпотеки. Позовні вимоги за первісним позов підлягають відхилення за необгрунтованістю та з огляду на визнання іпотечного договору недійсним, що є самостійною підставою для відмови в первісному позові. На підставі викладеного,

Outcome: approved