Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з позовною заявою до [PERSON], Ярославицької сільської ради Млинівського району Рівненської області, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просили: - усунути [PERSON] від права на спадкування як спадкоємця першої черги за законом після смерті батьків [PERSON] та [PERSON]; - змінити черговість у спадкуванні та встановити, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] та [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 3,35 га., розташованої на території Новоукраїнської сільської ради Млинівського району Рівненської області, яка належала [PERSON] на підставі державного акта про право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району Рівненської області; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 3,35 га., розташованої на території Новоукраїнської сільської ради Млинівського району Рівненської області, яка належала [PERSON] на підставі державного акта про право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району Рівненської області; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 4,23 га., розташованої на території Новоукраїнської сільської ради Млинівського району Рівненської області, яка належала [PERSON] на підставі державного акта про право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району Рівненської області; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 4,23 га., розташованої на території Новоукраїнської сільської ради Млинівського району Рівненської області, яка належала [PERSON] на підставі державного акта про право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 24 червня 2003 року Новоукраїнською сільською радою Млинівського району Рівненської області. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що , як вважають, є спадкоємцями померлих діда [PERSON] та баби [PERSON], які померли [INFO] внаслідок позбавлення їх життя сином [PERSON], який за вказаний злочин засуджений до довічного позбавлення волі. У зв"язку з вчиненням [PERSON] злочину по відношенню до його батьків [PERSON] та [PERSON], відповідач підлягає усуненню від права на спадкування. У свою чергу вони, позивачі по справі, є дітьми [PERSON], а відтак вважають, що до них перейшло право на спадкування за законом після смерті діда і баби [PERSON] та [PERSON]. Проте, звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадкове майно, яке залишилось після смерті діда і баби, а саме на належні їм на праві власності земельні ділянки, отримали відмову у вчиненні вказаної нотаріальної дії. Свою відмову нотаріус мотивував тим, що позивачі в силу ст. 529 ЦК УРСР від 18.07.1963 року не є спадкоємцями за законом [PERSON] та [PERSON], а відтак не мають права на спадкування після їх смерті. В судовому засіданні позивачі та їх представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог ( а.с. 52). Просили їх спільний позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивачів додатково суду пояснив, що, як вважає, до спірних правовідносин мають застосовуватись положення п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 01.01.2004 року. Зокрема, стверджує, що [PERSON] має бути усунутий від права на спадкування після смерті його батьків за правилом ч. 1 ст. 1224 ЦК України. При цьому, оскільки спадщина після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась до прийняття цього Кодексу, але не була прийнята ніким із спадкоємців, то позивачі набули права на спадкування після смерті діда і баби, як онуки та спадкоємці п'ятої черги згідно ч. 1 ст. 1265 ЦК України. Відповідач [PERSON], який відбуває покарання за вироком Апеляційного суду Рівненської області від 11 липня 2003 року у виді довічного позбавлення волі в кримінально-виконавчій установі, був належним чином повідомлений про розгляд справи. Йому було вручено копію ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви з додатками, а також пам'ятку з процесуальними правами відповідача, що підтверджується повідомленням Городищенської виправної колонії № 96 ( а.с. 38, 45 - 46). Однак, відзиву на позов, будь-яких заяв, клопотань чи пояснень по суті справи, або з процесуальних питань, в тому числі, про участь у розгляді справи в режимі відеоконференцзв'язку, відповідач [PERSON] до суду не подав. Представник відповідача Ярославицької сільської ради Млинівського району Рівненської області Поліщук Галина Наумівна, діюча на підставі доручення ( а.с.118), в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Суду пояснила, що їй, як представнику сільської ради, відомо, що після смерті [PERSON] та [PERSON] за місцем, де вони проживали до смерті, залишився житловий будинок, право власності на який за невідомих обставин перейшло до матері позивачів - [PERSON], яка в подальшому продала його іншим людям. Щодо земельних ділянок, які належали спадкодавцям, суду пояснила, що зазначені земельні ділянки перебувають у користування ПП "Агро - Експрес - Сервіс" , однак на яких умовах, достовірно не знає. Мати позивачів тривалий час одержувала орендну плату від ПП "Агро - Експрес - Сервіс" за користування вказаними земельними ділянками. Додатково зазначила, що позивачі до смерті їх діда і баби [PERSON] та [PERSON] практично перебували у них на утриманні, так- як батьки були розлучені, в силу чого належним чином не опікувались дітьми. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані суду докази по справі в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини справи, відповідні їм правовідносини та прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Рівненської області від 11 липня 2003 року [PERSON] засуджений за ч. 1 ст. 115 , пунктами 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України та ч. 1 ст. 129 КК України із застосуванням ст. 70 цього ж Кодексу до покарання у виді довічного позбавлення волі за навмисне позбавлення життя своїх батьків ( вбивство) [PERSON] та [PERSON], яке вчинив в один із днів в кінці січня 2003 року в с. Новоукраїнка Млинівського району Рівненської області. ( а.с. 13 - 19) Після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина на належне їм на праві власності на час смерті майно. Спадкове майно складається, в тому числі, із земельних ділянок, належних спадкодавцям на підставі державних актів на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 24.06.2003 року та серії [NUMBER] від 24.06.2003 року, що підтверджується документально ( а.с. 25 - 26). Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є онуками померлих [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про їх народження ( а.с.20 - 24, 83 - 87), а також актовим записом про народження їх батька [PERSON] ( а.с. 82). Також свідоцтвами про шлюб підтверджується зміна прізвищ [PERSON] на "[PERSON]", [PERSON] на "[PERSON]" . Як видно з повідомлення державного нотаріуса Мельник Н.В. від 29.04.2015 року та від 09.08.2017 року, позивачі звертались до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилось після смерті [PERSON] та [PERSON], однак у видачі свідоцтв їм було відмовлено з посиланням на положення ст.529 ЦК УРСР, згідно яких вони не є спадкоємцями за законом після смерті діда і баби. Вирішуючи спір щодо якого позивачі звернулись в суд з даним позовом, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилом ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, в межах даного спору підлягає встановленню наявність або відсутність порушеного права позивачів на спадкування після смерті [PERSON] та [PERSON]. Згідно статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що регулювало спадкування на час відкриття спадщини, тобто станом на кінець січеня, початок лютого 2003 року. Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР ( 1963 року), чинного на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємцями визначались особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ст. 529 цього ж Кодексу до першої черги спадкоємців за законом віднесено в рівних частках, дітей (у тому числі усиновлених), дружину і батьків (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. За правилом ст. 528 ЦК УРСР до другої черги спадкоємців за законом при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, віднесено у рівних частках: братів і сестер померлого, а також діда та бабку померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Отже, вказаними нормами матеріального права онуків спадкодавця не віднесено ні до першої ні до другої черги спадкоємців за законом. Також позивачі не вважаються спадкоємцями за законом в силу ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР, оскільки вказане правило відносить онуків спадкодавця до спадкоємців за законом першої черги лише в тому випадку, коли на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем. Як встановлено судом, батько позивачів - відповідач [PERSON] на момент відкриття спадщини був живий, а тому правові підстави для віднесення позивачів до спадкоємців першої черги після смерті їх діда і баби згідно ч. 2 ст. 529 Кодексу відсутні. Водночас, як видно з матеріалів справи відповідач [PERSON] позбавив життя спадкодавців [PERSON] та [PERSON], що встановлено вироком Апеляційного суду Рівненської області від 11 липня 2003 року. Згідно ст. 528 ЦК УРСР не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробили замах на їх життя. Не мають права стати спадкоємцями за законом батьки після дітей, у відношенні яких вони позбавлені батьківських прав і не були поновлені в цих правах на момент відкриття спадщини, а також батьки і повнолітні діти, що злісно ухилялися від виконання покладених на них в силу закону обов'язків по утриманню спадкодавця, якщо ці обставини підтверджені в судовому порядку. Правила цієї статті застосовуються також і до права на заповідальний відказ (стаття 538 цього Кодексу). При цьому суд відмічає, що правило ст. 528 ЦК УРСР не передбачає правових наслідків від усунення права на спадкування у вигляді переходу такого права до дітей спадкоємця, який би мав право на спадщину за відсутності підстав для усунення від неї. Отже, виходячи з вказаних положень закону та встановлених обставин справи , право вимоги щодо усунення спадкоємця [PERSON] від спадкування після смерті його батьків [PERSON] та [PERSON] належить наступній черзі спадкоємців, тобто у даному випадку особам з другої черги спадкоємців . Оскільки позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не віднесені ні до першої, ні до другої черги є спадкоємців, то у них відсутнє передбачене законом суб'єктивне право на спадкування за законом після смерті діда [PERSON] та баби [PERSON], а також право вимагати усунення від спадщини їх батька [PERSON]. Це у свою чергу вказує на те, що цивільне право за захистом якого позивачі звернулись до суду, з підстав, наведених у позові, не порушено, по причині відсутності у позивачів такого суб'єктивного цивільного права . При цьому, суд також відхиляє покликання представника позивачів на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України ( 2003 р.) з віднесенням позивачів до спадкоємців після смерті їх діда і баби до п"ятої черги спадкоємців згідно положень цього Кодексу, з наступних підстав. Так, відповідно до п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України ( 2003 р.), правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Тобто, положення ЦК України ( 2003р.) застосовуються до спадщина яка відкрилась до набрання чинності цим Кодексом і строки прийняття якої на час набрання чинності Кодексом не закінчились. Цей висновок узгоджується з роз'ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року " Про судову практику у справах про спадкування", в яких зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Як встановлено в ході судового розгляду, спадщина після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась в січні і лютому 2003 року, що підтверджується свідоцтвами про їх смерть ( а.с.15-16). І, оскільки точної дати смерті спадкодавців не встановлено, то початок цього строку слід рахувати з останнього дня відповідного місяця. Отже, строки прийняття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] закінчувався в останній день липня і серпня 2003 року. При цьому враховуючи, що вирок відносно [PERSON] було ухвалено 11.07.2003 року, то цей строк для спадкоємців наступної черги згідно ч.3 ст.549 ЦК УРСР продовжується до трьох місяців, тобто до останнього дня жовтня і листопада 2003 року. З наведеного видно, що станом на 01.01.2004 року строк прийняття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] закінчився, а відтак правило п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України ( 2003 р.) до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. Крім цього, суд прийшов до висновку, що позивачами не вірно обрано спосіб захисту порушеного , на їх думку, цивільного права, оскільки згідно ст. ст. 529, 530 ЦК УРСР спадкоємці кожної черги за законом успадковють у рівних частках. Виходячи з таких вимог закону та за наявності підстав для спадкування, позивачі мали б право на спадщину, а саме на земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, тобто по 1/4 ч. на кожну земельну ділянку площею 3,35 га. та 4,23 га., а не на 1/2 ч. вказаних земельних ділянок окремо, як просили у позовній заяві. Водночас в ході судового розгляду судом досліджено ряд доказів, які вказують на те, що позивачі впродовж тривалого часу до моменту смерті діда [PERSON] і баби [PERSON] фактично знаходились під опікою останніх. Так, з пояснень представника Ярославицької сільської радм Млинівського району Рівненської області Поліщук Г.Н., а також з показань допитаної в суді свідка [PERSON], вбачається, що батьки позивачів [PERSON] і [PERSON] , приблизно за рік до загибелі діда з бабою, розірвали шлюб і фактично проживали окремо. В цей період часу їх діти - позивачі по справі, а саме ті, яким тоді не виповнилось повноліття, фактично знаходились на утриманні у діда з бабою, оскільки мати належним чином не піклувалась про них. Діти навчались у школі - інтернаті, а в період поза навчальним процесом, проживали у [PERSON] і [PERSON], тобто в діда і баби у с. Новоукраїнка Млинівського району Рівненської області. На такі обставини вказували й самі позивачі в ході судового розгляду. З наведеного вбачається, що позивачі, могли бути утриманцями померлих діда і баби, а відтак і могли бути віднесені до спадкоємців останніх в силу ст. 531 ЦК УРСР. Проте, обставини перебування позивачів на утриманні в [PERSON] і [PERSON] згідно пред'явленого позову не є підставою позовних вимог, у зв'язку з чим, суд не вправі виходити за межі позову та вирішувати спір поза межами позовних вимог. Такі обставини можуть бути самостійною підставою окремого позову, на пред'явлення якого позивачі мають право. Враховуючи вище наведене, суд прийшов до висновку, що в ході судового розгляду не доведено тих обставин, які є підставою позовних вимог, а саме, наявності у позивачі права на спадщину, як спадкоємців першої чи другої черги за законом згідно ЦК УРСР ( 1963 р.) , або ж п'ятої черги за законом згідно ЦК України ( 2003 року) в силу правила п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень цього ж Кодексу. А тому, позов до задоволення не підлягає за недоведеністю обставин, які слугували підставою позовних вимог. На підставі ст.ст. 528, 529, 531 ЦК УРСР ( 1963 р.), п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України,

Outcome: dismissed