Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Тульчинської міської ради Вінницької області, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення сесії міської ради про встановлення межі земельних ділянок та її відновлення. Ухвалою суду від 09.10.2018 провадження по справі в частині позовних вимог [PERSON] до Тульчинської міської ради, [PERSON] про відновлення межі закрито. Позовні вимоги щодо скасування рішення сесії міської ради позивач обгрунтовує тим, що вона та відповідач [PERSON] є сусідами та між ними протягом багатьох років існує конфлікт з приводу встановлення межі між їхніми присадибними земельними ділянками [ADDRESS]. Рішенням 17 (позачергової) сесії Тульчинської міської ради 7 скликання від 14.11.2016 №338 встановлено межу між присадибними земельними ділянками [ADDRESS] згідно протоколу узгоджувальної комісії з розгляду земельного спору з приводу суміжного землекористування від 13.09.2016 та схеми згідно додатку №1. Вважає дане рішення незаконим, оскільки при його винесенні не було враховано ряд питань, а саме: не враховано план МБТІ від травня 1962 року; на земельній ділянці, яка належить відповідачу [PERSON] тепер згідно оскаржуваного рішення знаходиться її майно, а саме, навіс та сарай. Також при встановленні міською радою межі земельної ділянки відсутня технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) замовлена [PERSON], тобто не здійснено обміри, не визначено координати земельної ділянки внаслідок чого комісія, яка виходила на місце не мала інформації щодо розміру даної діляки, її площі, конфігурацїї. Нею ж така документація була розроблена. При встановленні межі мали б враховуватися вимоги ст.107 Земельного кодексу України, а тому варіант №3, на який вона дала згоду земельній комісії, вважає найбільш прийнятним для встановлення межі, тоді як варіант №1, за яким міською радою була встановлена межа не відповідає обставинам у даній ситуації. Просить визнати незаконним та скасувати вищевказане рішення 17 (позачергової) cecії Тульчинської міської ради 7 скликання від 14.11.2016 №338 "Про встановлення межі між присадибними земельними делянками [ADDRESS]" та стягнути з відповідачів в рівних частинах на її користь судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та пояснила, що земельна ділянка нею не купувалась та при купівлі не змінювалась. Просить позов задовольнити. Представник позивача - [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та пояснив що відповідно до п.2.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У позивача дана документація є, а у відповідача немає, а тому Тульчинська міська рада не мала права встановлювати межу без наявності виготовленої документації. Також при прийнятті оскаржуваного рішення нею не приймалось до уваги фактичне користування земельною ділянкою. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в минулому судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Згідно поданого нею відзиву, наявного в матеріалах справи, остання зазначила, що посилання позивача на п.2.1, 41, 4.2, 4.3, 4.5 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками не відповідає нормам закону, оскільки вищевказані пункти регулюють правовідносини по відновленню меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а не правовідносини по встановленню меж. Дана Інструкція взагалі не може бути застосована до правовідносин, які є предметом спору, з огляду на те, що відповідно до оспорюваного рішення між суміжними землекористувача, нею та [PERSON], лінія межі встановлена з однієї сторони, в той час як п.1.3 розділу І даної Інструкції визначено, що межа земельної ділянки - сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки. При таких обставинах, обгрунтування позивача та його представника щодо незаконності оспорюваного рішення з посиланням на відсутність виготовленої технічної документації на земельну ділянку, якою вона користується , а також на відсутність у міської ради права визначати межу без виготовлення технічної документації не грунтується на нормах закону та на доказах наявних в матеріалах справи. Також безпідставним є твердження позивача, що при визначені межі має братись план земельної ділянки по будинковолодіннях №4 та [ADDRESS] складений БТІ у травні 1962, оскільки позивач купила будинок лише 06.09.2002, а зареєструвала 10.10.2002. Технічна документація, на яку посилається позивач, визнана недійсною та такою, що виготовлена на підставі підроблених документів, які в ній знаходяться шляхом скасування рішення 37 сесії 6-го скликання Тульчинської міської ради від 03.07.2013 №921 "Про затвердження технічної документації з землеустрою, виготовленої [PERSON]", про що свідчить рішення Тульчинського районного суду від 30.12.2015 у справі №148/1772/14-ц . Посилання позивача на те, що її сарай знаходиться поза межами її домоволодіння спростований її показами, згідно яких останні сама підтвердила, що даний сарай нею в 2009 був знесено. Оскільки позивач не оформила договір оренди на право користування земельною ділянкою під придбаним нею будинком, тому вона взагалі не має права на коритування цією земельною ділянкою, а отже її права не порушено. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Також вказала, що технічна документація [PERSON] є неналежним доказом. Відповідач - представник Тульчинської міської ради [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що рішення Тульчинської міської ради прийнято відповідно до норм законодавства. Також вказала, що [PERSON] технічна документація на час прийняття рішення міською радою не виготовлена, заяву про її виготовлення остання не подавала. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії договору купівлі продажу будинку від 26.09.2002 (а.с.27), позивач [PERSON], є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Власником суміжного домогосподарства, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] являється відповідач [PERSON], що підтверджується копією договору дарування від 12.11.1994 (а.с.23). Протягом багатьох років сторони не можуть дійти згоди щодо встановлення межі між їхніми присадибними земельними ділянками. Згідно копії рішення 17 (позачергової) сесії Тульчинської міської ради 7 скликання від 14.11.2016 №338 "Про встановлення межі між присадибними земельними ділянками [ADDRESS]" (а.с.18), Тульчинська міська рада вирішила встановити межу між присадибними земельними ділянками [ADDRESS] згідно протоколу узгоджувальної комісії з розгляду земельного спору з приводу суміжного землекористування від 13.09.2016 та схеми (додаток №1). Предметом спору є оскарження вищевказаного рішення сесії Тульчинської міської ради. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Вирішуючи питання щодо законності вищевказаного рішення 17 (позачергової) сесії Тульчинської міської ради 7 скликання від 14.11.2016 №338 "Про встановлення межі між присадибними земельними ділянками [ADDRESS]", судом враховано, що ч.2 ст. 19 Конституції України, ч.3 ст.24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Згідно з ст. 26 Закону України"«Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин. Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Частина 3 ст.152 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: г) визнання недійсним рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до абз.3 п.7 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст.16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України, землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За ч.3 вказаної статті способом захисту прав громадян на земельні ділянки є визнання недісним рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Стаття 107 ЗК України регламентує, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж, їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання земельної ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема, зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Згідно акту від 29.05.2017 та додатку (а.с.143-146) вбачається, що 29.05.2017 було створено комісію, яка в присутності землекористувачів [PERSON] та [PERSON] провела обстеження присадибних земельних ділянок [ADDRESS] та, розгянувши правовстановлюючі документи, а саме договір купівлі-продажу будинку від 26.09.2001 та матеріали Тульчинського МБТІ виявила, що згідно плану присадибної ділянки з будівлями сарай літ."Б" розміщений на відстані 1 м від межі земельної ділянки житлового будинку [ADDRESS] а також встановила, що сарай літ."Б", який вказаний в договорі купівлі-продажу та в матеріалах МБТІ на даний час відсутній, але на місці, де був сарай літ."Б", розміщений погріб, який в документах не вказаний. Розміри погріба 2,06 х 2,17 м, глибину неможливо встановити в зв'язку з тим, що він накритий шифером, засипаний землею та захламлений. Також в наявності є навіс розміром 2,84 х 250 м, який відсутній у правовстановлюючих документах. В силу п.в) ч.1 ст.2 Закону України "Про землеустрій" від 22.05.2003, землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно- територіальних одиниць, територій природо-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів. Частина 1 ст.8 Закону України "Про землеустрій" визначає, що до органів, що здійснюють регулювання у сфері землеустрою відносяться, зокрема органи місцевого самоврядування. Згідно ст.19 Закону України "Про землеустрій", до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належать, зокрема:а) організація і здійснення землеустрою; б) здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою; ґ) вирішення інших питань у сфері землеустрою відповідно до закону. Згідно ч.1, п.і ч.2 ст.25 Закону України "Про землеустрій", документація із землеустрою розробляється у вигляді програм, проектів, спеціальних тематичних карт, атласів, технічної документації. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є різновидами документації із землеустрою. Відповідно до ст. 55 Закону України "Про землеустрій"», встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Порядок встановлення (відновлення) меж земельних ділянок визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376 (далі Інструкція). Відповідно до п.2.1. Інструкції, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а згідно п. 2.3. цієї Інструкції, - комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Пунктами 4.1 - 4.4 Інструкції визначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Системний аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави для висновку, що саме на власників земельних ділянок покладається організація робіт по винесенню меж належних їм земельних ділянок в натурі (на місцевості), встановленню або відновленню меж та закріплення їх межовими знаками. Безпосереднє виконання таких робіт здійснюється суб'єктами, які відповідають вимогам, зазначеним у п. 1.3 Інструкції. У разі незгоди з технічною документацією із землеустрою, розробленої виходячи з фактичного землекористування, заінтересовані особи не будуть позбавлені можливості вирішити такий земельний спір відповідно до ст. 158 ЗК України. Так, відповідно до ч.1, 3, 5 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Відповідно до ч.1 ст. 159 ЗК України, земельні спори розглядаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у тижневий строк з дня подання заяви. Все вищевикладене висвітлює очевидність того, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) має здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В свою чергу, як встановлено судом, вищевказана технічна документація відповідачем [PERSON] не виговлялась. Доказів того, що [PERSON] звертався до уповноважених органів з метою розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на час прийняття рішення Тульчинською міською радою суду не надано. [PERSON] хоч і виготовила дату технічну документацію, копія якої наявна в матеріалах справи, однак станом на день прийняття оскаржуваного рішення вона є незатвердженою, оскільки рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 30.12.2015 у справі №148/1772/14, яке набрало законної сили 17.06.2016, було визнано недійсним та скасовано рішення № 921 37 сесії 6 скликання Тульчинської міської ради від 03.07.2013 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка знаходиться в користуванні [PERSON] площею 0,0541 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS], про що свідчать копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 30.12.2015 (а.с-77-79, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 15.02.2016 (а.с.80-85), ухвала ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.06.2016 (а.с.86-87). Таким чином, Тульчинська міська рада при винесенні рішення від 14.11.2016 №338 "Про встановлення межі між присадибними земельними ділянками [ADDRESS]" не врахувала, що на момент винесення даного рішення у [PERSON] взагалі відсутня технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а у [PERSON] вона не затверджена, що в свою чергу свідчить про те, що міська рада передчасно прийняла дане рішення. Зважаючи на встановлені обставини, аналіз наведених норм матеріального і процесуального права, суд дійшов висновку, щорішення 17 (позачергової) cecії Тульчинської міської ради 7 скликання від 14.11.2016 №338 "Про встановлення межі між присадибними земельними делянками [ADDRESS]" прийнято із порушенням вимог земельного законодавства та дає законні підстави для визнання його недійсним та скасування. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] та представники відповідачів, зі своєї сторони, доводи позивача хоч і заперечили, однак належних та допустимих доказів протилежного суду не надали та не спростували обгрунтованість позовних вимог. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачів в рівних частинах підлягає стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 551,20 грн., ( а.с.1), а саме, по 275,60 грн. з кожного. Окрім цього, при розгляді даної справи ухвалою суду від 19.12.2016 з метою забезпечення позову: зупинено дії оскаржуваного рішення 17 (позачергової) сесії Тульчинської міської ради 7 скликання від 14.11.2016 №338 "Про встановлення межі між присадибними земельними ділянками [ADDRESS]"; заборонено Тульчинській міській раді вчиняти будь-які дії та приймати рішення щодо земельних ділянок по [ADDRESS], в тому числі в частині винесення встановлених меж цих земельних ділянок в натурі на місцевості із встановленням межових знаків та передавання їх на зберігання; заборонено суміжному землекористувачу [PERSON] вчиняти будь-які дії пов'язанні з встановленням межі земельних ділянок по [ADDRESS]: демонтажу існуючого паркану суміжного землекористувача [PERSON], руйнування прибудов встановлених на межі даних земельних ділянок, будівництво власного паркану за новими межами. Відповідно до вимог ч.7 ст.158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, тому заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою суду від 19.12.2016 продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved