Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

05.03.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним вище позовом в якому просить розпорядження від 05.08.1996 року Київської міської державної адміністрації визнати правочином, що порушує публічний порядок, відповідно до ст. 228 ЦК України, в редакції 2003 року, із застосуванням наслідків щодо нідійсного правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, в редакції 2003 року, а саме: повернути у комунальну власність територіальної громади м. Києва гуртожиток по [ADDRESS], та скасувати свідоцтво на право власності на гуртожиток по [ADDRESS] серії ЖБ №23479, виданого ВАТ «Трест «Київміськбуд-2». Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що оспорюваним розпорядженням № 1239 від 05.08.1996 «Про використання основних фондів комунальної власності міста», за підписом першого заступника голови О.О.Омельченка, погоджено передачу до статутного фонду ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» гуртожитків, які перебувають у нього на балансі та належать до комунальної власності міста. Одним із таких гуртожитків є гуртожиток по [ADDRESS] у м. Києві. В подальшому районне відділення ФДМУ у м. Киві видало наказ від 20.08.1996 року № 1656 «Про проведення оцінки та передачу майна» в п. 6 якого було зазначено включити до складу майна АТ «Трест «Київміськбуд-2» гуртожитки, в тому числі і гуртожиток по [ADDRESS] Позивач зазначив, що оспорюване розпорядження № 1239 від 05.08.1996 було винесено з порушенням вимог Закону України «Про місцеве самоврядування». Зокрема, Розпорядження № 1239 від 05.08.1996 року не було затверджено на пленарному засіданні КМР, яка, таким чином, не приймала рішення про передачу гуртожитку по [ADDRESS] з комунальної у приватну власність ВАТ «Трест «Київміськбуд-2». На погляд позивача, посадові особи органів державної влади - ФДМУ та органу місцевого самоврядування - Київської міської державної адміністрації всупереч інтересам служби здійснили правочин, який порушує публічний порядок, чим завдали істотної шкоди охоронюваним правам, свободам та інтересам територіальної громади м. Києва і, в тому числі, мешканцям гуртожитку по [ADDRESS], яких в протизаконний спосіб позбавили права на приватизацію займаних помешкань в зазначеному гуртожитку. Виходячи з наведеного позивач стверджує, що відповідачі вчинили правочин, що порушує публічний порядок, тому просить визнати розпорядження № 1239 від 05.08.1996 правочином, що порушує публічний порядок, з підстав визначених ст.228 ЦК України, та застосувати до нього правові наслідки недійсного правочину, передбачені ст. 216 ЦК України, повернувши гуртожиток по [ADDRESS] до комунальної власності і скасувавши свідоцтво про право власності на гуртожиток, видане ВАТ «Трест «Київміськбуд-2». Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі і просили їх задовольнити. Представник відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна України у м. Києві позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Відповідачі - Київська міська державна адміністрація, Київська міська рада - не направили своїх представників для участі в розгляді справи в суді. Про час та місце розгляду справи в суді відповідачі повідомлені належним чином. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників відповідачів. Представник третьої особи - Публічного акціонерного товариства "Трест "Київміськбуд-2" - позов [PERSON] не підтримала, заперечувала проти його задоволення, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Подала суду письмові пояснення щодо суті позовних вимог [PERSON], зміст яких підтримала в судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 6 Конституції України органи, законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. У частині 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (спорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (у визначений спосіб) визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний спосіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Разом з цим, відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. В даному конкретному випадку [PERSON] пред'явив позов про визнання Розпорядження № 1239 Київської міської державної адміністрації від 05.08.1996 року правочином, що порушує публічний порядок з підстав, передбачених ст. 228 ЦК України, в редакції 2003 року, посилаючись на те, що оспорюване розпорядження було винесено з порушенням вимог Закону України «Про місцеве самоврядування», із застосуванням правових наслідків щодо недійсного правочину, визначених ст. 216 ЦК України, в редакції 2003 року, а саме, як наслідок недійсності правочину, позивач просить повернути гуртожиток по [ADDRESS] до комунальної власності і скасувати свідоцтво про право власності на гуртожиток, видане ВАТ «Трест «Київміськбуд-2». Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу правочин - це дія особи, спрямована на виникнення зміни або припинення цивільних прав і обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочини відрізняються від інших юридичних фактів такими рисами: 1) правочини є вольовими актами, спрямованими на досягнення певного правового результату. Це відрізняє їх від такого виду юридичних фактів, як події, котрі відбуваються та створюють правові наслідки незалежно від волі суб'єктів цивільного права (повінь, шторм, землетрус тощо); 2) правочини завжди є діями фізичної або юридичної особи. Цим вони відрізняються від адміністративних актів (актів управління), які видають органи державної влади та управління і їхні службові особи (наказ, розпорядження тощо); 3) правочини завжди є правомірними діями, що тягнуть виникнення або видозміни регулятивних цивільних правовідносин. 4) воля у правочинах завжди спрямована саме на встановлення, зміну, припинення цивільних прав і обов'язків. 5) правочини є діями, що опосередковують динаміку цивільних відносин між фізичними та юридичними особами. Цим вони відрізняються від такого виду юридичних фактів, як акти цивільного стану, котрі, по-перше, об'єднують і події, і дії; по-друге, нерозривно пов'язані з фізичною особою і не стосуються осіб юридичних; по-третє, служать передумовою виникнення у фізичної особи можливості бути суб'єктом цивільних прав і обов'язків. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України, в редакції 2003 року, виходить із змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. Отже, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Згідно зі змістом даної норми законодавець, визначаючи суть правочину, що порушує публічний порядок, лише називає окремі правопорушення та злочини, які вчиняються у формі правочину. Крім того, ст. 228 ЦК України для правочину. що порушує публічний порядок, передбачає наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави: такий умисел повинен встановлюватись під час розслідування кримінальної справи і розгляду її у суді або у момент винесення постанови про адміністративне правопорушення. Отже, виходячи з викладеного вище, правочин можна визначити таким, що порушує публічний порядок, якщо він спрямований (вчинений з умислом) на порушення публічно-правових нормативних актів держави, які визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави, і кваліфікований як злочин чи адміністративне правопорушення у встановленому законом порядку. Позивач з посиланням на ст. 228 ЦК України, в редакції 2003 року, просить визнати правочином розпорядження Київської міської державної адміністрації №1239 від 05.08.1996 року. Разом з цим, розпорядження Київської міської державної адміністрації не є правочином в розумінні ст. ст. 202, 228 ЦК України, в редакції 2003 року, та не є угодою в розумінні ст. 41 ЦК України, в редакції 1963 року, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Розпорядження органу виконавчої влади, в даному випадку Київської міської державної адміністрації, є правовим актом органу виконавчої влади, це підзаконне офіційне рішення, або державно-владне веління, прийняте органом виконавчої влади чи його посадовою особою в межах їх компетенції в односторонньо-владному порядку з дотриманням належної процедури і встановленої форми, яке викликає юридичні наслідки. До того ж, статті 228 та 216 ЦК України, в редакції 2003 року, вступили в дію з набранням чинності ЦК України 2003 року з 01 січня 2004 року. У зв'язку з чим статті 228 та 216 цього Кодексу можуть застосовуватися лише до правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року. Закон України N 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», на порушення якого з боку відповідачів під час винесення розпорядження від 05.08.1996 посилається позивач, прийнято 21 травня 1997 року. Згідно ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. З огляду на наведене, враховуючи, що Цивільний кодекс України 2003 року набрав чинності 1 січня 2004 року, статті 228, 216 цього Кодексу можуть застосовуватися лише до правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року, а застосування Закону України N 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» можливо лише до правовідносин, що виникли після травня 1997 року. Разом з цим визнання правочину таким, що порушує публічний порядок (ст.228 ЦК України 2003 р.) законодавством, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, зокрема Цивільним кодексом України, в редакціх 1963 року, передбачено не було. Закон України N 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» також не може бути застосовано до спірних правовідносин, оскільки він прийнятий лише у травні 1997 році, після винесення оспорюваного розпорядження. Отже норми Закону України N 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» та Цивільний Кодекс України в редакції 2003 року до оспорюваних правочинів застосованими бути не можуть. Згідно керівних роз'яснень, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» остільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорення саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні та суспільні інтереси, (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З матеріалів справи вбачається, що позивача [PERSON] було поселено до гуртожитку ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» на підставі договору №37-ф найму (оренди) житла від 01.01.2010 року, укладеного між ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» та [PERSON], відповідно до якого позивачу [PERSON] було передано в строкове платне користування найм (оренду) ліжко-місця в кількості 3 (три) одиниці. Так, в матеріалах цивільної справи наявне рішення колегії суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 24.10.2013 року у справі за позовом ПАТ «Трест «Київміськбуд - 2» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, з якого вбачається наступне. ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» є власником гуртожитку по [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом № 23479 від 18 вересня 1998 року про право власності на житло, видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу № 558-С/ЖБ від 16 вересня 1998 року. 01.01.2010 року між ПАТ «Трест «Київміськбуд - 2» та [PERSON] було укладено договір №37-ф найму (оренди) житла, за умовами якого ПАТ «Київміськбуд-2» передав [PERSON] житло в оренду. [PERSON] значиться зареєстрованим у гуртожитку по [ADDRESS] з 15.07.2007 року, перереєстрація була здійснена 13.11.2008 року.Проживає у гуртожитку відповідно до договору найму (оренди) житла № 37ф від 01.01.2010 року. [PERSON] не перебуває у трудових правовідносинах з ПАТ «Трест «Київміськбуд - 2». В зазначеному рішенні також зазначено, що доказів того, що адміністрація підприємства приймала спільне з профспілковим комітетом рішення про надання [PERSON] жилої площі в гуртожитку, та на підставі цього рішення видавала спеціальний ордер суду не надано. Місце проживання [PERSON] було зареєстроване в гуртожитку лише 15.11.2007 року і не на підставі ордеру про надання житлового приміщення в гуртожитку, а на підставі договору найму (оренди) житла, який був укладений між ДП «Житлоексплуатація» ВІАТ «Трест «Київміськбуд-2» та ПП «СК «Рембуд», згідно якого останнє орендував три ліжко-місця у гуртожитку по [ADDRESS]. Таким чином, позивач [PERSON] є мешканцем гуртожитку по [ADDRESS] на підставі цивільно-правового договору найму житла, а не відповідно до норм ЖК України, які регулюють правовідносини щодо проживання працівників у гуртожитках, тому на Позивача не поширюються гарантії, встановлені законодавством, зокрема Примірним положенням про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 РОКУ № 208, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». До того ж, позивач в своїй позовній заяві оспорює розпорядження органу виконавчої влади від 05.08.1996 року, хоча проживає в гуртожитку по [ADDRESS] на підставі цивільно-правової угоди з 2000-хх років. При цьому позивач, а ні в своїй позовній заяві, а ні під час розгляду справи в суді, не зазначив в чому полягало порушення його особистих житлових прав з боку відповідачів під час винесення оспорюваного розпорядження. З огляду на викладені вище обставини суд дійшов висновку про те, що права, свободи та інтереси позивача розпорядженням від 05.08.1996 року Київської міської державної адміністрації порушені не були. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладені вище обставини, враховуючи, що оспорюване розпорядження від 05.08.1996 року Київської міської державної адміністрації жодним чином не порушує особисті права та охоронювані законом інтереси позивача, до того ж розпорядження не є правочином в розумінні цивільного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин у 1996 році, та на час розгляду справи в суді, і цей документ не можна визнати недійсним з підстав, передбачених ст. 228 ЦК України та застосувати наслідки недійсного правочину, передбачені ст. 216 ЦК України, оскільки, знов таки, розпорядження не є правочином, і Цивільний кодекс України в редакції 2003 року можна застосовувати тільки до правовідносин, що виникли після 01.01.2014 року, дати набрання Кодексом чинності, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає в повному обсязі. Крім цього, відповідачі у справі - Київська міської державної адміністрації, Київської міської ради, Регіонального відділення Фонду державного майна України у м. Києві - не є належними відповідачами у даній справі щодо позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності на гуртожиток, оскільки власником гуртожитку є Публічне акціонерне товариство "Трест "Київміськбуд-2", а не відповідачі у справі. Виходячи з цього, враховуючи, що позов в частині позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності на гуртожиток пред'явлено до неналежних відповідачів в задоволенні позову також має бути відмовлено і з цих підстав.

Outcome: dismissed