Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зміну формулювання причин звільнення, стягнення доплати за роботу у нічний час, вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, витрат на лікування, відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що ТОВ „ФІРМА „ІНБОР" було зареєстроване 27.04.1995 року і знаходиться в Київській області, м . Бориспіль, вул. Михайла Калмикова, 18 . Фактично керівник відповідача знаходиться за адресою засновника і власника товариства, а саме ПрАТ „Шведьсько-Українська група - „SU GRUP" в м. Києві, вул. Вірменська, 5-А. З 14.05.2008 року по 31.03.2011 року [PERSON] працював на посаді сторожа ПрАТ „Шведсько-Українська група - „SU GRUP". В подальшому з 1.04.2011 року по 3.03.2017 року він працював на тій же посаді ТОВ „ФІРМА „ІНБОР", при цьому трудові обов`язки, місце роботи і об`єкт охорони не змінились. Протягом лютого - березня 2017 року керівництво ТОВ „ФІРМА „ІНБОР" вимагало від позивача надати письмову згоду на зменшення заробітної плати до 1600 грн. на місяць, обґрунтовуючи це необхідністю оптимізації витрат працедавця та неможливістю оплати праці в розмірі мінімальної заробітної плати. 3.03.2017 року начальник охорони ТОВ „ФІРМА „ІНБОР" [PERSON] викликав позивача на прийом до директора ТОВ „ФІРМА „ІНБОР" [PERSON], де останній у наказному порядку змушував позивача написати заяву про оплату праці в розмірі 50% мінімальної заробітної плати. Але [PERSON] не погодився з цим і того ж дня 3.03.2017 року написав заяву про його звільнення з посади сторожа на підставі ч.3, ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку систематичним порушенням працедавцем законодавства про працю, помилково поставивши дату 2.02.2017 року. Але наказом відповідача позивач був звільнений з посади сторожа за ч.1, ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що є порушенням чинного законодавства і що позбавило права позивача отримати вихідну допомогу при звільненні. За таких обставин просять зобов`язати ТОВ „ФІРМА „ІНБОР" змінити формулювання причин звільнення [PERSON] з роботи із „звільнений за власним бажанням з займаної посади сторож на підставі ч.1, ст.38 КЗпП України" на „звільнений за власним бажанням з займаної посади сторож на підставі ч.3, ст.38 КЗпП України" та стягнути з ТОВ „ФІРМА „ІНБОР" на користь позивача 9 600 грн. вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, який складав 3200 грн. щомісяця. Крім того, відповідачем в порушення вимог ст.108 КЗпП України, яка передбачає оплату у нічний час у підвищеному розмірі, не було додатково нараховано та сплачено позивачу 455 грн. 84 коп. за період роботи з січня по березень 2017 року, які також просять стягнути разом з вихідною допомогою. Відповідач також не виконав вимоги ст.83 КЗпП України і не сплатив позивачу 2 120 грн. 87 коп. компенсації за невикористані у 2014-2016 роках відпустки, які також підлягають стягненню разом з 54 400 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, позивач з березня 2017 року по день розгляду справи поніс витрати на лікування в сумі 3 732 грн. 93 коп., які також підлягають стягненню. Своїми неправомірними діями відповідач завдав позивачу і моральної шкоди, яку [PERSON] оцінює в 15 500 грн. Представник відповідача ТОВ „ФІРМА „ІНБОР" Данілов Ю.В. в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що [PERSON] на підставі своєї заяви від 1.04.2011 року наказом №3-К від 1.04.2011 року був прийнятий на посаду сторожа ТОВ „ФІРМА „ІНБОР" з 1.04.2011 року. Будь-який працівник товариства не порушував трудові права позивача і безпосередньо керівник відповідача не примушував писати [PERSON] заяву про надання згоди на зменшення заробітної плати в 2 рази, при цьому сам позивач з цього приводу належних доказів не надав. Відповідно до заяви від 31.10.2012 року на підставі наказу №10-К від 30.10.2012 року про надання відпустки [PERSON] була надана відпустка на 24 календарні дні з 1.11.2012 року по 24.11.2012 року. З даним наказом позивач був ознайомлений 30.10.2012 року. Згідно заяви позивача на підставі наказу №12-К від 31.10.2013 рокупро надання відпустки [PERSON] була надана відпустка на 24 календарні дні з 1.11.2013 року по 24.11.2013 року. З даним наказом позивач був ознайомлений 31.10.2013 року. В 2014 році [PERSON] свою відпустку не використав. Відповідно до заяви від 28.07.2015 року на підставі наказу №ІН-0000003 від 31.07.2015 року про надання відпустки [PERSON] була надана відпустка на 30 календарних днів з 1.08.2015 року по 31.08.2015 року. З наказом позивач був ознайомлений 31.07.2015 року. Тобто, позивачем була частково використана відпустка за 2014 рік, а саме 6 календарних днів. Відповідно до заяви позивача від 29.06.2016 року на підставі наказу №ІН-0000001 від 30.06.2016 року про надання відпустки [PERSON] була надана відпустка на 30 календарних днів з 1.07.2016 року по 30.07.2016 року. З наказом позивач був ознайомлений 30.06.2016 року. Крім того в день звільнення позивача з роботи 3.03.2017 року йому була видана трудова книжка і на його картковий рахунок відповідач перерахував 2 576 грн. заробітної плати за лютий 2017 року, 2 037 грн. 54 коп. заробітної плати за відпрацьовані 3 робочі дні у березні 2017 року та компенсація за невикористану відпустку. Таким чином, відповідач повністю здійснив з позивачем розрахунок при звільненні в порядку ст.116 КЗпП України. Також не підлягає і задоволенню вимога про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між звільненням і втратою нормальних життєвих зв`язків, вплив роботи на посаді сторожа на психологічний стан [PERSON] Заслухавши позивача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Як наголошує ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на … звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Як зазначає ст.2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Як встановлено у судовому засіданні, ТОВ „ФІРМА „ІНБОР" було зареєстроване 27.04.1995 року і знаходиться в Київській області, м . Бориспіль, вул. Михайла Калмикова, 18 . Фактично керівник відповідача знаходиться за адресою засновника і власника товариства, а саме ПрАТ „Шведсько-Українська група - „SU GRUP" в м. Києві, вул. Вірменська, 5-А (т.1, а.с.87-90). За змістом трудової книжки позивача [NUMBER] з 14.05.2008 року по 31.03.2011 року [PERSON] працював на посаді сторожа ПрАТ „Шведьсько-Українська група - „SU GRUP" (т.1, а.с.14). В подальшому [PERSON] на підставі своєї заяви від 1.04.2011 року наказом №3-К від 1.04.2011 року був прийнятий на посаду сторожа ТОВ „ФІРМА „ІНБОР" з 1.04.2011 року (т.1, а.с.33-34). Вказані обставини не заперечувались учасниками справи і визнані ними, тому вони не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. У відповідності до ч.3, ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. [PERSON] 2.03.2017 року написав заяву про його звільнення з посади сторожа на підставі ч.3, ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку систематичним порушенням працедавцем законодавства про працю, помилково поставивши дату 2.02.2017 року (т.1, а.с.9). Позивач обґрунтував такі підстави звільнення тим, що протягом лютого - березня 2017 року керівництво ТОВ „ФІРМА „ІНБОР" вимагало від нього надати письмову згоду на зменшення заробітної плати з 3200 грн. до 1600 грн. на місяць, обґрунтовуючи це необхідністю оптимізації витрат працедавця та неможливістю оплати праці в розмірі мінімальної заробітної плати, з чим він не погоджувався. Представник відповідача вказані обставини заперечував, однак надавши суду копію наказу про звільнення, заяви позивача, яка слугувала підставою видачі наказу, не надав. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили, що підстав звільнення позивача з роботи вони не знають. Таким чином, оскільки на заяві позивача не міститься відбиток резолюції (штампу) керівника відповідача, а представник відповідача не спростував зміст даної заяви, тому суд приймає до уваги і покладає в основу рішення саме зміст заяви про звільнення, наданий позивачем. Наказом №ІН/К-00001 від 2.03.2017 року [PERSON] був звільнений з посади сторожа ТОВ „ФІРМА „ІНБОР" згідно ст.38 КЗпП України з 3.03.2017 року (т.1, а.с.42). Як зазначено в наказі підставою його видачі є заява [PERSON] від 2.03.2017 року. Підпис позивача про ознайомлення з даним наказом датований 2.03.2017 року. За змістом Постанови Верховного Суду України від 20.02.2013 року №6-157цс12 за змістом ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3, ст.38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу визначену працівником причину звільнення з роботи. Таким чином, для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудового права працівника. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає, що оскільки позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення на підставі ч.3, ст.38 КЗпП України, а ТОВ „ФІРМА „ІНБОР" не мало права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1, ст.38 КЗпП України, тому відповідача необхідно зобов`язати змінити формулювання причин звільнення [PERSON] з роботи із „звільнений за власним бажанням з займаної посади сторож на підставі ст.38 КЗпП України" на „звільнений за власним бажанням з займаної посади сторож на підставі ч.3, ст.38 КЗпП України", задовольнивши позов в цій частині. За приписами ч.1, ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Оскільки суд дійшов висновку про звільнення позивача на підставі ч.3, ст.38 КЗпП України, тому з відповідача на користь [PERSON] необхідно стягнути 9600 грн. (3200 грн. щомісячного заробітку х 3) вихідної допомоги, яка є обов`язковою виплатою за таких обставин. Як регламентує ч.1-2, ст.29 Закону України „Про оплату праці" при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Згідно ч.3, ст.54 КЗпП України нічним вважається час з 10 години вечора до 6 години ранку. За змістом ст.108 КЗпП України робота у нічний час (стаття 54) оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час. Як встановлено судом, позивач, працюючи на посаді сторожа, здійснював виконання своїх обов`язків у добовому режимі роботи, тобто працював з 22-00 годин і до 6-00 годин ранку наступного дня, тому він має право на підвищену оплату в розумінні ст.108 КЗпП України. Як вбачається із нарахованих йому сум при звільненні, що не заперечувалось представником позивача, такі суми позивачу сплачені не були, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 455 грн. 84 коп. доплати за роботу у нічні години за період з січня по березень 2017 року. Як зазначено ч.1, ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до заяви від 30.10.2012 року на підставі наказу №10-К від 30.10.2012 року про надання відпустки [PERSON] була надана відпустка на 24 календарні дні з 1.11.2012 року по 24.11.2012 року. З даним наказом позивач був ознайомлений 30.10.2012 року. Згідно заяви позивача на підставі наказу №12-К від 31.10.2013 рокупро надання відпустки [PERSON] була надана відпустка на 24 календарні дні з 1.11.2013 року по 24.11.2013 року. З даним наказом позивач був ознайомлений 31.10.2013 року. В 2014 році [PERSON] свою відпустку не використав. Відповідно до заяви від 28.07.2015 року на підставі наказу №ІН-0000003 від 31.07.2015 року про надання відпустки [PERSON] була надана відпустка на 30 календарних днів з 1.08.2015 року по 31.08.2015 року. З наказом позивач був ознайомлений 31.07.2015 року. Тобто, позивачем була частково використана відпустка за 2014 рік, а саме 6 календарних днів. Відповідно до заяви позивача від 29.06.2016 року на підставі наказу №ІН-0000001 від 30.06.2016 року про надання відпустки [PERSON] була надана відпустка на 30 календарних днів з 1.07.2016 року по 30.07.2016 року. З наказом позивач був ознайомлений 30.06.2016 року. Крім того в день звільнення позивача з роботи 3.03.2017 року йому була видана трудова книжка (т.1, а.с.43) і на його картковий рахунок відповідач перерахував 2 576 грн. заробітної плати за лютий 2017 року, 2 037 грн. 54 коп. заробітної плати за відпрацьовані 3 робочі дні у березні 2017 року та компенсацію за невикористану відпустку (т.1, а.с.35-41; 44-53; 109-112). Таким чином, відповідач повністю здійснив з позивачем розрахунок при звільненні в порядку ст.116 КЗпП України, тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 2 120 грн. 87 коп. компенсації за невикористані відпустки та 54 400 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у суду немає. Також позивач у своєму позову просить стягнути з відповідача 3 732 грн. 93 коп. витрат на його лікування після звільнення, надавши судові медичні документи та чеки на його витрати. Однак суд, оцінюючи вказані вище докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги, оскільки позивачем та його представником не було надано доказів причинно-наслідкового зв`язку між звільненням позивача з роботи і його захворюванням та лікуванням з цього приводу. Крім того, за змістом повідомлення Київської міської клінічної лікарні №1 від 19.04.2018 року, де проходив лікування позивач у відділенні неврології з 18.04.2017 року по 27.04.2017 року та з 10.10.2017 року по 23.10.2017 року, [PERSON] грошові кошти за перебування у вказаному лікувальному закладі не сплачував (т.1, а.с.189). У відповідності до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Як роз`яснює п.13 Постанови Пленуму Верхового Суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки позивачу [PERSON] було завдано моральних страждань та психологічних переживань неправомірними діями відповідача щодо протиправного формулювання його звільнення з роботи, неповної сплати вказаних вище сум при звільненні, а він, не отримуючи зазначених належних коштів для проживання, втратив нормальні життєві зв`язки, що природно зрозуміло, які вимагали від нього в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя, тому з відповідача на його користь необхідно стягнути 1 000 грн. моральної шкоди, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, в решті стягнення суми в розмірі 14 500 грн. моральної шкоди необхідно відмовити. Згідно ст.141 ЦПК України оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги позивача, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2 689 грн. 40 коп., від якого був звільнений позивач при зверненні до суду у відповідності з п.1, ч.1, ст.5 Закону України „Про судовий збір", а на користь позивача необхідно стягнути 640 грн. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, в решті розміру відмовити.

Outcome: partial