Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

У листопаді 2020 року до суду звернулося АТ КБ «Приватбанк» (надалі Банк, Позивач) із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг. В обґрунтування позову позивач зазначав, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 19.02.2007 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банком було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 7 000,00 грн. Позивач вказував, що у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 11.10.2020 року має заборгованість у розмірі - 24 354,13 грн., з яких: - 15 967,13 заборгованість за тілом кредиту; - 7324,15 грн. заборгованість за простроченими відсотками; - 1062,85 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання банківських послуг у розмірі 24 354,13 грн. та судові витрати. Ухвалою судді від 21 грудня 2020 року позовну заяву було залишено без руху (а.с. 53). 19 січня 2021 року до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява на виконання вимог ухвали судді (а.с. 58-61). Ухвалою суду від 22 січня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 109). 22 лютого 2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 119-121). Вказував, що заперечує проти позовних вимог банку. Не заперечував факт користування ним кредитними картками. Звернув увагу, що Банком було списано з його рахунку грошові кошти на загальну суму 30 710,95 грн. в рахунок погашення процентів, пені та штрафів. У рахунок погашення заборгованості ним було сплачено Банку 23 501,41 грн. Зазначав, що не був ознайомлений з Правилами та Умовами надання банківських послуг. Окремо вказав на неправомірність нарахування Банком 3% річних на прострочений кредит. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 30 березня 2021 року до суду від банку надійшла відповідь на відзив, в якій позивач фактично надав тотожні пояснення зазначених у позовній заяві (а.с. 129-135). У судовому засіданні представник АТ КБ «Приватбанк» - Лаврук А.М. уточнений (змінений) позов банку підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому. Пояснила, що відповідачеві було видано декілька кредитних карток, дія останньої картки не є закінченою, особовий рахунок відповідача не було закрито, не заперечувала, що відповідач не розписувався в Умовах та Правилах. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув. Надав суду заяву в якій просив справу розглядати без його участі. Проти вимог Банку заперечував, підтримав поданий відзив на позов. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані учасниками справи докази у їх сукупності, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 19 лютого 2007 року (а.с. 16). Як вбачається з анкети-заяви від 19 лютого 2007 року відповідач виявив бажання отримати кредитну картку «Універсальна», 30 днів пільгового періоду, без встановленого на ній кредитного ліміту та з базовою процентною ставкою по кредиту в розмірі 3 % на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія складала 0%. Згідно цієї ж анкети-заяви відповідачем цього дня, 19 лютого 2007 року було отримано кредитну картку з реквізитами № [NUMBER] та пін-код до неї. Крім того, у вказаній заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у цій заяві. До договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold», копію Умов та правил надання банківських послуг та Наказ № 906 від 23.08.2006 року про внесення змін в договірну базу за платіжними картками, договірну базу по споживчому кредитуванню та в депозитні договори (в частині погашення заборгованості за рахунок депозитів) (а. с. 17-27). 19 лютого 2007 року Банком було відкрито картковий рахунок, видано картку на ім`я [PERSON] без встановлення кредитного ліміту на ній (а.с. 15). 29 березня 2007 року на картку [PERSON] було встановлено кредитний ліміт у 500 грн.,07 вересня 2007 року кредитний ліміт було збільшено до 3 200 грн.; 17 квітня 2009 року відбулося зменшення кредитного ліміту до 2 800 грн.; 24 квітня 2009 року кредитний ліміт було зменшено до 2 640 грн.; 06 липня 2009 року кредитний ліміт знову було зменшено до 2300 грн.; 18 квітня 2011 року відбулося збільшення кредитного ліміту до 2 800 грн.; 31 січня 2017 року кредитний ліміт було збільшено до 2 900 грн.; 26 лютого 2018 року кредитний ліміт було збільшено до 7 000 грн., а 22 липня 2018 року ліміт було зменшено до 0,00 грн. Як постає із довідки Банку (а.с. 14), відповідачу [PERSON] у користування видавалися кредитні картки та встановлювалися кредитні ліміти на них, які періодично змінювалися. Строк останньої кредитної картки закінчується у січні 2022 року (а.с. 73). Особовий рахунок відповідача не є закритим на час розгляду справи. З метою доведення факту отримання та користування відповідачем кредитними коштами банку, останнім було надано виписку по картковим рахункам відповідача, відповідно до якої вбачається, що з 19 лютого 2007 року відповідач почав користуватися виданою кредитною карткою (а.с. 63-72). Відповідач не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим станом на 11 жовтня 2020 року, за розрахунком банку, має заборгованість у розмірі - 24 354,13 грн. (а.с. 4-13), яка складається з наступного: - 15 967,13 заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 7324,15 грн. заборгованість за простроченими відсотками; - 1062,85 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "Приватбанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, попиту і пропозицій? які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як визначено у ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Матеріали справи свідчать про те, що у анкеті-заяві від 19 лютого 2007 року містяться анкетні дані відповідача, волевиявлення останнього на отримання кредитної картки, а також розмір базової процентної ставки, що становить 3% на місяць на залишок заборгованості, тобто 36% річних, що підтвердила у судовому засіданні представник позивача. Оскільки в указаних вище документах, підписаних відповідачем, визначений розмір процентної ставки за користування кредитом, суд вважає, що сторони погодили умови договору кредиту в частині визначення розміру процентів за користування кредитом за договором - 3% в місяць (36% річних). Із наданого банком розрахунку вбачається, що з 19.02.2007 року процентна ставка за договором обраховувалася, виходячи з погодженого між сторонами розміру, а саме 36 % річних (3% на місяць), проте з 01.01.2013 року позивач нараховував проценти за ставкою 30 % річних, далі з 01.09.2014 за ставкою 34,8 та згодом 43,2 % що свідчить про неправомірні дії банку щодо підвищення процентної ставки, оскільки це виходить за межі узгодженого сторонами договору розміру процентів за користування грошовими коштами. Звертаючись до суду, Банк просив стягнути з відповідача на їх користь 7324,15 грн. заборгованості за простроченими відсотками за період з 01.07.2019 року по 11.10.2020 року (а.с. 13). При цьому, з 01.07.2019 року розмір відсотків Банком було встановлено 3,5% (процента ставка), з 01.08.2020 року по 11.10.2020 року такий розмір становив вже 3,4% (процентна ставка); процентна ставка на прострочений кредит з 01.07.2019 року по 29.02.2020 року становила 84% річних, з 01.03.2020 року по 11.10.2020 року такий розмір становив вже 40,80%. Враховуючи, що під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 3% на місяць, проте як вбачається із наданого Банком розрахунку була змінена Банком в односторонньому порядку. Обґрунтовуючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» вказувало, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, в тому числі щодо збільшення відсоткової ставки по договору, положеннями Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, за яким підписавши заяву та позичальник був ознайомлений з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку». Суд вважає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданими позивачем до справи Умовами та правилами надання банківських послуг та Витягом з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» відповідач був ознайомлений і погодився на їх умови, або ж, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили вказані умови. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2007 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2020 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає. Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року вказала, що «Анкета-заява» разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору, оскільки вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 23 грудня 2020 року, справа за № 191/2648/17 провадження за № 61-5662ск19. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи, що за заявлений Банком період (з 01.07.2019 року по 11.10.2020 року) процента ставка по кредиту змінювалася і відповідач не погоджував своїм підписом зміну процентної ставки у визначених розмірах, відсутні підстави для стягнення відсотків у заявлених змінених в односторонньому порядку позивачем розмірах процентної ставки. Щодо позовним вимог про стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 1062,85 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України. Із матеріалів справи вбачається, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, сума відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, нарахована за період з 01.07.2019 року по 11.10.2020 року (а.с. 13). Оскільки з дійсним позовом банк звернувся в листопаді 2020 року, відомості про звернення до позичальника із заявою про дострокове погашення заборгованості відсутні, а також, що особовий рахунок відповідача не є закритим, строк дії останньої виданої кредитної картки закінчується лише у січні 2022 року, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення суми, нарахованої згідно статті 625 ЦК України. Крім того, суд зауважує, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не містить відомостей про реальне фактичне конкретне обчислення при нарахуванні позичальнику відсотків згідно статті 625 ЦК України. Щодо позовних вимог банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту суд зазначає наступне. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Укладений між сторонами кредитний договір від 19 лютого 2007 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З наданої банком виписки по рахунку (а.с. 63-72) вбачається, що [PERSON] користувався кредитними коштами, зокрема, знімав готівку в банкоматі, розраховувався карткою в магазині, частково погашав заборгованість по кредиту, що свідчить про наявність кредитних договірних відносин з банком. Суд зазначає, що банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, тому є належним доказом у справі. У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року (справа № 200/5647/18) касаційний суд зазначив, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. На підставі оцінки усіх доказів у їх сукупності, зокрема, виписки по банківському рахунку, розрахунку заборгованості, суд дійшов висновку про те, що банк в даному випадку підтвердив своє порушене право вимагати погашення виниклої заборгованості за простроченим «тілом» кредиту. Під час звернення до суду позивачем та під час уточнення позовних вимог, банком було зазначено, що заборгованість відповідача перед банком становить - 24 354,13 грн., з яких заборгованість за простроченим тілом кредиту складає - 15 967,13 грн. Доказів на спростування розрахунку заборгованості здійсненого позивачем у повному обсязі або у певній його частині, а також про визнання договору недійсним (нікчемним) відповідачем суду не було надано. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). На підставі встановлених та наведених обставин суд дійшов висновку, що позов підлягає часткового задоволення. Необхідно стягнути з відповідача на користь позивача кошти у погашення заборгованості за договором про надання банківських послуг б/н від 19 лютого 2007 року, що виникла станом на 11 жовтня 2020 року, а саме: заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 15 967,13 грн.; - заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 3373,18 грн.((15907,13 грн.х36%х215):(365х100%), де: - 15907,13 грн. - сума боргу на час його виникнення 01.07.2019 року, 36% річних (3% в місяць) - процентна ставка визначена сторонами у справі у заяві - анкеті, 215 - кількість календарних днів з 01.07.2019 р. по 31.01.2020 р., дат визначених Банком у розрахунку заборгованості та процентів. Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов було задоволено на 79% від заявлених позовних вимог у 24 354,13 грн., то з відповідача слід стягнути на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору в сумі - 1660,58 грн. (2102 грн.х((15967,13 грн.+3373,18грн.):24354,13грн))). У задоволенні позову в іншій частині вимог, а саме у частині вимог про стягнення: - заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 3950,97 грн. (7324,15грн.-3373,18грн.); - заборгованості за відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 1062,85 грн. та коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 441,42 грн.(2102 грн.-1660,58 грн.), позивачеві слід відмовити за безпідставності.

Outcome: partial