Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи Регіональний сервісний центр МВС України в м.Києві, Приватне підприємство "ОК ДЕ-ЛАЙН" про визнання недійсним правочину. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 24.05.2012 року між ТОВ "Порше Лізинг Україна" та ПП "Гепард Транс" був укладений договір про фінансовий лізинг №00005058, відповідно до якого ТОВ "Порше Лізинг Україна" придбало об`єкт лізингу, автомобіль марки "VW Polo Sedan 1.6" 2012 року виробництва, шасі № [NUMBER] , який в подальшому передало в користування під виплату лізінгових платежів лізінгоодержувачу ПП "Гепард Транс". Відповідно до договору купівлі-продажу ТОВ "Порше Лізинг Україна" набуло право вланості на вказаний автомобіль та здійснило за собою реєстрацію вказаного автомобіля. В п. 4.1 сторони погодили, що ТОВ ТОВ "Порше Лізинг Україна" зберігає за собою право власнсоті на об`єкт лізингу, в той час як лізінгоодержувач матиме право на експлуатацію об`єкта лізинку впродовж всього строку дії контракту. У зв`язку з невиконанням лізінгоодержувачем умов договору лізингу ТОВ "Порше Лізинг Україна" розпочала процедуру повернення автомобіля. В процесі цієї процедури позивач дізнався, що 14.05.2015 року автомобіль марки "VW Polo Sedan 1.6" 2012 року виробництва, шасі № [NUMBER] був перереєстрований на гр. [PERSON] на підставі довідки -рахунку серії [NUMBER] , виданої ТОВ "ОкДе-Лайн". Таким чином, вважає, що ТОВ "Порше Лізинг Україна" незаконно було позбавлено права власності на спірний автомобіль. Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяви власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу. ТОВ "Порше Лізинг Україна", будучі власником автомобіля, жодних заяв про перереєстрацію об`єкту лізингу не подавало і не видавало довіреності на вчинення дій щодо його відчуження. Оскільки під час укладення догвору купівлі -продажу транспорного засобу не були додержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України просив визнати недійснив договір купівлі-продажу автомобіля марки "VW Polo Sedan 1.6" 2012 року виробництва, шасі № [NUMBER] , укладений 14.05.2015 року та оформлений ТОВ "ОкДе-Лайн", відповідно до якого [PERSON] придбала вказаний автомобіль, а також визнати недійсною та скасувати реєстрацію транспортного засобу, судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених в позові. Відповідач в судове засідання не з`явилась, причину неявки суду не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку та належним чином: шляхом направлення судових викликів по місцю реєстрації, розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (веб-адреса Коростенського міськрайонного суду Житомирської області krm.zt.court.gov.ua, Е-mail inbox@krm.zt.court.gov.ua) в порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України, відзив на позовну заяву не подала, інших заяв та клопотань не надходило. Представник третьої особи, Регіонального сервісного центру МВС України в м.Києві, надав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити, оскільки договор купівлі-продажу спірного автомобіля був укладений за нікчемним правочином фінансового лізину, у зв`язку з недотриманням в момент його укладення вимог законодавтсва щодо його нотаріального посвідчення. Також під час проведення державної реєстрації транспорного засобу не було встановлено факту підробленості чи фіктивності документів на транспортний засіб. Вважає, що позивач не набув право власності на спірний автомобіль шляхом проведення його державної реєстрації. Крім того, позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду. Також надав заяву, в якій просив розгляд справи провести в його відсутність. Представник третьої особи, Приватне підприємство "ОК ДЕ-ЛАЙН" пояснень щодо позову не надав, до суду не з`явився, причини неявки не повідомив, про день розгляду справи повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши їх в сукупності з письмовими матеріалами справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 24.05.2012 року між ТОВ "Порше Лізинг Україна" та ПП "Гепард Транс" був укладений договір про фінансовий лізинг №00005058, відповідно до якого ТОВ "Порше Лізинг Україна" придбало об`єкт лізингу, автомобіль марки "VW Polo Sedan 1.6" 2012 року виробництва, шасі № [NUMBER] , який в подальшому передало в користування під виплату лізінгових платежів лізінгоодержувачу ПП "Гепард Транс". Укладений договір за своїм змістом та правовою природою є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання приписів ст.292 ГК України, Закону України "Про фінансовий лізинг", відповідно до ст.2 якого відносини, які виникають за договором регулюються положеннями ЦК України про лізинг (ст.806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, та які передбачають наявність хоча б однієї з ознак фінансового лізингу, встановлених цим Законом. Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України, одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до положень частини 2 статті 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Виходячи із положень, викладених в пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.12.2015 у справі № 6-766цс15, а саме, що згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Укладений між сторонами договір фінансового лізингу, предметом якого визначений транспортний засіб, є змішаним договором, тому що містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, але в порушення статті 799 ЦК України не був нотаріально посвідчений. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина 1 статті 236 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2, 5статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Застосовуючи до спірних правовідносин положення ст.ст. 220, 799 ЦК України, суд враховує правові висновки викладені Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року по справі № 161/6341/15-ц, та Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2018 року по справі № 288/383/15-ц, від 20 травня 2020 року по справі № 564/260/19. Відповідно до правової позиції викладеної в п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних спраи від 07.02.2014 №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Разом з тим, закони, які встановлюють особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання, застосовуються в частині, в якій вони не суперечать положенням ЦК. Вирішуючи питання переваги в застосуванні норм ЦК чи ГК, слід виходити з того, що застосовується не закон у цілому, а тільки відповідна його правова норма чи її частина, за змістом якої визначається: ця норма (її частина) є спеціальною чи загальною. Оскільки відповідно до ч.2 ст.4 ЦК основним актом цивільного законодавства є ЦК, то в разі, якщо норми ГК не містять певних особливостей регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання, а визначають лише загальні правила, які не узгоджуються з більш деталізованими відповідними правилами ЦК, слід застосовувати положення, встановлені ЦК. З огляду на викладене, оскільки ГК нічого не говорить про особливості нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу, укладеного за участю приватних підприємств, у вирішенні цього питання слід застосовувати правила, встановлені ЦК, зокрема в приписах ч.1 ст.209, ч.1 ст.220, ч.3 ст.640 та ч.2 ст.799, а це, у свою чергу, означає, що договір оренди транспортного засобу, укладений за участю приватного підприємства в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, є недійсним. Підсумовуючи викладене, враховуючи недотримання встановленої законом нотаріальної форми для укладення договору лізингу, а також порушення нормами договору вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що укладений між ТОВ "Порше Лізинг Україна" та ПП "Гепард Транс" договір фінансового лізингу є нікчемний, а відтак не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За правилами ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.76 ЦК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Як вбачається зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак позивачем не надано доказів на доведення факту набуття майна у власність, належність майна саме йому спірного автомобіля. З огляду на вищенаведене, та враховуючи те, що позивачем не підтверджено що він є безсумнівним власником майна (автомобіля), а відтак і порушення відповідачем прав позивача як власника майна, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необгрунтовані та задоволенню не підлягають. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача, тому суд вважає за необхідне покласти витрати, пов`язані із розглядом справи на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed