Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] із вимогою про збільшення розміру аліментів. У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом із вимогами про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та визначення порядку участі у вихованні дитини, який ухвалою суду від 22.01.2016 року був обєднаний в одне провадження з первісним. Ухвалою суду від 18 квітня 2016 року первісний позов [PERSON] до [PERSON], про збільшення розміру аліментів було залишено без розгляду, зустрічний позов [PERSON] був залишений до розгляду. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначив, що 11.06.2005 року між ним та відповідачем було укладено шлюбу, від якого у них є спільна дитина [PERSON]. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.01.2013 року шлюб між подружжям було розірвано. Вказував, що дійсно, цим же рішенням суду з нього на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утриманні дитини, проте зазначив, що фактично дитина мешкає разом із ним, у них гарні стосунки. В той же час зазначив, що відповідач насильно перешкоджає їх повноцінному спілкуванні, кричить на дитину, а тому просив в судовому порядку визначити місце проживання дитини разом із батьком. Крім того, вважав за необхідне стягнути зі [PERSON] аліменти на утримання їх спільної дитини та визначити спосіб участі одного з батьків, хто буде мешкати окремо від дитини, у вихованні дитини, місце і час їхнього спілкування. 15 липня 2016 року у судовому засіданні було задоволено клопотання представника позивача, в частині вимог про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, позовні вимоги були залишені без розглядом шляхом винесення відповідної ухвали від 15.07.2016 року. Позивач [PERSON] в судове засідання зявився, суду, що відповідач по справі є його колишньою дружиною і що стається дуже часто, що вона відмовляє йому бачитися із їх спільним сином, а в разі задоволення, перебуває з ними увесь час. Пояснив, що в свою чергу подав до суду цей позов, щоб встановити порядок спілкування з дитиною. В судовому засіданні уточнив, що погоджується із графіком побачень, який у своєму висновку зазначив орган опіки та піклування. Зауважив лише, що визначений один місяць влітку необхідно розділити, оскільки він не має такої довгої відпустки та надати йому один тиждень восени на осінніх канікулах сина, щоб мати можливість бути із ним. Його представник [PERSON], який діє на підставі договору від 16.10.2015 року, ордеру (а.с.16,17) підтримав в повному обсязі уточнені позовні вимоги з урахуванням складеного висновку органу опіки та піклування та зауважень позивача. В судовому засідання відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] частково заперечували проти позову. Долучили до справи письмові заперечення, в яких виклали, що в дійсності [PERSON] мешкає разом із матірю, дитина має всі необхідні умови для навчання та розвитку, мати щоденно займається її вихованням та навчанням. Вказувала, що весь час з моменту розірвання шлюбу батько дитини у любий зручний час бачив сина, вільно спілкувався з ним. Наполягала на тому, що поширені [PERSON] відомості, що нібито дитина більшість часу проводить без матері, яка ніби кричить на дитину та насильно перешкоджає спілкуванню з батьком не відповідають дійсності. Щодо вимог позивача про визначення місця проживання [PERSON] з батьком та стягнення зі [PERSON] аліментів категорично заперечували. Щодо вимоги про визначення способу участі у вихованні дитини та встановлення порядку спілкування, зазначали, що з боку відповідача будь-яких перешкод у спілкуванні батька з дитиною не чиняться. Відповідач підтвердила, що дійсно батько зустрічається з дитиною лише в її присутності, проте в разі вирішення справи у суді не заперечує, щоб [PERSON] бачив дитину щодня у будні з 19 години до 20 години, у вихідні з 10 години до 21 години та разом із дитиною їздив у відпустку влітку на 30 днів. Категорично заперечувала, щоб дитина серед тижня залишалась на ночівлю у батька, оскільки на її думку це негативно вплине на психіку сина. Вказувала, що позивач мешкає разом із жінкою, яка не є його офіційною дружиною, а тому син може стати свідком їх інтимного життя. Крім того, вважала, що у дитини повинно бути одне ліжко і тільки вдома, а не декілька, як того прагне позивач. Представник [PERSON] звертав увагу суду, що позивач курить та вживає пиво, а тому ці обставини дають підстави для того, щоб недовіряти йому дитину на такий проміжок часу як з вечора пятниці по вечір неділі. Третя особа по справі представник органу опіки та піклування Виконавчого комітету Харківської міської ради в судове засідання зявився, підтримала, долучений до справи письмовий висновок від 04.07.2016 року №376 та просила суд врахувати його при прийнятті рішення у справі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину [PERSON], [INFO] (а.с.4). За рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.01.2013 році їх шлюб було розірвано, зі [PERSON] було стягнуто аліменти на утриманні дитини [PERSON]В.(а.с.3). Судом встановлено, що на даний час сторони проживають окремо та що між сторонами у справі виник спір щодо участі батька у спілкуванні та вихованні їх сина [PERSON]. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Обовязки батьків щодо виховання та розвитку дитини закріплені в ст.150 СК України. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою крім випадків, коли це право обмежене законом. Відповідно до ч.2,3 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. У свою чергу, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Законом України "Про охорону дитинства", а саме ч.3 ст.11 передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно із ч.1 ст.12 цього закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У ст.15 вказаного Закону зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства стаття 7 СК України. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх з відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Щодо вимоги позивача про визначення порядку його участі у вихованні дитини, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ч.ч.1,2,3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Згідно ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Так, судом встановлено, що сторони не могли дійти згоди щодо порядку участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею. З приводу цього між ними виникали непорозуміння. Суд вважає, що встановлення днів та годин зустрічей позивача з малолітньою дитиною повністю відповідатиме як інтересам батька, так і інтересам дитини, їх праву бачитися та спілкуватися. Відповідно до висновку від 04.07.2016 року вбачається, що Управління служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне встановлення порядку участі батька у вихованні сина, визначивши час: 1, 3 пятниця з 19.00 до неділі 18.00; кожні вівторок та четвер з 19.00 до 20.00; один місяць влітку для оздоровлення дитини з обовязковим повідомленням матері дитини про місце відпочинку. З урахуванням віку дитини, стану її здоровя, статі, поведінки батьків, а також інших обставин справи, що мають істотне значення для вирішення справи, зокрема напружених відносин між сторонами, проживання матері з дитиною та батька на одній вулиці майже у сусідніх будинках, що підтверджується інформацією, яка міститься у висновку органу опіки, що в свою чергу робить легшим переміщення дитини від батька до матері та навпаки, необхідністю забезпечення належних умов для проживання, виховання та навчання дитини, повідомленою суду сторонами, суд вважає можливим в інтересах дитини встановити способи участі сторін у вихованні дитини, які майже в цілому відповідають рішенню органу опіки та піклування, оскільки такі способи найбільше враховують інтереси дитини та збалансовують інтереси батьків та дитини. Однак суд вважає доцільним відійти від запропонованого органом опіки та піклування часу спілкування дитини з батьком для більш повного забезпечення дотримання інтересів дитини, а саме: встановити спілкування батька із сином кожні перші та треті пятниці з 19 -00 години до 21-00 години наступної за нею суботи, тобто зменшити запропонований час побачень, оскільки на думку суду у неділю дитина повинна перебувати вдома для підготовки до навчального тижня. Крім того суд вважає за доцільним розділити час проведення батька та дитини у літній час, залишивши на цей період три тижня, але при цьому встановити один тиждень восени під час шкільних канікул. З врахуванням викладеного вище, суд вважає доцільним врахувати всі встановлені під час судового розгляду обставини, інтереси обох батьків та малолітньої дитини, тому встановлює спосіб участі у вихованні шляхом реалізації права спілкування батька [PERSON] зі своїм малолітнім сином [PERSON], [INFO], згідно з наступним графіком побачень: - кожні перші та треті пятниці з 19 -00 години до 21-00 години наступної за нею суботи; - кожні вівторок та четвер з 19-00 години до 20-00 години; - щороку три тижня влітку для оздоровлення дитини з обовязковим повідомленням [PERSON] про місце відпочинку. - щороку восени один тиждень у період канікул [PERSON] з обовязковим повідомленням [PERSON] про місце знаходження або відпочинку. Крім того, твердження відповідача та її представника, що ночівля у батька може негативно вплинути на психіку дитини через обставин на які вони посилались, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідач не надала суду ні єдиного доказу в обґрунтування своїх тверджень.\~При цьому, суд також враховує, що дитина вже досягла 10 років, є хлопчиком за статтю, а тому проведення часу із батьком, в тому числі і у нічні години, є реалізацією їх права на спілкування та встановлення гармонічних, тісних стосунків між собою.\~ Твердження відповідача також спростовуються і висновком органу опіки та піклування, оскільки в ньому не зазначено про негативний вплив батька та його оточення на дитину. Таким чином, суд вважає, що в процесі судового розгляду справи відповідач не довів, що, виходячи з сукупності матеріальних, морально-психологічних, етичних і інших факторів, дитині буде завдана шкода (з точки зору прав і законних інтересів дитини) через залишення у позивача на ніч у його квартирі. Також заперечення відповідача щодо посилань позивача на чинення нею перешкод щодо спілкування дитини із батьком хоч із узгоджуються із зібраними по справі доказами, але не мають правового значення, оскільки позовних вимог щодо усунення перешкод у спілкуванні із дитиною суду не предявлялось, а в силу ч.2 ст.157 СК України суд зобовязаний вирішити по суті позовні вимоги батька дитини щодо забезпечення права на спілкування із дитиною незалежно від наявності чи відсутності інших позовних вимог. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначеного позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, але враховуючи інтереси дитини, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. на користь позивача, який поніс витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial