Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

05.05.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить звернути стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить по 1/4 частині іпотекодавцям [PERSON] ( [INFO] , ІПН [NUMBER] ), [PERSON] (яка померла [INFO] ) правонаступником якої є [PERSON] ( [INFO] , ІПН [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] , ІПН [NUMBER] ) та [PERSON] ( [INFO] , ІПН [NUMBER] ) в рахунок погашення заборгованості у розмірі 2 278 084,00 грн. за договором позики від 23.10.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , на користь [PERSON] ( [INFO] , ІПН [NUMBER] ), шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, яка буде встановлена в рамках виконавчого провадження. Виселити з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON] ( [INFO] , ІПН [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] , ІПН [NUMBER] ) та [PERSON] ( [INFO] , ІПН [NUMBER] ). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, 23.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про позику грошей, згідно якого позичальник позичив у позикодавця грошові кошти у сумі 485 000,00 грн., що на момент укладення цього договору за курсом продажу доларів США Національним Банком України є еквівалентом суми 59200,00 доларів США. Згідно п. 3. вищезазначеного договору [PERSON] зобов`язалась повернути грошові кошти до 22.10.2013 року. Відповідно до п. 3 договору позики грошових коштів «у разі прострочення повернення боргу Позичальник зобов`язується відшкодувати завдані простроченням збитки та сплатити штраф у розмірі 0,4% від суми боргу за кожен день прострочки». 23.10.2012 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В. за р.н. 3695 було посвідчено договір іпотеки, за яким у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 23.10.2012 року було передано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить по 1/4 частині іпотекодавцям [PERSON] , [PERSON] (яка померла [INFO] ), правонаступником якої є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно проведеної оцінки ПП [PERSON] від 30.04.2020 року, вартість квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 400 000,00 грн. Відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу). Офіційний курс НБУ станом на 17.03.2020 року згідно сайту НБУ 26,52 грн. за один долар США. У зв`язку з вищенаведеним сума боргу складає: за тілом кредиту: 59200,00 доларів США X 26,52 = 1 569 984,00 грн., по сумі штрафів за період з 23.10.2012р. по 22.10.2013р.: 1940,00 грн. X 365 = 708 100,00 грн. Загальна сума боргу складає 1 569 984,00 грн. + 708 100,00 грн. = 2 278 084,00 грн. Станом на 04.05.2020 року заборгованість за договором позики не погашена. 17.03.2020 року [PERSON] була направлена вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, яка відповідачем отримана не була. 17.03.2020 року [PERSON] , як правонаступнику [PERSON] , була направлена вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, яка відповідачем отримана не була. 17.03.2020 року [PERSON] була направлена вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, яка останнім отримана не була. 17.03.2020 року [PERSON] була направлена вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, яка була отримана саме [PERSON] 10.04.2020 року. [PERSON] не є спеціалістом в області права, тому у зв`язку з тим, що [PERSON] 22.10.2013 року не виконала свої зобов`язання за договором позики, звернулась за правовою допомогою юриста. 26.12.2014 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя було подано позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та зняття арешту з майна. 18.08.2015 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя було прийнято рішення, яким позовні вимоги [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та зняття арешту були задоволені. 15.06.2016 року Апеляційним судом Запорізької області вищезазначене рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя було скасовано, у зв`язку з тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб є позасудовим способом врегулювання цього питання. Цим рішенням суду було встановлено, що [PERSON] є правонаступником [PERSON] , та остання залучалась до участі у справі у якості правонаступника, оскільки [PERSON] [INFO] померла. Наприкінці червня 2016 року [PERSON] звернулась до іншого представника за правовою допомогою, оскільки вона не є спеціалістом в області права та не розуміла, що їй потрібно робити аби звернути стягнення на предмет іпотеки. У вересні 2016 року представником [PERSON] було подано позов про стягнення боргу з [PERSON] до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2016 року позов було повернуто позивачу, оскільки [PERSON] була зареєстрована у Комунарському районі, тому справа була підсудна Комунарському районному суду м. Запоріжжя. 22.10.2016 року ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя було повернуто судовий збір позивачу. 28.12.2016 року представник [PERSON] звернувся з позовною заявою до Комунарського районного суду м. Запоріжжя про стягнення боргу з [PERSON] 12.01.2017 року суддею Комунарського районного суду м. Запоріжжя було відкрито провадження по справі. 20.03.2017 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя було винесено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 2 573 755,00 грн. 01.11.2017 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя була винесена ухвала про скасування заочного рішення та призначено справу до розгляду у загальному порядку. 25.02.2019 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя було винесено рішення, яким у задоволенні позову було відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Представником [PERSON] вищезазначене рішення суду оскаржено у апеляційному порядку не було. У зв`язку з вищенаведеними обставинами взагалі не зрозуміло, чого представником [PERSON] був обраний спосіб захисту саме стягнення боргу з [PERSON] , оскільки у будь-якому разі, це рішення унеможливлювало звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки предмет іпотеки належав на праві спільної сумісної власності чотирьом особам і своїми не професійними діями фактично ускладнив реалізацію права на захист своїх законних прав та інтересів [PERSON] . Також окремо зазначено, що [INFO] померла іпотекодавець [PERSON] , її правонаступником є [PERSON] , але станом на 04.05.2020 року вона не здійснила реєстрацію 1/4 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , але фактично є спадкоємцем померлої, оскільки є її донькою. Усі вищезазначені обставини свідчать про те, що [PERSON] фактично з 26.12.2014 року скористалась свої правом на захист своїх законних прав та інтересів, але лише тільки через свою юридичну необізнаність та непрофесійність попередніх представників до цього часу не може задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки. Посилаючись на правовий висновок Верховного суду України у справі № 6-2962цс16 та на положення ст.ст. 1268, 1270 1296 1297, 1282 ЦК України зазначає, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Разом з тим, позивач вказує, що положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Додатково в позові позивач зазначає, що відповідно до ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду, виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Ухвалою суду від 05.06.2020 року прийнято до розгляду позов [PERSON] та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін, встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву та пред`явлення зустрічного позову (а.с. 83). Відповідачі надали відзив на позовну заяву, у якому зазначили, що заборгованість за договором позики від 23.10.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , утворилася внаслідок його невиконання. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя у справі № 333/7459/16-ц, номер провадження 2/333/61/19 від 25 лютого 2019 року, у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відмовлено зі спливом позовної давності. Судовим рішення у справі № 333/7459/16-ц встановлено, що не оспорювалося сторонами, що 23.10.2012 року [PERSON] та [PERSON] , відповідно до ст. 1046-1047 ЦК України, уклали письмовий договір позики, у відповідності з яким позивач передала, а відповідач прийняла у власність 485 000 грн., що на момент укладення договору за курсом Національного банку України є еквівалентом суми 59200 доларів США, зобов`язавшись повернути зазначену суму позики не пізніше 22 жовтня 2013 року. Згідно п. 3 договору у разі прострочення повернення боргу позичальник зобов`язується відшкодувати завдані збитки та сплатити штраф у розмірі 0,4% від суми боргу за кожен день прострочки. В судовому засіданні встановлено, що за договором позики від 23.10.2012 року встановлено зобов`язання позичальника повернути позику до 22.10.2013 року. Отже, за укладеним між сторонами договором позики строк перебігу позовної давності починається з 22.10.2013 року. В судовому засіданні встановлено, що позивач звернулась до суду з позовом про стягнення боргу за вказаним договором позики 28.12.2016 року, тобто після спливу загальної позовної давності тривалістю у три роки, тому у задоволені позову відмовлено. Таким чином, судовим рішенням у справі № 333/7459/16-ц встановлено, що через порушення позовної давності на зверненні до суду, позивач втратив можливість стягнення з відповідача, [PERSON] суми боргу за договором позики, укладеним 23.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] . З зазначених підстав відповідачі вважають, що не можливо звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості у розмірі 2 278 084, 00 грн. за договором позики від 23.10.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , так як у стягненні зазначеної заборгованості відмовлено, що встановлено рішенням у справі № 333/7459/16-ц. Позивачем втрачено право вимагати виконання зобов`язання за договором позики, укладеним 23.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] , через сплив позовної давності та відмовою у їх стягненні рішенням у справі № 333/7459/16-ц. З зазначених підстав право звернути стягнення на предмет іпотеки також втрачено позивачем, так як основне зобов`язання - повернення взятої в борг суми вже не можливо стягнути, тобто встановити його наявністю, через сплив позовної давності. Відповідачі у відзиві також вказують, що до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, також застосовується загальний строк позовної давності в три роки, який на день пред`явлення цього позову до суду вже сплив, через що відповідачі просять застосувати наслідки його пропуску, надаючи нормативне обґрунтування. У пункті 1 договору іпотеки, укладеного між [PERSON] (Іпотекодержатель) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (Іпотекодавці) 23.10.2012 року, сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя, що виникає з Договору про позику грошей від 23.10.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого Позичальник зобов`язана до 23.10.2013 року включно повернути Позикодавцю гроші в розмірі 485000 гривень, що є еквівалентом 59200 доларів США. Умовами договору позики, укладеного 23.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] , передбачено дату остаточного повернення займу - 22.10.2013 року. В судовому рішенні у справі № 333/7459/16-ц встановлено, що за договором позики від 23.10.2012 року встановлено зобов`язання позичальника повернути позику до 22.10.2013 року. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у кредитора, позивача у справі, у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про повернення боргу в повному обсязі, з 22.10.2013 року. Таким чином, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавців протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (з 22.10.2013 року). Позивач пред`явив позов до суду тільки 05.05.2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов до іпотекодавців, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (з 22.10.2013 року) протягом трьох років (до з 22.10.2016 року), проте до суду звернувся з позовом у травні 2020 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Відповідачі вважають за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами у справі наслідки пропуску строку позовної давності й в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відмовити. Крім того, у відзиві відповідачі визначають про те, що вимоги про виселення з іпотечного майна є похідними вимоги від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, через що в їх задоволенні необхідно відмовити, так як підлягають залишенню без задоволенню вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Додатково відповідачі у відзиві визначають, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] проживає їхня неповнолітня донька, [PERSON] , [INFO] та їх виселення зі спірної квартири спричинить порушення обов`язку піклуватися над їх неповнолітньою донькою. Також визначають на не зрозумілість факту обґрунтування правонаступництва після смерті іпотекодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , з приводу чого відсутні належні й допустимі засоби доказування (а.с. 101-106). Одночасно з відзивом відповідачі подати заяву про застосування до спірних правовідносин між сторонами у справі наслідки пропуску строку позовної давності до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості у розмірі 2 278 084, 00 грн. за договором позики від 23.10.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , на користь [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, яка буде встановлена в рамках виконавчого провадження (а.с. 128-132). У судовому засіданні позивач та її представник заявлені позивачем позовні вимоги за позовом підтримали у повному обсязі та просять позовні вимоги задовольнити за викладеними у позові підставами. Представник відповідачів у судовому засіданні підтримала раніше поданий відзив на позовну заяву та вказує про те, що відповідачі не погоджуються з вимогами, за викладеними у відзиві підставами, також просить застосувати наслідки пропуску позовної давності за поданою заявою. Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача, представників сторін, які приймали участь в судовому засіданні під час судового розгляду справи, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, доводи сторін, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, та перевіривши їх доказами, у тому числі об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України „Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У статті 33 Закону України „Про іпотеку" передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Висновки за результатами розгляду позовної заяви У пункті 1 договору іпотеки, укладеного між [PERSON] (Іпотекодержатель) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (Іпотекодавці) 23.10.2012 року, сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя, що виникають з Договору про позику грошей від 23.10.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого Позичальник зобов`язана до 23.10.2013 року включно повернути Позикодавцю гроші в розмірі 485000 гривень, що є еквівалентом 59200 доларів США (а.с. 23-28). Умовами договору позики, укладеного 23.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] , передбачено дату остаточного повернення займу - 22 жовтня 2013 року (а.с. 29). В судовому рішенні у справі № 333/7459/16-ц, ухваленому між позивачем та відповідачем, [PERSON] за позовом про стягнення суми боргу, суд прийшов до висновку, що за договором позики від 23.10.2012 року встановлено зобов`язання позичальника повернути позику до 22.10.2013 року (а.с. 133-134). Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у кредитора, позивача у справі, у зв`язку з невиконанням боржником, [PERSON] , вимоги про повернення боргу в повному обсязі, з 22.10.2013 року. Позивач міг пред`явити позов до іпотекодавців, відповідачів у справі, протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Таким чином, можливо прийти до обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов до іпотекодавців, відповідачів у справі, починаючи від дати невиконання боржником, [PERSON] , забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі - 22.10.2013 року) протягом трьох років (до 22.10.2016 року), проте до суду звернувся з позовом 05.05.2020 року, тобто зі спливом строку позовної давності більше ніж на 3 роки 5 місяців. Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі № 357/9126/17-ц (провадження 61-36495св18). [PERSON] в позові зазначає, що не є спеціалістом в області права, тому у зв`язку з тим, що [PERSON] 22.10.2013 року не виконала свої зобов`язання за договором позики, вона звернулася за правовою допомогою до юриста. Таким чином, позивач була обізнана про те, що 22.10.2013 року відповідач [PERSON] не виконала свої зобов`язання за договором позики, тим самим визнає факт порушення зобов`язання 22.10.2013 року. Позивач в позові визначає, що вона 22.12.2014 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя подала позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та зняття арешту з майна. Така позиція позивача, висловлена в позові доводить, що позивач мала юридичну допомогу та була обізнана, що вправі, через порушення зобов`язання [PERSON] по поверненню боргу за договором позики, яке виникло 22.10.2013 року, звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та звернулася з ним. Цим позовом вона заявила відповідачам про своє бажання звернути стягнення на предмет іпотеки, через невиконання договору займу [PERSON] . Звернення до суду в грудні 2014 року з позовом про звернення стягнення шляхом визнання права власності на предмет іпотеки та виселення у справі № 335/15373/14-ц до іпотекодавців, відповідачів у справі, підтверджує не тільки юридичну обізнаність позивача щодо такого способу задоволення своїх вимог як звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення відповідачів, а й відсутність у неї будь-яких перешкод для цього. Рішенням апеляційного суду Запорізької області у справі № 335/15373/14-ц від 15.06.2016 року в задоволенні позову [PERSON] до іпотекодавців, відповідачів, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності і виселення відмовлено у зв`язку з тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб є позасудовим способом врегулювання цього питання. Ці факти визначені у рішенні апеляційного суду Запорізької області у справі № 335/15373/14-ц від 15.06.2016 року та про них визначає позивач в своєму позові (а.с. 107-110). Таким чином, щонайменше з 16.06.2016 року (дата винесення рішенням апеляційного суду Запорізької області у справі № 335/15373/14-ц за позовом [PERSON] ) позивачу було відомо, що вона вправі звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, що роз`яснено в мотивувальній частині рішення апеляційного суду Запорізької області у справі № 335/15373/14-ц. З дати винесення рішення апеляційного суду Запорізької області у справі № 335/15373/14-ц, тобто з 16.06.2016 року, пройшов строк позовної давності на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, право на подачу якого було роз`яснено цим рішенням. Позивач в позові визнає, що їй з рішення апеляційного суду Запорізької області у справі № 335/15373/14-ц, тобто з 16.06.2016 року, було відомо, що [PERSON] [INFO] (іпотекодавець) померла та її правонаступником є [PERSON] . Таким чином, з часу винесення рішення апеляційного суду Запорізької області у справі № 335/15373/14-ц від 16.06.2016 року, позивачеві було відомо, що іпотекодавець [PERSON] [INFO] померла та її правонаступником є [PERSON] , але навіть з дня винесення цього рішення та роз`яснення ним про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів й доведення до відома позивача про правонаступництво після смерті іпотекодавця, [PERSON] , позивач не звернулася в трирічний строк з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Крім того, в якості поважності причини звернення до суду з цим позовом позивач визначає, що після смерті іпотекодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , правонаступником якої є [PERSON] , що встановлено рішенням апеляційного суду Запорізької області у справі № 335/15373/14-ц від 16.06.2016 року, станом на 04.05.2020 року, [PERSON] не здійснила реєстрацію квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Не оформлення спадщини після смерті іпотекодавця не є перепоною для звернення в суд з позовом, що й доводить сам факт звернення з цим позовом до суду позивача [PERSON] , незважаючи на не оформлення спадщини після смерті іпотекодавця до теперішнього часу. Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України „Про іпотеку" регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Стаття 17 Закону України „Про іпотеку" визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця. Крім того, в якості поважної причини пропуску позовної давності на звернення до суду з цим позовом, позивач вказує на те, що 25.02.2019 року суддею Комунарського районного суду м. Запоріжжя у справі № 333/7459/16-ц було винесено рішення, яким у задоволенні позову до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором займу від 23.10.2012 року було відмовлено через пропуск строк позовної давності на звернення до суду, так як позов подано 28.12.2016 року. Через що, посилаючись на не професійність юриста позивача, просить визнати це поважною причиною пропуску строку позовної давності на звернення до суду з цим позовом. Суд звертає увагу, що не професійність юриста не може бути визнана поважною причиною пропуску строку на звернення до суду. Крім того, суд констатує, що рішенням апеляційного суду Запорізької області у справі № 335/15373/14-ц від 16.06.2016 року (ще до звернення до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу у справі № 333/7459/16-ц) позивачеві було відомо, що іпотекодавець [PERSON] [INFO] померла та її правонаступником є [PERSON] , але навіть з дня винесення цього рішення, повідомлення про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, позивач в належні строки не звернулася до суду з таким позовом. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина „судового розгляду". В зв`язку з цим, суд не визнає поважними підстави визначені в позові для поновлення строку звернення до суду з цим позовом з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних. Додатково необхідно зазначити, що судовим рішення у справі № 333/7459/16-ц встановлено та не оспорювалося сторонами, що 23.10.2012 року [PERSON] та [PERSON] відповідно до ст.ст. 1046-1047 ЦК України уклали письмовий договір позики, у відповідності з яким позивач передала, а відповідач прийняла у власність 485 000 грн., що на момент укладення договору за курсом Національного банку України є еквівалентом суми 59200 доларів США, зобов`язавшись повернути зазначену суму позики не пізніше 22.10.2013 року. Згідно п. 3 договору у разі прострочення повернення боргу позичальник зобов`язується відшкодувати завдані збитки та сплатити штраф у розмірі 0,4% від суми боргу за кожен день прострочки. В судовому засіданні встановлено, що позичальник свої зобов`язання за договором позики не виконала, грошові кошти в сумі 485 000 грн. позивачу у встановлений договором строки не повернула. В судовому засіданні встановлено, що за договором позики від 23.10.2012 року встановлено зобов`язання позичальника повернути позику до 22.10.2013 року. Отже, за укладеним між сторонами договором позики строк перебігу позовної давності починається з 22.10.2013 року. В судовому засіданні встановлено, що позивач звернулась до суду з позовом про стягнення боргу за вказаним договором позики 28.12.2016 року, тобто після спливу загальної позовної давності тривалістю у три роки, тому у задоволені позову відмовлено. Таким чином, судовим рішенням у справі № 333/7459/16-ц встановлено, що через порушення позовної давності на зверненні до суду, позивач втратила можливість стягнення з відповідача, [PERSON] , суми боргу за договором позики, укладеним 23.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі статтею 3 Закону України „Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання. Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як пред`явленням позову про стягнення заборгованості, так і пред`явленням позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у погашення заборгованості, подання позову про стягнення суми боргу за договором займу, зобов`язання по якому забезпечені іпотекою, за яким відмовлено у його задоволенні через пропуск строку на зверненні до суду, перешкоджає задоволенню позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з аналогічних підстав. Таким чином, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавців протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (з 22.10.2013 року). Позивач пред`явив позов до суду тільки 05.05.2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов до іпотекодавців, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (22.10.2013 року) протягом трьох років, проте до суду звернувся з позовом у травні 2020 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18). Таким чином, суд вважає за можливим застосувати до спірних правовідносин між сторонами у справі наслідки пропуску строку позовної давності й в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відмовити. Крім того, приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України „Про іпотеку" регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги. Наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Такі висновки Великої Палати Верховного Суду України, викладені в постанові від 17.04.2018 року по справі № 522/407/15-ц Позивачем не подано доказів пред`явлення своїх вимог до спадкоємця, іпотекодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , до її правонаступника, [PERSON] , протягом 6 місяців з дня смерті [PERSON] , що є також підставою відмови в задоволенні позову на звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири [ADDRESS] . Вимоги про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] не підлягають задоволенню, так як вони є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, в задоволенні яких необхідно відмовити. Відповідно до частини другої статті 39 Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Таким чином, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed