Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] ,, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору іпотеки та скасування держаної реєстрації прав. Свій позов обґрунтовує тим, що 6 березня 2007 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбав у громадянина [PERSON] однокімнатну квартири [ADDRESS] . 23 квітня 2010 року [PERSON] на підставі договору дарування подарував [PERSON] Ѕ частки квартири [ADDRESS] . 19 березня 2012 року [PERSON] на підставі договору дарування подарував [PERSON] іншу Ѕ частки квартири [ADDRESS] . З огляду на викладені обставини до [PERSON] перейшло право власності на квартиру квартири [ADDRESS] . З метою повернення квартири [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] та позивача у даній справі [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права на Ѕ частку квартири. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року у справі № 711/3681/15-ц позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог- приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Вінченко Ж.В. задоволено повністю. Визнано однокімнатну квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Договір дарування від 23 квітня 2010 року Ѕ частки в праві власності однокімнатної квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінченко Ж.В. - визнано недійсним. Договір дарування від 19 березня 2012 року Ѕ частки в праві власності однокімнатної квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінченко Ж.В. - визнано недійсним. Визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на Ѕ частку однокімнатної квартири [ADDRESS] . Зустрічний позов [PERSON] задоволено повністю. Визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на Ѕ частку однокімнатної квартири [ADDRESS] . Стягнуто з відповідачів судовий збір. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року у справі № 22-ц/793/258/16 рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, та зупинено виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року у справі № 711/3681/15-ц. Незважаючи на зупинення виконання, на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року у справі № 711/3681/15-ц [PERSON] та [PERSON] 4 березня 2016 року зареєстрували право власності на квартиру. Записи про реєстрацію Права власності № 13612205 та №13612164 відповідно. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 вересня 2017 року скасовано ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року, а справу передано на новий розгляд. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12 грудня 2017 року при повторному перегляді апеляційної скарги рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року у справі № 711/3681/15-ц скасовано, у задоволенні позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] відмовлено. За таких обставин правовстановлюючий документ, на підставі якого відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували право власності на квартиру - скасовано. 21 лютого 2018 року позивач, з метою встановлення інформації по квартирі, отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Відповідно до інформаційної довідки вбачається, що 18 березня 2016 року, в період перегляду рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від грудня 2015 року в касаційному порядку, відповідачі [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.03.2016, посвідченого приватним нотаріусом Левицькою Е.А., здійснили відчуження квартири на ім`я [PERSON] Номер запису про право власності 13765330. Згодом, [PERSON] на підставі договору іпотеки від 23 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, передав квартиру в іпотеку [PERSON] . При цьому передача квартири в іпотеку, за дивним збігом обставин сталась на наступний день, після отримання відповідачем [PERSON] sms повідомлення від апеляційного суду Черкаської області про повторне судове засідання у справі № 711/3681/15-ц (розгляд апеляційної скарги [PERSON] після направлення справи на повторний розгляд ухвалою ВССУ). Подальші власники квартири ( [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ) не користувались квартирою, не вселялись в квартиру, не здійснювали її утримання, не переоформлювали на себе особові рахунки та не сплачували комунальні послуги. Про зміну власників позивач дізнався тільки з інформаційної довідки . За таких обставин, враховуючи те, що правовстановлюючий документ на квартиру, а саме рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року у справі № 711/3681/15-ц, яким визнано право власності на квартиру за відповідачами [PERSON] , та [PERSON] скасовано, в подальшому, в процесі судових спорів квартира відчужена на користь [PERSON] , після чого обтяжена іпотекою на користь [PERSON] Позивач вважає за можливе захистити свої порушене право власності на квартиру шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договору іпотеки недійсним та скасуванням відповідних записів в державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек , Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В обґрунтування своєї позиції зазначає наступне. Щодо витребування майна з чужого, незаконного володіння. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. (рішення Верховного суду України у справі № 6-327цс15 від 23 грудня 2015 року). Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. За обставинами справи вбачається, що майно позивача - вибуло з його законного володіння не за його волею, а іншим шляхом, тому позивач має право на його витребування у відповідача [PERSON] на підставі п. 3 ч.1 ст. 38 ЦК України. Щодо недійсності договору іпотеки. Згідно з ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір іпотеки, предметом обтяження якої є квартира позивача, укладено без згоди належного власника та не за волею власника. Крім того, сторони договору іпотеки ні відповідач [PERSON] ні відповідач [PERSON] жодного разу не перебували в квартирі, котра обтяжена іпотекою. Формальний власник [PERSON] з моменту реєстрації права власності, а саме з 18.03.2016 жодного разу не відвідав квартиру, не вселявся в неї, не проводив оплату комунальних платежів не переоформляв особові рахунки. Так званий іпотекодержатель також не перевіряв предмет іпотеки. Вказане підтверджується відповідним письмовим опитуванням консьєржа та доказами оплати за комунальні послуги, котрі по даний час оформлені на позивача [PERSON] Спірний договір іпотеки укладено на наступний день після отримання відповідачем [PERSON] sms повідомлення від апеляційного суду Черкаської області про повторне судове засідання у справі № 711/3681/15-ц - 23 листопада 2017 року. За таких обставин спірний договір іпотеки від 23.11.2017 не відповідає вимогам ч. 1, 2, 5 ст.203 ЦК України. Щодо скасування записів державної реєстрації прав. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Правовстановлюючий документ, котрим визнано право власності на квартиру за [PERSON] та [PERSON] , а саме рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року у справі № 711/3681/15-ц скасовано. За таких обставин підлягають скасуванню і відповідні записи про державну реєстрацію прав, а саме записи № 13612205 від 4 березня 2016 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . та № 13612164 від 4 березня 2016 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . У зв`язку з витребуванням на користь позивача квартири з чужого незаконного володіння підлягає скасуванню запис про реєстрацію права власності № 13765330 від 18 березня 2016 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . В разі визнання недійсним договору іпотеки, враховуючи наслідки, передбачені ст. 216 К України підлягає скасуванню запис про іпотеку № 23538306 від 23.11.2017 та запис про обтяження № 23537582 від 23.11.2017. На підставі наведеного просить суд витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Визнати недійсним договір іпотеки від 23 листопада 2017 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, серія та номер 11574. Скасувати державну реєстрацію записів: № 13612205 від 4.03.2016 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; № 13612164 від 4.03.2016 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; № 13765330 від 18.03.2016 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; про іпотеку № 23538306 від 23.11.2017; про обтяження № 23537582від 23.11.2017. Стягнути з відповідачів судові витрати. Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру. Ухвалою суду від 23 березня 2019 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на спірну квартиру. Провадження у справі відкрито на підставі ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 квітня 2018 року. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 травня 2018 року закрите підготовче провадження у справі. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених вище, позов просили задовольнити повністю. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Оберемок І.І. проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року визнано спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що цим рішенням визнано недійсними договорі дарування часток спірної квартири укладених між [PERSON] та [PERSON] у 2010 та 2012 роках. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право особистої приватної власності по Ѕ частині спірної квартири за кожним. В результативній частині рішення апеляційного суду Черкаської області від 12 грудня 2017 року, який скасував дане рішення не зазначено номер справи, не вказано реквізити договорів, не зазначено номерів об`єктів нерухомого майна, а таким чином не вбачається, яке саме рішення Придніпровського районного суду було скасовано. Вважає, що рішення апеляційного суду м. Черкаси від 12 грудня 2017 року не стосується об`єкта нерухомості, а саме спірної квартири. Також вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем. Договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є укладеним на законним підставах та його не визнано недійсним. В той же час вважає, що позивач [PERSON] не була власником спірної квартири, оскільки право власності нею не було зареєстроване. Тому вважає, що договір іпотеки укладений між [PERSON] та [PERSON] також є законним. Цих підстав, вважає, що позовні вимоги заявлені позивачкою є безпідставними та незаконними. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення судових засідань були повідомлені належним чином. Заяв та клопотань суду не надали. Третя особа приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. в судові засідання не з`являлася. Надала суду письмову заяву, в якій вказала, що не може бути присутньою на судовому засіданні, тому просила суд проводити розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом 11 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. В судовому засіданні встановлено, що 6 березня 2007 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбав у громадянина [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 16). 23 квітня 2010 року [PERSON] на підставі договору дарування подарував [PERSON] Ѕ частки квартири [ADDRESS] (а.с. 17). Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 132012 [PERSON] на підставі договору дарування від 23 квітня 2010 року набула право приватної власності на Ѕ частку вище вказаної квартири (а.с. 18). 19 березня 2012 року [PERSON] на підставі договору дарування подарував [PERSON] іншу Ѕ частки квартири [ADDRESS] (а.с. 19-20). Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 13 квітня 2012 року [PERSON] на підставі договору дарування від 19 березня 2012 року набула право приватної власності на Ѕ частку вище вказаної квартири (а.с. 21). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 13 квітня 2012 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності (1/1 частка власності) на квартиру [ADDRESS] на підставі: договір дарування, 927, 19.03.2012, приватний нотаріус Вінніченко Ж.В.; договір дарування, 1262, 23.04.2010, приватний нотаріус Вінніченко Ж.В. Реєстраційний номер майна: 17402881 (а.с. 24-28). Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року у справі № 711/3681/15-ц позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог- приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Вінченко Жанна Вікторівна задоволено повністю. Визнано однокімнатну квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Договір дарування від 23 квітня 2010 року Ѕ частки в праві власності однокімнатної квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінченко Жанна Вікторівна - визнано недійсним. Договір дарування від 19 березня 2012 року Ѕ частки в праві власності однокімнатної квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінченко Жанною Вікторівною - визнано недійсним. Визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на Ѕ частку однокімнатної квартири [ADDRESS] . Зустрічний позов [PERSON] задоволено повністю. Визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на Ѕ частку однокімнатної квартири [ADDRESS] . Стягнуто з відповідачів судовий збір. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року у справі № 22-ц/793/258/16 рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, та зупинено виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року у справі № 711/3681/15-ц (а.с. 7). Незважаючи на зупинення виконання, на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року у справі № 711/3681/15-ц [PERSON] та [PERSON] 4 березня 2016 року зареєстрували право власності на квартиру. Записи про реєстрацію права власності № 13612205 та №13612164 відповідно (а.с. 24-28). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.09.2017 скасовано ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року, а справу передано на новий розгляд (а.с. 8-11). Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12 грудня 2017 року при повторному перегляді апеляційної скарги рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року у справі № 711/3681/15-ц скасовано, у задоволенні позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] відмовлено (а.с. 12-14). За таких обставин правовстановлюючий документ, на підставі якого відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували право власності на квартиру - скасовано. Разом з тим, 18 березня 2016 року, в період перегляду рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року в касаційному порядку, відповідачі [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Левицькою Е.А., здійснили відчуження квартири на ім`я [PERSON] Номер запису про право власності 13765330 (а.с. 24-28). Згодом, [PERSON] на підставі договору іпотеки від 23 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, передав квартиру в іпотеку [PERSON] (а.с. 24-28). Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.). Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише, зокрема, у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Віндикаційний позов ґрунтується перед усім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі. Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Заперечуючи проти позову представник відповідача посилалися на те, що позивач не є власником спірного майна, договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є укладеним на законним підставах та його не визнано недійсним, ніким не скасований. Щодо вказаних обставин, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення досягає більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» («Руїз Торіха проти Іспанії»), параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес" АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу. Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і який на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках (ст. 388 ЦК), а саме: у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі інших шляхом; у всіх випадках добросовісного заволодіння річчю на підставі безвідплатного договору з особою, яка не мала права на її відчуження. Одним з механізмів повернення майна є, наприклад, застосування двосторонньої реституції як загального наслідку визнання договору недійсним. Про це прямо зазначається в ухвалі ВССУ від 19 вересня 2012 року по справі № 6-3142св12: «Попри те, що норми частини 2 статті 388 ЦК України не передбачають права власника витребувати шляхом віндикації майно, що реалізовується в порядку, встановленому для виконання судового рішення, не є перешкодою для повернення сторін договору - організатора прилюдних торгів та їх переможця у первісний стан шляхом реституції за позовом власника за наявності передбачених законом підстав для визнання цього договору недійсним», що відповідає положенням частини 3 статті 215 і статті 216 ЦК України. Також в певних випадках варіантом для повернення майна може послужити подача віндикаційного позову. І навіть при подальшому відчуженні майна, проданого з порушенням порядку, встановленого для виконання судових рішень, таке майно можна повернути від остаточного в ланцюзі угод набувача. Так, витребування майна на підставі частини 1 статті 388 ЦК України можливо і в тому випадку, коли угоди, за якими набувач набув право власності на майно, що не визнані недійсними і коли фактичний власник майна є добросовісним набувачем. Сумлінне придбання, відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України, можливо і тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація) (ухвала ВССУ від 25 квітня 2012 року з справі № 6-1405св12). Немає перешкод для задоволення лише індикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК України, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Отже, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом). З урахуванням того, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12 грудня 2017 скасовано рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 грудня 2015 року, яким визнано спірну однокімнатну квартиру об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , визнано за кожним із ним право особистої приватної власності по Ѕ частки на цю квартиру та визнано недійсними договори дарування Ѕ частки спірної квартири укладені між [PERSON] та [PERSON] у 2010 та 2012 роках, що, в свою чергу, свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника - [PERSON] , та поза його волею. Суд не погоджується з твердженням представника відповідача, що позивач не зареєструвала право власності, а відтак не є власником квартири. Суд наголошує на тому, що [PERSON] на підставі витягів про державну реєстрацію прав, виданих Комунальним підприємством «Черкаське обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації» і таке право власності було зареєстроване, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17402881 від 13 квітня 2012 року. Також суд наголошує на тому, що 4 березня 2016 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували право власності на спірну квартиру на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року (записи про реєстрацію прав власності 13612205 та №13612164 відповідно) в той час, коли ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2016 року було зупинено виконання вказаного рішення суду від 7 грудня 2015 року Крім того, суд враховує, що 18 березня 2016 року, в період перегляду рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року в касаційному порядку, відповідачі [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Левицькою Е.А., здійснили відчуження квартири на ім`я [PERSON] . Номер запису про право власності 13765330. Згодом, [PERSON] на підставі договору іпотеки від 23 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, передав квартиру в іпотеку [PERSON] . Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що майно позивача - вибуло з її законного володіння не за її волею, а іншим шляхом, тому позивач має право на його витребування у відповідача [PERSON] Отже позовна вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає до задоволення. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно з ст. 5 Закону України «Про іпотеку» однією з умов при якій предметом іпотеки може бути нерухоме майно є те, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Договір іпотеки, предметом обтяження якої є квартира позивача, укладено без згоди належного власника та не за волею власника. За таких обставин спірний договір іпотеки від 23.11.2017 не відповідає вимогам ч. 1 ст.203 ЦК України. Згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. З огляду на вказане позовна вимога про визнання договору іпотеки недійсним підлягає до задоволення. Щодо скасування записів державної реєстрації прав. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Правовстановлюючий документ, котрим визнано право власності на квартиру за [PERSON] та [PERSON] , а саме рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року у справі № 711/3681/15-ц скасовано. За таких обставин підлягають скасуванню і відповідні записи про державну реєстрацію прав, а саме записи № 13612205 від 4 березня 2016 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та № 13612164 від 4 березня 2016 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . У зв`язку з витребуванням на користь позивача квартири з чужого незаконного володіння підлягає скасуванню запис про реєстрацію права власності № 13765330 від 18 березня 2016 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . В разі визнання недійсним договору іпотеки, враховуючи наслідки, передбачені ст. 216 К України підлягає скасуванню запис про іпотеку № 23538306 від 23.11.2017 та запис про обтяження № 23537582 від 23.11.2017. Таким чином беручи до уваги викладені обставини та наведені норми права суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір в сумі 2542,41грн. підлягає відшкодуванню за рахунок відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 635,60грн. з кожного. На підставі наведеного, ст. 15, 16, 203, 215, 216, 317, 319, 330, 387, 388 ЦК України,

Outcome: approved