Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до\~ [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя та визнання права власності на речі придбані за особисті кошти позивача. [PERSON] просить: визнати за ним право власності\~ на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] ; визнати за ним право власності на речі побутового призначення, а саме: телевізор SAMSUNG, 50 дюймів, вартістю 2 700 гривень; супутникову антену SATURN, вартістю 500 гривень; пральну машину BOSH, вартістю 2 000 гривень; пральну машину WHIRPOOL, вартістю 1 500 гривень; холодильник SAMSUNG, 2-х камерний, вартістю 7 200 гривень; газову плиту INDESIT, вартістю 2000 гривень; газовий котел YUNKERS, вартістю 4 000 гривень; спальний гарнітур (ліжко, 2-і шафи), вартістю 10 000 гривень; кухонний стіл, вартістю 6 000 гривень; кутову ванну (пластикову), виробництва Німеччини, розміром 1,50x1,50 м, вартістю 2 800 гривень, які були придбані за особисті кошти позивача. Заявлені вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що він з [PERSON] уклав шлюб 07.11.1998 року. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01.03.2018 року (справа №299/3093/17) шлюб між ними розірвано. [PERSON] та [PERSON] проживали у житловому будинку [ADDRESS] . За час перебування у шлюбі, вони спільно набули у власність нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1600 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, житловий будинок [ADDRESS] . Зазначені земельна ділянка та житловий будинок, зареєстровані за [PERSON] . За час перебування у шлюбі [PERSON] придбав речі побутового призначення: телевізор SAMSUNG, 50 дюймів, вартістю 2 700 гривень; супутникову антену SATURN, вартістю 500 гривень; пральну машину BOSH, вартістю 2 000 гривень; пральну машину WHIRPOOL, вартістю 1 500 гривень; холодильник SAMSUNG, 2-х камерний, вартістю 7 200 гривень; газову плиту INDESIT, вартістю 2000 гривень; газовий котел YUNKERS, вартістю 4 000 гривень; спальний гарнітур (ліжко, 2-і шафи), вартістю 10 000 гривень; кухонний стіл, вартістю 6 000 гривень; кутову ванну (пластикову), виробництва Німеччини, розміром 1,50x1,50 м, вартістю 2 800 гривень. Даними речами [PERSON] користується проживаючи в спірному будинку. Ці речі були придбані за кошти позивача [PERSON] . Будь - яких грошей на їх придбання відповідач [PERSON] не витрачала. Довідкою №02-10/40 від 22.02.2019 року Теківська сільська рада Виноградівського району Закарпатської області підтвердила, що згідно погосподарської книги №3 головою домогосподарства за адресою [ADDRESS] , являється [PERSON] , [INFO] . За даними погосподарської книги за [PERSON] рахується земельна ділянка площею 0,1600 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №165406132 від 03.05.2019 року, житловий будинок в [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Виноградівською державною нотаріальною конторою від 18 травня 2006 року за реєстром №755 (а.с. 2-4 т. 1). 04.03.2020 року представник позивача остаточно збільшив заявлені вимоги (а.с.118-119 т. 1). За змістом збільшених заявлених вимог, додатково до первісних вимог, позивач [PERSON] просить: визнати його співзабудовником побудованої у 2012 році, але не введеної в експлуатацію літньої кухні, площею забудови 46,5 кв.м., металевих воріт (2014 рік побудови) та бетонного тротуару (2014 рік побудови), які розташовані за адресою [ADDRESS] ; визнати за ним право користування земельною ділянкою площею 0,16 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . [PERSON] (представник відповідача) подав до суду\~ відзив на позовну заяву (а.с. 40-42 т.1). Поданий відзив обґрунтовує тим, що між сторонами відсутній спір про поділ майна подружжя в частині речей: пральної машинки BOSH, телевізора SAMSUNG, оскільки відповідач не використовує зазначене майно. Житловий будинок [ADDRESS] був придбаний за кошти батька [PERSON] - [PERSON] . Так, відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 21 серпня 2001 року (що виданий Виноградівською РДА) [PERSON] став власником житлового будинку по [ADDRESS] . Батько [PERSON] планував продати свій будинок по [ADDRESS] з метою придбання для дочки житлового будинку, оскільки [PERSON] ніде не працював і не міг забезпечити свою сім`ю житлом. 23 лютого 2006 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] на користь гр. [PERSON] за ціною 87000 гривень. 18 травня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] за ціною 20 000 грн. Грошові кошти в розмірі 4000 доларів США (по курсу близько 20 000 грн.) в день укладення договору [PERSON] приніс сам [PERSON] (покупець будинку батька позивачки). За таких обставин, спірний будинок не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, оскільки був придбаний за особисті кошти батька позивачки, які він отримав за продаж будинку по [ADDRESS] . Додатково [PERSON] зазначила про те, що вона працювала у ТОВ «Джентерм Україна», а її чоловік натомість ніде не працював. Крім телевізору та пральної машини, він нічого не придбав, у звязку з чим просить йому у задоволенні заявлених вимог. Крім цього, [PERSON] подала зустрічний позов (а.с.2-4 т.2). За мотивами заявлених зустрічних вимог та підстав викладених у зустрічній позовній заяві, які є тотожними підставами зазначеними у відзиві, [PERSON] просить визнати за нею право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] та на речі побутового призначення: супутникову антену SATURN; пральну машину WHIRPOOL; холодильник SAMSUNG; газову плиту INDESIT; газовий котел YUNKERS; спальний гарнітур (ліжко, 2-і шафи); кухонний стіл; кутову ванну (пластикову). За змістом відповіді на відзив, відзиву на зустрічну позову заяву, [PERSON] у задоволенні зустрічного позову [PERSON] просить відмовити повністю, оскільки твердження [PERSON] про те, що спірний будинок був придбаний за кошти її батька є тільки припущенням (а.с.59-61, 104-105 т.1). [PERSON] з часу одруження та до моменту придбання спірного будинку постійно їздив на заробітки до країн Європи. За найману працю отримав дохід, який надав йому можливість витрачати зароблені кошти на придбання спірного житла.\~ Крім цього, з 2008 року зареєстроване місце проживання [PERSON] є\~ адреса спірного житлового будинку. Без згоди [PERSON] , яка зареєструвала право власності на будинок 18.05.2006 p., він не міг мати можливість зареєструвати своє місце проживання саме у спірному житлі. Ця обставина також підтверджує узгоджену спільність дій колишнього подружжя, у питанні користування спільним майном станом на 2008 рік. До речі, як позивач так і відповідачка зареєстрували своє місце проживання у спірному будинку 20.11.2008 року, тобто в один день. Позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] обставини та вимоги позову підтримали, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач [PERSON] , представник відповідача [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечували з підстав наведених у відзиві, зустрічний позов просили задоволити повністю. Додатково [PERSON] в судовому засіданні зазначала про необхідність розподілу речей побутового призначення шляхом\~ виділу їй холодильника SAMSUNG; газову плиту INDESIT; газовий котел YUNKERS; спальний гарнітур; кухонний стіл;\~ кутову ванну. Представник [PERSON] адвокат\~ Нечаєв В.В. під час судових дебатів зробив заяву\~ в порядку, визначеному в ч. 8 ст. 141 ЦПК України, щодо подання доказів про понесені судові витрати. В судовому засіданні за клопотанням сторін та їх представників допитано в якості свідків: [PERSON] (а.п. 176-180, 199 т.1); [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 197, 198, 200, 201-210 т.1); [PERSON] , [PERSON] (а.с. 229, 233-239 т.1); [PERSON] (а.с. 2, 3-6 т. 2); [PERSON] (а.с. 33, 34-36 т. 2). 22.05.2020 року підготовче засідання закрито (а.с. 167 т.21). Суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 07.11.1998 року (а.с.8 зв т.1). Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 01.03.2018 року (справа №299/3093/17) шлюб між ними розірвано (а.с.7). Відповідно до купівлі-продажу жилого будинку від 18 травня 2006 року [PERSON] (продавець) продала, а [PERSON] (покупець) купила жилий будинок та належну до нього земельну ділянку площею 0,1100 га в [ADDRESS] (а.с.126 т. 1). Даний будинок зареєстровано за [PERSON] [INFO] ,\~ реєстраційний номер 13993732 (а.с.128). Таким чином, [PERSON] за час перебування у шлюбі з [PERSON] набула право власності на зазначений будинок. Крім цього, за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , вони як подружжя придбали речі побутового призначення, а саме: телевізор SAMSUNG, 50 дюймів, вартістю 2 700 гривень (час придбання 2003 рік); супутникова антена SATURN, вартістю 500 гривень (час придбання 2003 рік); пральна машина BOSH, вартістю 2 000 гривень (час придбання 2005 рік); пральна машина WHIRPOOL, вартістю 1 500 гривень (час придбання 2016 рік); холодильник SAMSUNG, 2-х камерний, вартістю 7 200 гривень (час придбання 2011 рік); газова плита INDESIT, вартістю 2000 гривень (час придбання 2011 рік); газовий котел YUNKERS, вартістю 4 000 гривень (час придбання 2006 рік); спальний гарнітур (ліжко, 2-і шафи), вартістю 10 000 гривень (час придбання 2011 рік); кухонний стіл, вартістю 6 000 гривень (час придбання 2011 рік); кутова ванна (пластикова), виробництва Німеччини, розміром 1,50x1,50 м, вартістю 2 800 гривень (час придбання 2007 рік). Сторонами визнається час придбання речей та їх вартість, що додатково підтверджується висновком експерта (а.с.16-17 т.1). Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства встановленими ст. 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~ Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим\~ Кодексом. У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2). Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За розясненнями, які викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. В судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено, що речі побутового призначення придбані сторонами за час перебування їх шлюбі. Поряд з цим обставини первісного та зустрічного позовів про те, що частина речей є особистими речами [PERSON] та відповідно [PERSON] в судовому засіданні підтвердження не знайшли, докази на підтвердження того, що речі або частина речей побутового призначення придбані\~ одним із подружжя за особисті кошти, у матеріалах справи відсутні, і такі судом не встановлені. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, [PERSON] була офіційно працевлаштована у ТОВ ДЖЕНТЕРМ УКРАЇНА (період 2006-2019 роки) (а.с.53-55). За змістом показань свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , позивач [PERSON] за час перебування у шлюбі з [PERSON] їздив на заробітки у різні країни, за найману працю отримував дохід, а зароблені кошти, зокрема витрачав на утримання сімї. Зазначена обставина позову додатково підтверджується та узгоджується з інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с.79 т.1). Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Твердження [PERSON] про те, що спірний будинок був придбаний виключно за кошти її батька [PERSON] , які він отримав від продажу будинку [ADDRESS] , а тому будинок є її особистою власністю є помилковим. Так, показаннями свідка [PERSON] в судовому засіданні стверджено про те, що його батько [PERSON] , який був також батьком [PERSON] , частину коштів від проданого будинку [ADDRESS] передав [PERSON] для купівлі будинку [ADDRESS] . Доньку та зятя він сприймав як одну сімю. Саме для їх сімї він і передав їм частину грошей для купівлі будинку. Отже, встановлені обставини не свідчать про те, що [PERSON] , як сторона нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] , при укладенні договору набула майно у приватну власність за кошти, які їй належали особисто. Крім цього, з 2008 року зареєстроване місце проживання [PERSON] та [PERSON] є адреса спірного житлового будинку (а.с.10 зв. т.1). Ця обставина також підтверджує узгоджену спільність дій колишнього подружжя, у питанні користування спільним майном станом на 2008 рік. Таким чином, на підставі ст. 60 СК України, суд відносить спірний жилий будинок та речі побутового призначення до спільної сумісної власності подружжя, у звязку з чим заявлені збільшені первісні та зустрічні позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Майно з приводу якого між сторонами виник спір не відноситься до особистої власності подружжя, а досліджені докази та показання свідків, встановлені судом обставини не спростовують. На підставі ч.ч. 2, 4 ст. 71 СК України суд присуджує другому з подружжя грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно в частині\~ речей побутового призначення. Збільшені позовні вимоги позивача [PERSON] про визнати його співзабудовником побудованої у 2012 році, але не введеної в експлуатацію літньої кухні, площею забудови 46,5 кв.м., металевих воріт (2014 рік побудови) та бетонного тротуару (2014 рік побудови), які розташовані за адресою [ADDRESS] ; визнання за ним право користування земельною ділянкою площею 0,16 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] , задоволенню не підлягають. Так, за змістом норм статей 181, 331 ЦК України новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Поряд з цим суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічний правовий висновок міститься й у Постанові Верховного Суду України №6-47цс16 від 07 вересня 2016 року. У Цивільному кодексі України, крім понять нерухомість, нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: об`єкт незавершеного будівництва (стаття 331), об`єкт будівництва (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством. Статтею 331 ЦК України передбачено, що відсутність можливості використання об`єкта незавершеного будівництва за призначенням, задля якого він будується, не позбавляє особу, яка здійснює його будівництво звернутися за проведенням державної реєстрації права власності на такий об`єкт. Державна реєстрація права на незавершене будівництво здійснюється відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі Порядок). Державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва проводиться у порядку, встановленому для державної реєстрації прав щодо нерухомого майна, право власності на яке заявлено вперше, з урахуванням певних особливостей. Згідно поняття права власності, викладеного у ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 187 ЦК України складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Враховуючи, що літня кухня, металеві ворота та бетонний тротуар (2014 рік побудови) не можуть бути відокремлені від спірного житлового будинку і вони не є об`єктами поділу, заявлені вимоги задоволенню не підлягають. В частині заявлених вимог про право [PERSON] на користування земельною ділянкою по [ADDRESS] , суд також приймає рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог, виходячи з наступних обґрунтувань. За договором купівлі-продажу жилого будинку від 18 травня 2006 року [PERSON] (продавець) продала, а [PERSON] (покупець) купила жилий будинок та належну до нього земельну ділянку площею 0,1100 га в [ADDRESS] (а.с.126 т. 1). Даний будинок зареєстровано за [PERSON] 18.05.2006 року за реєстраційним номером 13993732 (а.с.128). Відповідно до ч. 3 ст. 120 ЗК України у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на який ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч. 4 ст. 120 ЗК України). Сторонами вимоги про поділ зазначеної земельної ділянки не заявлено. Жодних обставин, які б вказували на те, що між ними існує спір в частині володіння та користування таким майном, судом не встановлено. [PERSON] заявляючи зазначені вимоги залишив поза увагою, що метою цивільного судочинства в розумінні ст. 1 ЦПК України є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а отже з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, з яких вбачається відсутність спору між сторонами щодо спільного користування зазначеними будинком та земельною ділянкою, вимоги позивача в цій частині є передчасні та безпідставні, у задоволенні яких слід відмовити. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів на звернення. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства встановленими ст. 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~ Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим\~ Кодексом.\~ Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного\~\~права\~\~\~або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі № 925/1265/16). Крім того Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі № 338/180/17, від 11.09.2018р. у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019р. у справі № 569/17272/15-ц. Разом з тим, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Окрім цього, суд враховує, що у Постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: "суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини". Аналогічну правову позицію викладено і у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року\~ у справі № 924/1473/15, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц. Виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приймає рішення\~ про часткове задоволення позовів сторін. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, заява адвоката Нечаєва В.В., яка зроблена під час судових дебатів, щодо розподілу і стягнення судових, внаслідок неподання доказів на\~ підтвердження розміру понесених, така заява підлягає залишенню без розгляду. Оскільки позови сторін підлягають до часткового задоволення, понесені ними судові витрати на іншу сторону не покладаються, відповідно до п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial