Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати інформацію, поширену [PERSON] на веб-сторінці в соціальній мережі «Facebook» [INFO] за посиланням [INFO] , [PERSON] на веб-сайті [INFO] за посиланням [INFO] [PERSON] на веб-сайті [INFO] за посиланням [INFO] , а саме: « [INFO] ». Зобов`язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію протягом 5 днів з моменту набрання рішенням законної сили на відповідних веб-сайтах в мережі Інтернет, шляхом розміщення повного тексту рішення суду, у спосіб наближений до поширення інформації. Зобов`язати відповідачів протягом 5 днів з моменту набрання рішенням законної сили видалити недостовірну інформацію з усіх джерел де вона була ними поширена. Вимоги позову обґрунтовує тим, що [INFO] , об 18 год. 00 хв. [PERSON] , на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook» [INFO] за посиланням [INFO] / [NUMBER] розмістив пост, який містить посилання на [INFO] де було опубліковано статтю під назвою « [INFO] на веб-сайті [INFO] за посиланням [INFO] була поширена стаття під назвою «[INFO] ». Вказані публікації містять інформацію, яка не відповідає дійсності, є недостовірною та надуманою, метою опублікування такої інформації є опорочення честі, гідності і ділової репутації позивача. З метою захисту порушеного права, позивач вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 25.11.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти наданого позову заперечив надавши до суду відзив відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що спірна інформація складається з оціночних суджень, а не фактичних тверджень. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Згідно з ч.1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторкании. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як вчабається зі змісту ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду про захист своєї ділової репутації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 (далі - Постанова Пленуму ВСУ) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 (далі - Постанова Пленуму ВСУ) під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму ВСУ роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [INFO] , об 18 год. 00 хв. на сторінці в соціальній мережі «Facebook» [INFO] за посиланням [INFO] було розміщено пост з посиланням [INFO] за допомогою якого можливо перейти на [INFO] де було опубліковано статтю під назвою « [INFO] ». Зазначене посилання було поширення серед великої кількості населення, у тому числі шляхом поширення реклами, розповсюдження якої замовлено серед кількості населення від 50 тис. до більше 1 млн.осіб. На веб-сайті [INFO] за посиланням [INFO] була розміщена публікація під назвою « [INFO] », яку також було опубліковано та поширено в мережі Інтернет, яка у тому числі містить висловлювання на які посилається позивач: - «[INFO]"»; - « [INFO] »; - «[INFO]»; - «[INFO]»; - «[INFO]»; - «[INFO] ». [INFO] на веб-сайті [INFO] за посиланням [INFO] була розміщена статтю під назвою «[INFO] », яка містить наступні висловлювання: -«[INFO] »; -«[INFO]»; -«[INFO]»; -«[INFO]»; -«[INFO] »; З Матеріалів справи вбачається, що у спірних публікаціях дійсно була викладена інформація, яка стосується позивача, та мало місце поширення такої інформації в мережі Інтернет, тобто відбулось доведення такої інформації до відома багатьох осіб. Згідно п. 12 Постанови Пленуму ВСУ, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Факт поширення зазначеної інформації відповідачами підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, які беруться судом до уваги як належні та допустимі. Даних та доказів, які б спростували факт поширення вищевказаної інформації суду сторонами відповідачів не надано. Суд погоджується з тим, що поширена відносно позивача інформація має негативний характер, оскільки в ній вказується на причетність позивача до вчинення службових злочинів, у тому числі незаконний вплив на правоохоронні органі, втручання в діяльність державних підприємств, вчинення погроз та перешкоджання в діяльності арбітражного керуючого, обмеження вільної конкуренції при виконанні службових повноважень. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Дана правова позиція також висловлена Верховним судом України у постанові від 23.12.2020 року у справі № 484/2781/19-ц. Частиною 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до положень частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Проаналізувавши інформацію, наведену у спірних публікаціях, а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, зокрема, не містить в собі алегорій, сатири, гіпербол тощо, суд дійшов висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження. Про характер поширеної відносно позивача інформації як фактичних даних, а не оціночних суджень, свідчать стверджувальні вислови, застосовані відповідачами, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій (дифамаційні обвинувачення). Дані вислови можна перевірити на предмет відповідності їх дійсності, а тому вони не можуть вважатись оціночними судженнями. Крім того, згідно з висновком експерта № 3044 від 29.10.2020, складеного спеціалістом-експертом «Київської незалежної судово-експертної установи» [PERSON] , який суд бере як належний, допустимий та достовірний доказ, у висловлюваннях: - «[INFO]"»; - «[INFO] »; - «[INFO]»; - «[INFO]»; - «[INFO]»; - «[INFO] » міститься негативна інформація про особу позивача, виражена у формі твердження. Ухвалюючи рішення у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації, суд повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості. Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (презумпція невинуватості). Згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини на основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Частиною 5 ст. 17 КПК України передбачено, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. У наведених приписах втілено одну із фундаментальних засад судочинства у демократичному суспільстві - принцип презумпції невинуватості. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини презумпція невинуватості діє впродовж всього кримінального провадження незалежно від його результату. При цьому, принцип презумпції невинуватості є обов`язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб`єктів правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини «Аллене де Рібермон проти Франції», «Грабчук проти України»). У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.08.2011 р. по справі «Редакція газети «Правоедело» і Штекель проти України» викладено позицію, що публікація, в якій стверджується, що особа була «координатором і замовником убивств», містить факти дискредитаційного характеру (п. 47). Як встановлено судом, з письмової відповіді Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України № 91аз/12/1/2/03-2020 від 28.10.2020, [PERSON] у трудових або цивільно правових відносинах з Національною поліцією України, у тому числі Департаментом стратегічних розслідувань (міжрегіональний територіальний орган) не перебуває, а також консультативні та будь-які інші послуги не надає. Відповідно до листа Управління роботи з особовим складом Служби безпеки України № 11/6-П-470/64 від 27.10.2020, за автоматизованим обліком кадрів Служби безпеки України [PERSON] серед співробітників- військовослужбовців та працівників, які укладали трудовий договір зі Службою безпеки України, не значиться та у попередні роки в Службі безпеки України військову службу не проходив і не працював. Згідно з відповіддю Державного бюро розслідувань № 31453-20/10-1302-15155/20 від 29.10.2020 на адвокатський запит, [PERSON] не є працівником ДБР, у трудових або цивільно-правових відносинах з ДБР не перебуває та консультативних чи будь яких інших послуг ДБР не надає. З письмової відповіді Департаменту інформатизації МВС № 683АЗ/16 від 27.10.2020, судом встановлено, що станом на 27.10.2020 року [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має, у розшуку не перебуває. Згідно листа Офісу Генерального прокурора № 25/3-1441вих-20 від 02.11.2020 року за результатами опрацювання масиву даних ЄРДР станом на 29.10.2020 року кримінальні провадження, у яких містяться відомості про притягнення [PERSON] , до кримінальної відповідальності в якості підозрюваного, обвинуваченого, не встановлені. На підставі викладеного, суд погоджується з тим, що опубліковані про позивача відомості мають сильне негативне забарвлення, та не ґрунтуючись на жодних фактичних даних, є надмірними, дискредитаційними, образливими та такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію. Внаслідок поширення відповідачами недостовірної інформації відбулось порушення особистих немайнових прав позивача на повагу до гідності та честі та на недоторканність ділової репутації, оскільки така інформація спотворила та принизила оцінку діяльності позивача з боку громадськості та суспільства, ця оцінка перестала бути об`єктивною, поставила під сумнів його добропорядність як колишнього працівника правоохоронних органів, породила сумніви щодо дотримання ним моральних та правових норм. Таким чином, судом встановлено безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між поширенням відповідачами недостовірної інформації та приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача. За таких обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, так як правдивість поширеної відповідачами інформації під час судового розгляду не встановлено та відповідачами в силу принципу змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не доведена, а суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. У зв`язку з чим, суд вважає за належне зобов`язати відповідачів у строк не пізніше 5 днів з дня набранням рішення законної сили у цій справі спростувати зазначену вище недостовірну інформацію шляхом розміщення на відповідних веб-сайтах в мережі Інтернет, повного тексту рішення суду(без знеособлення учасників справи) у цій справі таким самим шрифтом, як і спростована інформація, не допускаючи при цьому власних коментарів, із забезпеченням вільного доступу до спростування без вимоги внесення паролів та/або кодів, тощо, під заголовком «Спростування». Зобов`язати відповідачів протягом 5 днів з моменту набрання рішенням законної сили видалити недостовірну інформацію з усіх джерел де вона була ними поширена.

Outcome: partial