Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

У вересні 2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що 25.07.2017 [PERSON] , керуючи автомобілем «Форд Фьюжн» ДНЗ [NUMBER] , що належить [PERSON] , виконуючи маневр розвороту поза перехрестям, не надав дороги зустрічному транспортному засобу та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Хюндай» ДНЗ [NUMBER] , що належить [PERSON] . Позивачка посилалась на те, що відповідно до постанови судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.09.2017 по справі № 362/3879/17 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки він порушив п. 10.4 ПДР України. Позивачка зазначила, що в результаті ДТП належний їй автомобіль «Хюндай» ДНЗ [NUMBER] отримав технічні пошкодження, в результаті чого позивачеві завдано збиток в сумі 581 756,89 гривень, що підтверджується висновком експертного дослідження № 19/13-1/102-ЕД/17 від 28.08.2017, проведено судовим експертом ДНДЕКЦ МВС України Струк І.А. Позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь завдані збитки в сумі 581 756,89 грн., а також судовий збір у розмірі 5827,27 грн. та 1015,20 грн. витрат на проведення експертизи. 30.09.2020 у судовому засіданні представником позивачки заявлено клопотання про залишення без розгляду позовних вимог до [PERSON] , яке було задоволено ухвалою суду. В судовому засіданні представник позивачки зменшив розмір позовних вимог, у зв`язку з отриманням 100 000 грн. страхового відшкодування та просив суд стягнути 481 756,89 грн. матеріальної шкоди з відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] у своєму відзиві заперечував проти задоволення позову. Посилався на недоліки складення протоколу, а саме, що у ньому не зазначено стан дорожнього покриття, погодні умови, не зазначення поліцейським пошкоджень, завданих автомобілю «Форд», звертає увагу суду на те, що при оформленні протоколу про адміністративне правопорушення поліцейський не з`ясував, чи позивачка не відволікалась при маневруванні на телефонну розмову. Зазначив, що в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, по якій його було притягнуто до адміністративної відповідальності є неповні та неточні висновки щодо дій учасників дорожньо-транспортної пригоди, що виключає можливість встановлення його вини у ДТП, крім того відсутність відповідача у судовому засіданні в справі про адміністративне правопорушення позбавила його можливості звернути увагу суд на ці обставини. Крім того, відповідач посилався на те, шо автомобіль позивачки в ході ДТП зупинився лише за 43 метри після початку гальмування, що на думку відповідача вказує на небезпечність автомобіля позивачки, виходячи з стандартів безпеки, прийнятих у Європейському Союзі. Також, відповідач припускає, що позивачка могла відволікатись від керування автомобілем, чи перебувати у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, на що на думку відповідача вказує перевищення позивачкою дозволеної швидкості. Більше того, відповідач вказує на те, що постанова Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.09.2017 є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Також відповідач вказує на те, що страхова компанія «Юнівес», яка є страхувальником відповідача, розмір завданих збитків автомобілю «Хюндай», що належить позивачці оцінено в 250 000 гривень, що суттєво менше, ніж у звіті про оцінку, наданому позивачкою, та також звернув увагу на те, що страхувальником було сплачено позивачці 100 000 гривень страхового відшкодування. У відповіді на відзив позивачка зазначила, що постанова у справі про адміністративне правопорушення, є належним джерелом доказування по даній цивільній справі, що розглядається. Крім того, зазначив, що в справах про відшкодування шкоди діє презумпція вини відповідача, і що по даній справі відповідач не надав доказів на спростування наявності його вини у завданні шкоди. Також позивачка звертає увагу суду на те, що відповідач в ході ДТП здійснював поворот праворуч, фактично знаходячись на узбіччі, через дві смуги попутного руху, не надаючи переваги попутному ТЗ, чим грубо порушив п. 10.6 ПДР, що підтверджується схемою ДТП, наданою відповідачем. Зазначає також, що розрахунки відповідача щодо довжини гальмівного шляху та швидкості руху є припущеннями та не грунтуються на доказах. Ухвалою судді від 08.11.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 30.09.2020 ухвалою судді закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 30.09.2020 ухвалою суду залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення матеріальних збитків заподіяних в результаті ДТП. Позивачка в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, від її представника надійшла заява, в якій представник просив проводити розгляд справи у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судові засідання 16.06.2021, 14.07.2021 не з`явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Судова повістка, що направлялася на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталася до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання. 19.02.2019 представником відповідача - адвокатом Коммісар Г.П. подано відзив на позовну заяву. 22.04.2020 від представника відповідача - адвоката Коммісар Г.П. надходила заява про відкладення судового засідання призначеного на 22.04.2020. Відповідно до ч.ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день поставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Урахувавши заяву представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що громадянин [PERSON] на а/д Київ-Одеса 38 км керуючи автомобілем марки «Форд» ДНЗ [NUMBER] , виконуючи маневр розвороту поза перехрестям не надав дороги зустрічним транспортним засобам та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Хюндай» ДНЗ [NUMBER] , в результаті чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Як вбачається з постанови судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.09.2017 по справі № 362/3879/17 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки він порушив п. 10.4 ПДР України. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. Постанова судді Васильківського міськрайонного суду Київської області, якою відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП набрала законної сили та не була оскаржена у встановленому законом порядку. Таким чином, вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає, а аргументи відповідача щодо недоліків протоколу про адміністративне правопорушення не заслуговують на увагу. До посилання відповідача на те, що позивачка при керуванні авто відволікалась на телефонну розмову, суд ставиться критично, оскільки на підтвердження даної обставини відповідач не надав належних та допустимих доказів. Крім того, суд відхиляє доводи відповідача щодо не зазначення у протоколі про адміністративне правопорушення від 25.07.2017 пошкоджень автомобіля Хюндай, що належить позивачці, так як відповідач не вказує на будь-які конкретні невідповідності пошкоджень даного автомобіля, що зазначені у висновку експертного дослідження № 19/13-1/102-ЕД/17. Так, відповідно до висновку експертного дослідження № 19/13-1/102-ЕД/17 від 28.08.2017 механічними пошкодженнями автомобіля Хюндай» ДНЗ [NUMBER] позивачці завдано збиток в сумі 581 756,89 гривень. Водночас, з листа ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» від 17.09.2018 вбачається, що страхова компанія частково відшкодувала збитки у в розмірі 100 000 гривень, в рамках ліміту страхової відповідальності, факт чого підтвердив представник позивача в судовому засіданні. Розмір матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395. У зв`язку з наведеним, позивачка просить стягнути з відповідача, винної особи, матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 1188 ЦК України передбачено, що завдана шкода при взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується винною особою. На підставі ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за винятком випадків, передбачених законом. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для виправлення пошкодженої речі. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди завданої, джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Аналіз вказаних норм свідчить про те, що законодавцем встановлена презумпція вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкода була завдано не з його вини. При цьому потерпілий повинен надати докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, судам слід враховувати, що потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість врахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Верховний Суд України у Постановах від 14.09.2016 у справі № 6-725цс16, від 26.10.2016 у справі № 6-954цс16 та від 20.01.2016 у справі № 6-2808цс15 зазначив, що за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. Під час судового розгляду було встановлено, що [PERSON] є особою, винним діями якого трапилася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої був пошкоджений автомобіль позивачки, тому саме він повинен відшкодувати завдану позивачці шкоду. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими, у зв`язку з чим, з відповідача підлягають стягненню на користь позивачаки збитки, завдані внаслідок ДТП автомобілю «Хюндай», а саме: вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Хюндай ДНЗ [NUMBER] у розмірі 581 756,89 грн. Виходячи з вищевикладеного, судом не приймається до уваги доводи представника відповідача, що у даній дорожньо-транспортній пригоді винні два водії, оскільки постановою Васильківського міськрайонного суду від 01.09.2017 [PERSON] визнано винним, у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП. Будь яких інших даних щодо вини позивача у ДТП не встановлено та не надано. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивачки не скористався, доказів на спростування своєї вина та розміру збитків, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки сума судового збору в розмірі 5827,27 грн. та 1015,20 грн витрат на проведення експертизи.

Outcome: approved