Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

[PERSON] звернулася із указаним позовом, у якому згодом збільшила вимоги, та який мотивувала тим, що вона була прийнята на роботу до відповідача, згідно наказу ПР № 547 від 12.09.1995 р., та працювала провідником пасажирських вагонів у виробничому підрозділі Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» (назва на сьогоднішній день) з вересня 1995 року по березень 2019 року. З 09.02.2019 по 11.02.2019 вона знаходилася у рейсі і як провідник пасажирського вагону, обслуговувала вагон №9/20473 потягу №59/60 сполученням «Харків-Одеса». 11.02.2019 на дільниці Кременчук-Полтава комісією ЦВА було здійснено перевірку вищевказаного поїзду і у вагоні №9/20473 виявлено двох пасажирів без проїзних документів, які проїжджали на місцях № 53, 54 зі ст. Южноукраїнська до ст.Харків. Надаючи пояснення по даному факту, позивач під диктовку перевіряючого ЦВА зазначила, що пасажири проїжджали від ст. Южноукраїнська до ст. Харків, оскільки не знала як у неробочому тамбурі з`явилися пасажири. На цій підставі був складений акт форми ЛУ-4. 04.03.2019 начальником виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» було видано наказ № 3 «Про розірвання трудового договору із провідником пасажирських вагонів [PERSON] за п.2 ст.41 КЗпП України», тобто за вчинення винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Жодного умислу в перевезенні безквиткових пасажирів або неналежного виконання своїх посадових обов`язків в її діях не було. Указаний наказ підлягає скасуванню. В оскаржуваному наказі зазначається, що провідник пасажирських вагонів [PERSON] є матеріально-відповідальною особою, з якою укладено договір про повну матеріальну відповідальність від 11.10.2004 і у випадку, якщо б не відбулася ревізія, неправомірними діями [PERSON] по перевезенню безквиткових пасажирів були б нанесені збитки АТ «Укрзалізниця» на загальну суму 244 грн. 78 коп., що складаються з вартості квитків від ст. Южноукраїнська до ст. Харків. Однак, договір про повну матеріальну відповідальність від 11.10.2004 укладений з метою збереження матеріальних цінностей, які знаходяться у пасажирському вагоні, який належить Сумській вагонній дільниці. Відповідно до абзацу 4 договору про повну матеріальну відповідальність від 11.10.2004, укладеного з позивачем, на працівника не може бути покладена відповідальність за збитки, які виражені у вигляді не отриманих підприємством доходів. Позивач вважає твердження начальника ВП Сумської вагонної дільниці, що у випадку, якщо б не відбулася ревізія вищевказаного поїзда, неправомірними діями по перевезенню безквиткових пасажирів провідником пасажирських вагонів [PERSON] були б нанесені збитки АТ «Укрзалізниця» на загальну суму 244 грн. 78 коп. є безпідставними. 14.02.2019 до профспілкового комітету Сумської вагонної дільниці було подано подання про дачу згоди на розірвання трудового договору з провідником пасажирських вагонів [PERSON] . Розгляд подання відбувся на засіданні профспілкового комітету Сумської вагонної дільниці 19.02.2019 року про що надано протокол засідання №6. Протоколом засідання профспілкового комітету Сумської вагонної дільниці №6 від 19.02.2019 було відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору з провідником пасажирських вагонів резерву провідників II групи [PERSON] за п.2 ст.41 КЗпП України,але всупереч цьому трудовий договір з [PERSON] за п.2 ст.41 КЗпП України було розірвано, про що видано оскаржуваний наказ. В оскаржуваному наказі мається посилання на факт проведення службового розслідування. Однак, жодних документів, які б підтверджували проведення службового розслідування та його результатів, на які йдеться посилання в оскаржуваному наказі, надано не було. Оскільки договір про повну матеріальну відповідальність забороняє покладати на працівника відповідальність за збитки, які виражені у вигляді не отриманих підприємством доходів, а Інструкція провіднику передбачає дисциплінарну відповідальність за перевезення безквиткових пасажирів, профспілковою організацією не надано згоди на розірвання трудового договору, наказ № 13 від 04.03.2019 є протиправним та підлягає скасуванню. Так як за час незаконного звільнення позивачу не нараховувалась заробітна плата, при поновленні на раніше займаній посаді, відповідач, відповідно до ст.235 КЗпП України, повинен виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи із 04.03.2019 до прийняття судового рішення. За указаних обставин позивач із урахуванням збільшення позовних вимог просить : - визнати протиправним та скасувати наказ (розпорядження) № 86/ОС від 04.03.2019 року про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] »; - визнати протиправним та скасувати наказ №13, виданий 04.03.2019 начальником виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" АТ "Українська залізниця", за яким із нею, провідником пасажирських вагонів, розірвано трудовий договір за п.2 ст.41 КЗпП України; - поновити її на посаді провідника пасажирських вагонів у виробничому підрозділі Сумська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" АТ "Українська залізниця" з 04.03.2019; - стягнути з АТ "Українська залізниця" на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.03.2019 до прийняття судового рішення; - стягнути з АТ "Українська залізниця" на її користь понесені судові витрати у розмірі 3000 грн.; - допустити негайне виконання рішення в частині поновлення її на посаді та виплати заробітної плати за один місяць. 06.05.2019 представником позивача подано клопотання про поновлення строку на звернення до суду із вимогою про визнання протиправним та скасування наказу №86/0С від 04.03.2019 відносно [PERSON] , оскільки строк пропущено із поважних причин (порушення роботодавцем вимог ч.2 ст.42 КзпП України щодо вручення копії наказу про звільнення), про існування якого позивачу стало відомо після отримання відзивну на позов (а.с.130-141). У свою чергу, відповідно до ст..178 ЦПК України, відповідачем був наданий відзив на позов, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, позов не визнає. Свої заперечення відповідач обгрунтовував тим, що не погоджується із твердженнями позивача, викладеними у позові, оскільки за п.2 ст.41 КЗпГІ України розірвання трудового договору із винною особою здійснюється у випадку вчинення винних дій працівником, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Провідник пасажирських вагонів [PERSON] є особою, яка безпосередньо обслуговує матеріальні і грошові цінності під час рейсу. Із [PERSON] укладений договір про повну матеріальну відповідальність від 11.10.2004 року, тому п.2 ст.41 КЗпП України відносно неї може бути застосований у випадку вчинення винних дій, які дають підставу для втрати довір`я до неї з боку власника або уповноваженого ним органу. Провідник пасажирських вагонів [PERSON] 11.02.2019 року допустила до вагону № 9 /20473/ поїзда №59/60 сполученням «Харків - Одеса» дві сторонні особи, які не мали проїзних документів і проїжджали без проїзних документів від станції Южноукраїнська до станції Харків. По станції Кременчук вищевказані пасажири були виявлені ревізорами. Провідник пасажирських вагонів [PERSON] , якщо довіряти її поясненням, зі станції Южноукраїнська не знала про наявність у вагоні безквиткових пасажирів, хоча відповідно до п.7.10 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України після посадки пасажирів у вагон та відправлення поїзда провідник вагона зобов`язаний додатково перевірити наявність і дійсність проїзних документів та погасити їх, не пошкоджуючи компостерних знаків. Такі дії провідник пасажирських вагонів [PERSON] повинна була здійснити одразу після відправлення зі станції Южноукраїнська й виявити безквиткових пасажирів та направити їх до начальника поїзду для оформлення проїзду по квитанції форми ГУ - 57. Оскільки вищевказаних дій провідник пасажирських вагонів [PERSON] не вчинила, то роботодавець має всі підстави вважати, що вона мала умисел на перевезення безквиткових пасажирів та нанесення збитків АТ «Українська залізниця». До речи, форма вини для розірвання трудового договору у зв`язку із втратою довір`я значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як і вина умисна. АТ «Українська залізниця» не може погодитися із тим, що висновок профспілкового комітету первинної профспілкової організації Сумської вагонної дільниці про розгляд подання № ПКВЧ-6 Суми-01-7/183 від 14.02.2019 відносно [PERSON] про відсутність документів щодо заподіяння збитків АТ «Українська залізниця» діями винного працівника є обгрунтованим (протокол засідання профспілкового комітету Сумської вагонної дільниці №6 від 19.02.2019 року). Адміністрація Сумської вагонної дільниці не може погодитися із аргументами профспілкового комітету Сумської вагонної дільниці щодо відсутності документів, що підтверджують нанесення збитків АТ «Українська залізниця» діями провідника пасажирських вагонів, так як для постановки питання про розірвання трудового договору за п.2 ст.41 КЗпП України достатньо факту вчинення винних дій працівником, що безпосередньо обслуговує товарні, матеріальні або культурні цінності, якщо такі дії дають підстави для втрати до нього довір`я з боку власника або уповноваженого ним органу. Факт перевезення безквиткових пасажирів працівником та ймовірність нанесення збитків АТ «Українська залізниця» від таких дій незалежно від форми вини працівника є винними діями працівника, що дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (а.с.68-72). У відповіді на указаний відзив, поданої представником позивача, останній указав, що із відзиву вбачається, що перевезення безквиткового пасажиру розцінюється як можливість нанесення збитків АТ «Укрзалізниця». Однак відповідач не надає доказів на підтвердження реальної можливості щодо отримання доходів від безквиткового пасажира. Ставлячи у вину [PERSON] вчинення дій, які могли б нанести АТ «Українська залізниця» збитків, необхідно довести, що ці доходи не є абстрактними, а дійсно були б отримані залізницею. Доводи відповідача стосовно збитків, які могли б бути нанесені, є теоретичними, побудованими на можливих очікуваннях отримання певного доходу. Не надано жодного підтвердження, що особи, які випадково залишилися у вагоні, мали намір використовувати послуги залізничного транспорту, умисно не придбавши квитки. Підпункт 8.2.1 пункту 8.2 «Інструкції провідника пасажирських вагонів № ЦЛ-0038» встановлює дисциплінарну відповідальність провідника за перевезення безквиткових пасажирів. Позивач до дисциплінарної відповідальності не притягався, а розірвання трудового договору за п.2 ст.41 КЗпП України не є дисциплінарним стягненням (п.28 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992). За таких обставин представник вважає, що відсутні підстави для розірвання трудового договору за п.2 ст. 41 КЗпП України та є підстави для задоволення позову (а.с.117-118). Не погоджуючись із відповіддю на відзив, представником відповідача було подано заперечення на відповідь на відзив. У запереченні відповідач додатково указав, що твердження позивача про те, що особи, які випадково залишилися у вагоні мали намір використовувати послуги залізничного транспорту, умисно не придбавши квитки є цинічним по своїй суті, оскільки безквиткові пасажири, які були виявлені під час ревізії поїзда у неї на вагоні по станції Кременчук проїжджали від станції Южноукраїнська до станції Харків. Перегінний хід поїзда від станції Южноукраїнська до станції Кременчук складає понад 5 годин часу та містить 6 зупинок, у тому числі і в обласному центрі - станції Кропивницький, й особи, що випадково потрапили до вагону, й не мали наміру скористатися послугами залізничного транспорту мали всі можливості покинути потяг, а позивачка - виявити безквиткових пасажирів та прийняти заходи по забезпеченню їх квитками через начальника поїзда. Таким чином факт, що у випадку відсутності ревізії поїзду неправомірними діями позивача [PERSON] були б нанесені збитки АТ «Українська залізниця» є доведеним. Наказ № 86/ОС від 04.03.2019 був вручений позивачу разом із наказом № 13 від 04.03.2019 у день звільнення. Факт вручення наказу 86/ОС від 04.03.2019 підтверджується як підписом [PERSON] , так і адвокатськими запитами адвоката Хурсенко С.О. від 04.03.2019 та від 14.03.2019, у яких він не просить надати копію наказу № 86/ОС від 04.03.2019. Більш того, згідно із даними у особовій картці форми П-2 позивачки [PERSON] , підтвердженої її особистим підписом, яка є у матеріалах справи, [PERSON] отримала трудову книжку 04.03.2019. У трудовій книжці зроблено запис - «звільнено у зв`язку з втратою довір`я, п.2 ст.41 КЗпП України. Підстава наказ № 86/ОС від 04.03.19 року». Таким чином позивач була обізнана із наказом № 86/ОС (а.с.123-126). У письмових поясненнях третя особа Букін О.П. указав, що позов повинен бути відхилений, оскільки звільнення провідника пасажирських вагонів [PERSON] за п.2 ст.41 КзпП України відбулося із чітким дотриманням норм трудового законодавства. Третя особа повністю підтримує правову позицію, викладену у відзиві відповідача, просив повністю відмовити у задоволенні позову за необгрунтованістю, справу розглянути (а.с.64-65). Третя особа Первинна профспілкова організація Сумської вагонної дільниці у своїх поясненнях указала, що позиція профспілкового комітету первинної профспілкової організації Сумської вагонної дільниці з приводу [PERSON] була викладена ц протоколі №06 від 19.02.2019. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав за викладених у ньому обставин, просив задовольнити заявлені вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав із підстав указаних у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив, просив відмовити повністю у задоволенні заявлених позовних вимог. Крім того, вважає, що заява позивача про збільшення позовних вимог є зміною предмету позову, оскільки подана поза межами місячного строку з дня звільнення. Поважних причин для поновлення процесуального строку звернення з позовом до суду про скасування наказу №86/ОС не має, так як позивач його отримала разом із наказом №13 у день звільнення. Треті особи Букін О.П. та представник первинної профспілкової організації Сумської вагонної дільниці у судове засідання не з`явилися, у своїх письмових поясненнях просили розглядати справу в їх відсутність (а.с.64-67), а тому суд вважає за можливе розглянути справу в їх відсутність, на підставі наявних доказів справи. Суд, заслухавши позицію представників сторін, дослідивши усі матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом установлено, що на підставі наказу ПР №547 від 12.09.1995 [PERSON] була прийнята на роботу провідником пасажирських вагонів виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Українська залізниця", який із 27 грудня 2018 року перейменовано на виробничий підрозділ Сумська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" АТ "Українська залізниця" (а. с.16-18, 45-46). 11.10.2004 із позивачем укладено договір про повну матеріальну відповідальність, згідно з яким вона повинна забезпечити схоронність доручених їй власником матеріальних цінностей. Також передбачено, що відповідальність працівника настає лише за пряму дійсну шкоду, в межах та в порядку, установленому законодавством, та за умови, що така шкода завдана винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівника не може бути покладено відповідальність за шкоду, що виражена у виді не отриманих підприємством доходів (а. с. 34). 04.03.2019 позивача звільнено з роботи за ініціативою власника відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України, тобто за вчинення винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу, що полягають у перевезенні безквиткових пасажирів (а. с.20-22, 97-99). Звільнення [PERSON] здійснено відповідно до наказу начальника виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Українська залізниця" Букіна О.П. за №13 від 04.03.2019 "Про розірвання трудового договору із провідником пасажирських вагонів [PERSON] за п.2 ст.41 КЗпП України" та наказу (розпорядження) №86/ОС від 04.03.2019 "Про припинення трудового договору (контракту) (а.с.100). За поясненнями відповідача, наказ №13 є мотивувальною частиною наказу №86/ОС, на підставі якого і звільнений позивач. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Водночас, ст.234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як вбачається із матеріалів справи, копію наказу за №13 від 04.03.2019 позивач отримала 04 березня 2019 року, що підтверджується його підписом в даному наказі (а. с. 20-22, 97-99). Як вбачається із копії наказу №86/ОС від 04.03.2019. у день звільнення даний наказ позивачу не був виданий, а лише позивача ознайомили з ним, про що свідчить дата та підпис [PERSON] (а.с.100). За посиланням позивача копію указаного наказу вона отримала лише разом із відзивом відповідача на позов, тому із поважних причин пропустила строк звернення із позовом до суду в частині скасування цього наказу. Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Доказів на підтвердження того, що позивачу вказаний наказ був виданий у день звільнення відповідач не надав, доводи позивача в цій частині не спростував. Отже, з урахуванням вищевказаного, суд вважає можливим поновити позивачу процесуальний строк на звернення до суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування наказу №86/ОС від 04.03.2019, оскільки строк був пропущений із поважних причин. Також представник відповідача зазначив суду, що заяву про збільшення позовних вимог, яка фактично є заявою про зміну предмету позову, позивач подав до суду не своєчасно, вона подана фактично менше ніж за 4 дні до початку першого судового засідання. Але суд зазначає, що заява про збільшення позовних вимог не є заявою про зміну предмету позову, подана вона позивачем 17.04.2019, перше судове засідання було призначено на 22.04.2019, яке в цей день відкладено за клопотанням представника позивача на 17.04.2019 (а. с.120). Як вбачається з акту серії Г №008895, 11 лютого 2019 року за результатами здійснення перевірки поїзда №60 сполученням «Одеса-Харків» на дільниці Кременчук-Полтава комісією ЦВА було виявлено перевезення провідником пасажирських вагонів [PERSON] двох пасажирів без проїзних документів на місці №53 та №54. Оформлено проїзд по квитанціях ГУ-57 №003696-697 на загальну суму 244,78 коп. Штраф з пасажирів не стягнуто за відсутності коштів у них. Згідно пояснень провідника, після відправлення потягу від ст.Кременчук вона роздала постільну білизну та оформила бланк ЛУ-72. Після чого до неї у вагон зайшов один перевіряючий, представившись працівником ЦВА та пішов перевіряти пасажирів вагона. Після здійснення обходу перевіряючий повідомив, що у неробочому тамбурі знаходяться два пасажири, які не мали змоги пояснити на яких місцях вони їдуть. Перерахувавши білети та пасажирів з`ясувалося, що пасажири їхали без проїзних документів. Звідки у неробочому тамбурі з`явилися пасажири вона не знає. На вимогу перевіряючого позивач написала дане пояснення, у якому на вимогу останнього указала, що пасажири проїжджали від ст.Южноукраїнка до ст.Харків. Після чого був складений акт форми ЛУ-4 Г №008895 (а. с. 74-75). У судовому засіданні позивач вказала, що жодного умислу в перевезенні безквиткових пасажирів або неналежного виконання своїх посадових обов`язків у неї не було. Суд зазначає, що відповідач доказів на спростування вказаних доводів позивача не надав. Актом перевірки комісії це також не спростовується. Натомість представник відповідача також наполягав на тому, що у випадку, якщо б не відбулася ревізія, то діями [PERSON] АТ «Українська залізниця» були б нанесені збитки на загальну суму 244 грн. 78 грн. Але суд зазначає, що збитки АТ «Українська залізниця» не заподіяно, оскільки доказів на підтвердження цього не надано, позиція позивача, що вона не перевозила безквиткового пасажира, які не відомо звідки взялися у непрацюючому тамбурі, відповідач не спростував, винних дій позивача, спрямованих на умисне перевезення безквиткового пасажира, не довів, за весь час роботи позивач до дисциплінарної та матеріальної відповідальності не притягувалася, а тому і підстав для втрати довір`я до [PERSON] у відповідача не було. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року в справі №273/212/16-ц. Відповідно до п.18.6 наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.12.2006 за №1196 «Про затвердження Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України» якщо під час здійснення контролю поїзда виявлено пасажира без проїзного документа або з безплатним проїзним документом, але за відсутності у пасажира документа, що підтверджує право на таку пільгу, то він уважається безквитковим і повинен сплатити штраф та оплатити проїзд від станції посадки до місця призначення. Згідно ст.135 КУпАП безквитковий проїзд є адміністративним правопорушенням. Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 12.04.2006 за №337 затверджений Порядок оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення на залізничному транспорті , відповідно до п.2.18 якого Начальниками пасажирських поїздів (механіками-бригадирами пасажирських поїздів), контролерами-ревізорами пасажирських поїздів, ревізорами-інструкторами пасажирських поїздів (за квитанцією форми ЛУ-9) оформляється штраф за такі правопорушення, зокрема, безквитковий проїзд пасажира, а так само провезення без квитка дитини віком від семи до шістнадцяти років у поїздах приміського, місцевого або дальнього сполучення (частина перша статті 135 КУпАП). Отже, беззаперечним доказом, що підтверджує факт перевезення безквиткових пасажирів може бути квитанція форми ЛУ-9 або корінець до такої квитанції. Як встановлено п.36.12 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України - у разі виявлення дефектного абонементного квитка в приміському поїзді цей квиток відбирають і складають акт за формою ЛУ-4 (у трьох примірниках). Таким чином відображена у акті ЛУ-4 Г №008895 інформація щодо наявності у вагоні безквиткових пасажирів та прийняття плати від таких пасажирів фактично не відповідає формі акту ЛУ-4 і суперечить вищевказаним наказам Міністерства транспорту та зв`язку України. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст.15 Закону України "Про залізничний транспорт" трудові відносини працівників залізничного транспорту загального користування регулюються на підставі Кодексу законів про працю України, Положення "Про дисципліну працівників залізничного транспорту України", іншими актами законодавства України про працю. Особливості умов праці, соціально-побутового і житлового забезпечення, режиму робочого часу та часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту загального користування, робота яких безпосередньо пов`язана з рухом поїздів, встановлюються АТ "Укрзалізниця" згідно з чинним законодавством України за погодженням з галузевими профспілками. Згідно з п. 2.13 Інструкції провідника пасажирських вагонів №ЦЛ-0038, затвердженої наказом Міністерства транспорту України від 01 вересня 2003 року №234-Ц (далі-Інструкція), провідник зобов`язаний за 5 хвилин до відправлення поїзда попередити, щоб проводжаючі особи звільнили вагон, пасажири перевірили наявність проїзних документів, при цьому забезпечити перебування пасажирів у вагоні, а не в тамбурі, та опустити площадку. Відповідно до пп.3.9.5 п.3.9 Інструкції провідникам забороняється на шляху прямування, у пунктах формування та обороту допускати у вагон сторонніх осіб, у т.ч. безквиткових пасажирів та осіб з надлишковою ручною поклажею. Разом із тим у оскаржуваному наказі про звільнення відсутнє посилання на порушення позивачем вимог підпункту 3.9.5 цієї Інструкції. За перевезення безквиткових пасажирів провідник несе дисциплінарну відповідальність згідно з законодавством про працю та Положенням про дисципліну працівників залізничного транспорту за порушення трудової дисципліни та посадових обов`язків, що встановлено пп. 8.2.1 п. 8.2 Інструкції. Відповідно до п. 15 Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовується за порушення дисципліни, наслідки яких загрожують безпеці руху поїздів, життю і здоров`ю громадян. Звільнення провадиться у порядку, передбаченому законодавством про працю. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Втрата довір`я може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності, що дає підставу роботодавцю не довіряти такому працівникові. Недовір`я до працівника не може ґрунтуватися лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу. При звільненні працівника з підстав втрати довір`я до нього власником або уповноваженому ним органу необхідно дотримуватися вимог ст. 43 КЗпП України, положеннями якої визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст.41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як вбачається з протоколу засідання профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Сумської вагонної дільниці №06 від 19 лютого 2019 року, згоду на звільнення [PERSON] на підставі п.2 ст.41 КЗпП України надано не було (а. с. 25-32). В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що відповідач не погоджується із висновком профспілкового комітету та вважає, що відмова профспілки не обґрунтована. У той же час суд вважає, що рішення профспілкового комітету належним чином обґрунтоване. Під час розгляду даного питання комітетом була заслухана [PERSON] , яка на запитання пояснила, що письмове пояснення нею було написане зі слів ревізорами, які пояснили їй, що так треба, щоб не складати акт форми ЛУ-4, але потім прийшли із складеним актом та виписаною квитанцією ГУ-57. Комітетом була встановлена відсутність підтвердження нанесення позивачем збитків АТ «Українська залізниця». Члени профкому, після з`ясування всіх обставин, прийняли одностайне рішення про відсутність підстав для звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 41 КЗпП України (а. с. 25-32,89-96). Таким чином, суд приходить до висновку, що накази відповідача про звільнення [PERSON] є неправомірними, її звільнення з роботи проведено із порушенням норм трудового законодавства, а тому вимоги позивача у цій частині підлягають частковому задоволенню і її необхідно поновити на роботі з 05.03.2019, а не з 04.03.2019, як того просила позивач, оскільки день звільнення є останнім днем роботи, тобто 04.03.2019 у [PERSON] був останнім робочим днем. Відповідно до положень ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року(далі -Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. Відповідно до вимог ст.ст.50,56 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Згідно розрахунку оплати середньої зарплати виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" АТ "Українська залізниця" розмір середньоденної заробітної плати позивача на час звільнення становить 60 грн. 89 коп. за годину (а. с. 23). Вимушений прогул позивача становить 788 години, виходячи з норми робочого часу при 40 - годинному робочому тижні, в т.ч. за березень (з 05.03.2019 по 31.03.2019) - 143 години; за квітень 2019 року - 160 годин; за травень 2019 року- 174 години, за червень 2019 року - 143 години, з липень (з 01.07.2019 по 29.07.2019 включно) - 168 годин. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 47981,32 грн. (788 год. х 60,89 коп. = 47981,32 грн.) Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити та стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 47981,32 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути 1536,80 грн. судового збору та на користь позивача 3000 грн. витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом (а.с.49-50). На підставі п. п.2,4 ч.1 ст.430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та присудження виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial