Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) про: -визнання неправомірними дій банку щодо нарахування відсотків по кредитному договору № МКН0GК00001302 від 04.08.2008 (надалі - Договір кредиту) по відсотковій ставці 27,24% річних, а також пені; -визнання неправомірними дій банку щодо не зарахування 04.02.2011 року всієї суми страхової виплати на погашення заборгованості по кредиту; -зобов`язання банку списати (скасувати) неправомірно нараховані відсотки по відсотковій ставці 27,24% річних та неправомірно нараховану пеню; -зобов`язання банку здійснити перерахунок по кредиту, зарахувавши всю суму страхової виплати в сумі 18475,28 доларів США в день її надходження (04.02.2011) на погашення кредиту. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про порушення прав позивача як споживача, внаслідок незарахування суми страхової виплати на погашення заборгованості за Договором кредиту, а також неправомірного нарахування відсотків по ставці 27,24% річних та пені, що унеможливлює встановлення фактичної суму заборгованості. Нормативно-правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 627, 629, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст.11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому наведені обставини щодо безпідставності та необгрнутованості позовних вимог. Доводячи перед судом правомірність своєї позиції, представник відповідача зазначила, що банківська установа свої зобов`язання за кредитним договором виконала у повному обсязі. Договір підписаний позивачем і не оспорювався в цілому чи окремі його пункти. За твердженням представника відповідача, позивачем не доведено вчасності внесення щомісячних платежів, тому Банком правомірно нараховувалися штрафні санкції у вигляді збільшеної процентної ставки в розмірі 27,24% та пені за порушення зобов`язання. Крім того, у лютому 2011 року від страхової компанії надійшли кошти у розмірі 18475,68 доларів США, за рахунок яких було здійснено погашення заборгованості в порядку передбаченому п. 1.1 та 1.2 Договору, а [PERSON] із заявою про дострокове зарахування коштів на погашення заборгованості не звертався. Позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначається, що нарахування Банком пені та відсотків є безпідставними, з огляду на висновки Верховного Суду, які містяться у постанові від 10 жовтня 2018 року по справі №303/4992/15-ц. Крім того, кінцевий термін повернення кредиту 03 серпня 2015 року, а право кредитодавця нараховувати відсотки припиняється після спливу визначеного договором строку. Також, зазначає, що відповідачем не наведеного жодного пункту Договору та Договору особистого страхування, які б передбачали подання ним заяви на дострокове зарахування сум. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, матеріали цивільної справи №303/4992/15-ц, суд констатує наступне. 4 серпня 2005 року між сторонами по справі був укладений Договір кредиту, на підставі якого [PERSON] (надалі - Позичальник) отримав кредитні кошти в розмірі 32853,00 доларів США на наступні цілі: - 30000,00 доларів США на купівлю житла; - 2853,00 доларів США - на оплату страхових платежів до 3 серпня 2015 року зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 0,88% в місяць на суму залишку заборгованості по Кредиту та комісії в розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця і сплатою комісії в розмірі 2% від суми кредиту, винагороди в розмірі згідно з п. 1.3 договору. Погашення заборгованості за вказаним договором здійснюється в наступному порядку: щомісячно у період сплати, за який приймається період з 15 по 20 число кожного місяця, відповідач повинен надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 462,28 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором. У випадку виконання банком доручення позичальника зі сплати страхових платежів згідно з пунктом 2.1.3 цього договору перерахована в рамках цього доручення сума повинна бути погашена позичальником. (п. 1.1 Договору). Згідно з пунктом 1.2 Договору позичальник доручає банку проводити погашення заборгованості за Кредитом у передбачені даним договором строки за рахунок грошових коштів, розміщених на рахунку № «нема», що відповідає платіжній картці № «нема». Вказаний правочин підписаний обома договірними сторонами. Крім того, 4 серпня 2005 року між товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (страховик) та [PERSON] (страхувальник, застрахована особа), Банк (вигодонабувач) було укладено договір особистого страхування № МКН0 GКР 0995 (а.с. 13-14, надалі Договір страхування), згідно з яким страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або вигодонабувачеві. Договір укладено з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором позичальника. У межах судового розгляду даної справи [PERSON] просить задвоолити вимоги за предметом позову. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з того, що згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Надаючи правову оцінку належності обраних позивачем способів захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов"язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, норми національного правового засобу мають стосуватися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов"язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов"язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Разом з цим, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України). Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першої та другої статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: "Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дій в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу відсотків та інших нарахувань банківською установою є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства. Надаючи оцінку доводам та запереченням учасників судового процесу з приводу вимог за предметом позову слід констатувати, що у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року по справі №303/4992/15-ц (а.с. 32-35), якою залишено в силі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2016 року (а.с. 31) міститься правовий висновок про безпідставність нарахування АТ КБ «ПРИВАТБАНК» процентів за ставкою 27,24 за користування [PERSON] кредитними коштами за період з 05.09.2006 по 23.07.2015, у зв`язку з відсутністю у кредитному договорі умов (пунктів), за яке було передбачено таке нарахування, а також про неправомірність використання фінансовою установою суми 18475,68 дол. США у спосіб, який банк обрав. Вказаний правовий висновок та пов`язані з ним обставини були наведені саме при оцінці судами підставності вимог банківської установи щодо стягнення з позичальника заборгованості за неналежне виконання взятих на себе за кредитним договором зобов`язань у межах судового розгляду справи за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у сумі 9752,76 дол. США за неналежне виконання умов Договору кредиту. За таких обставин, дії банку щодо нарахування [PERSON] відсотків за ставкою 27,24%, а також відносно незарахування суми 18475,28 дол. США в рахунок погашення кредитної заборгованості позичальника не підлягають судовій переоцінці у межах розгляду даної цивільної справи, оскільки правові висновки та обставини відносно них є встановленими, а також такими, що не підлягають доказуванню в силу частин четвертої та п`ятої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України. Крім того, передбачені Договором кредиту умови щодо права ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховувати відсотки за ставкою 27,24% за порушення неіснуючих умов договору є нікчемними в силі закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17). З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] щодо: - визнання неправомірними дій банку щодо нарахування відсотків по кредитному договору № МКН0GК00001302 від 04.08.2008 по відсотковій ставці 27,24% річних та щодо нарахування пені - визнання неправомірними дії банку щодо незарахування 04.02.2011 року всієї суми страхової виплати на погашення заборгованості по кредиту; - зобов`язання банку списати (скасувати) неправомірно нараховані відсотки по відсотковій ставці 27,24% річних та неправомірно нараховану пеню не підлягають задоволенню в силу вищенаведених висновків суду, а також з огляду на те, що згадані - не можуть вважатися ефективними матеріально - правовими способами захисту порушеного права, оскільки не відновлюють його і жодним чином не призведуть до нівелювання негативних наслідків для позивача внаслідок допущених банком порушень. Вищевказаний висновок суд узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка наведена у постанові від 29 січня 2020 року по справі №669/534/15-ц. Поряд з цим, допущені банківською установою вищевказані порушення є підставою для перерахунку кредитної заборгованості позичальника, і такий спосіб захисту порушеного права слід визнати ефективним та достатнім для відновлення прав суб`єкта кредитних правовідносин ( [PERSON] ) та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною (АК КБ «ПРИВАТБАНК»). У такий спосіб буде практично реалізована мета, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, і він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. По відношенню до цього слід зазначити, що Договір страхування було укладено саме з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту (п. 7.2., а.с. 13). Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності з ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З виписки по картковому рахунку вбачається, що 04.02.2011 Банк отримав 18475,28 доларів США страхового відшкодування. Згідно з пунктом 15.6.1 Договору страхування, якщо на момент прийняття рішення про страхову виплату: 1)у страхувальника існує заборгованість за Кредитним договором, строки виконання якої вже настали, - страхова виплата здійснюється вигодонабувачу і спрямовується на погашення цієї заборгованості; 2)у страхувальника існують зобов`язання за кредитним договором щодо погашення кредиту, строки виконання яких ще не настали - сума страхової виплати, яка залишається після розрахунку за п.п. 1) цього пункту, що не перевищує загальної суми зобов`язань страхувальника за кредитним договором, вважається достроковим погашенням кредиту, виплачується вигодонабувачеві і спрямовується на погашення кредиту. Сума страхової виплати, що залишилася після здійснення виплат за п.п.2) цього пункту здійснюється страхувальнику або його нащадкам. Враховуючи те, що на момент отримання Банком страхового відшкодування (04.02.2011) у страхувальника ( [PERSON] ) існували зобов`язання за кредитним договором щодо погашення кредиту, строки виконання яких ще не настали (строк кредитування по 03 серпня 2015 року), сума страхової виплати мала спрямовуватися на погашення заборгованості. Разом з тим, Банк, отримавши в лютому 2011 року суму 18475,28 доларів США страхового відшкодування, проводив періодичне погашення заборгованість за [PERSON] , що суперечить наведеним умовам Договору страхування. Таким чином, дії Банку щодо не зарахування 04.02.2011 всієї суми страхового відшкодування на погашення всієї заборгованості [PERSON] , тобто не проведення дострокового погашення кредиту, є неправомірними. З урахуванням встановлених судом обставин щодо неправомірності нарахування відсотків у розмірі 27,24% та пені, а також не проведення Банком дострокового погашення заборгованості за рахунок отриманого 04.02.2011 страхового відшкодування, вимога позивача щодо зобов`язання Банку здійснити перерахунок по Договору кредиту, шляхом зарахування всієї суми страхового відшкодування (18475,28 доларів США) в день її надходження (04.02.2011) на погашення кредиту підлягає задоволенню. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо виконання вимог Договору страхування, проведення дострокового погашення заборгованості за рахунок страхової виплати, а також відповідного перерахунку суми заборгованості з урахуванням судових актів по справі №303/4992/15-ц. На підставі наведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Розподіл судових витрат суд вирішує у порядку, регламентованому статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved