Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

15 липня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона та її дочка [PERSON] є власниками вищевказаної квартири. Окрім них у квартирі зареєстрований її колишній зять - [PERSON] , який фактично з 2016 року в ній не проживає, у зв`язку із тим що останній виїхав за кордон на заробітки, де постійно і проживає. Відповідач плату за комунальній послуги не здійснює, в утриманні житла участі не бере та особистих речей в квартирі не має. У зв`язку з цим вона звернулася до суду з даним позовом, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Ухвалою від 23 липня 2019 року відкрито провадження у справі, та надано відповідачу строк на подання відзиву, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Правом на подання відзиву, відповідно до ст.178 ЦПК України, відповідач не скористався, письмові пояснення третя особа не надала. Позивач в судове засідання не з`явився. 07 жовтня 2019 року подав до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. В порядку ст.128 ЦПК України, відповідач вважається повідомлений належним чином, за місцем його реєстрації. Причини неявки суду невідомі, заяв та клопотань про відкладення чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Третя особа в судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Причини неявки суду невідомі, заяв та клопотань про відкладення чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. У зв`язку з неявкою сторін для розгляду справи по суті, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, надані позивачем разом з позовною заявою, суд приходить до слідуючих висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на праві спільної часткової власності, в рівних частинах, належить квартира [ADDRESS] . Даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 15 листопада 2007 року. (а.с.9) Згідно довідки ТОВ "Управляюча компанія" Господарник" №1553 від 10 липня 2019 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] .(а.с.11) Згідно акту від 11 липня 2019 року, складеного [PERSON] в присутності сусідів [PERSON] , [PERSON] та посвідченого директором ТОВ "УК" Господарник"[PERSON] , [PERSON] , дійсно зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , але не проживає в ній з 2016 року. (а.с.10) Статтею 1 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції» передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Право власності позивача на набуте ним нерухоме майно є непорушним, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.ст.321, 391 ЦК України). Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач належить до члена сім`ї позивача, співвласником квартири не являється, є лише зареєстрованим, але фактично з 2016 року там не проживає, жодних домовленостей про порядок користування квартирою не було, тому відповідач вважається таким, що втратив право на користування житлом. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. У відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені витрати на оплату судового збору в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved