Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Макарівського районного суду Київської області із вказаним позовом посилаючись на те, що на початку березня 2006 року він домовився із громадянкою [PERSON] придбати у неї земельну ділянку площею 6,3792 га, приблизно за 55 000 доларів США. 21.03.2006 року [PERSON], отримавши від позивача авансовий платіж уклала на його користь заповіт, оскільки в силу відсутності в продавця державного акту про право власності на земельну ділянку на той момент, оформити нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки можливості не було. 12.04.2007 року, у зв'язку з дією мораторію на продаж земель даної категорії, між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] отримала в борг грошову суму в розмірі 65 000 доларів США, а у випадку неповернення суми позики вона передає на користь позивача земельну ділянку. На підставі рішення Макарівського районного суду від 17.03.2008 року позивач оформив на своє ім'я державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. 01.04.2008 року позивач здійснив відчуження земельної ділянки на користь [PERSON]. [INFO] року [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] її син - [PERSON] - відповідач у справі, ініціював ряд судових справ, за результатами яких державні акти на земельну ділянку, видані на ім'я позивача та [PERSON] були скасовані. У зв'язку із припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку, між позивачем та [PERSON] була застосована реституція до правовідносин за договором купівлі-продажу від 01.04.2008 року. Таким чином, позивач, вважаючи що укладений ним та [PERSON] договір позики є удаваною угодою, тобто договором купівлі-продажу земельної ділянки, а цей договір купівлі-продажу укладений без додержання вимог статей 203, 657 ЦК України, просив визнати договір позики удаваною угодою, тобто договором купівлі-продажу земельної ділянки, визнати договір купівлі-продажу недійсним та застосувати реституцію до спірних правовідносин між [PERSON] та [PERSON] і стягнути із відповідача, як з правонаступника на користь позивача грошові кошти за недійсною угодою. Також просив визнати правовідносини позивача тривалими у часі та продовжити термін на їх пред'явлення до відповідача. Під час розгляду справи представником позивача було подано позовну заяву в новій редакції, в якій були виправлені допущені раніше технічні помилки. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтвердив та за власним бажанням надав покази у судовому засіданні як свідок. Так, позивач під час допиту його в якості свідка пояснив, що на початку 2006 року він познайомився з громадянами [PERSON] та [PERSON], які займались купівлею-продажем земельних ділянок ( брокери) і саме через них він купував для себе декілька земельних ділянок у Макарівському районі. Одного разу вони запропонували йому купити земельну ділянку у селі Мотижин Макарівського району у громадянки [PERSON], запропонував їм на продаж земельну ділянку онук вказаної особи. Він оглянув ділянку, вона йому сподобалась і на початку березня 2006 року вони змовились про купівлю ділянки за 55 тисяч доларів США. 23.03.2006 року він передав 5 000 доларів США [PERSON] в присутності [PERSON] та онука та у нотаріальній конторі було складено заповіт на його ім."я громадянкою [PERSON], , а вона передала розписку про отримання цих грошей. Наприкінці 2006 року [PERSON] йому повідомив, що щось відбувається і він поїхав до нотаріуса та дізнався, що заповіт раніше підписаний [PERSON] на його імя скасований, а є інший заповіт на складений вже громадянина [PERSON]. [PERSON] повідомив, що при спілкуванні з онуком та самою [PERSON] йому стало відомо, що саме [PERSON] винен у тому, що затягнув з виготовленням державного акту на 7 місяців, а тому вони знайшли нового покупця [PERSON] та взяли у нього кошти у сумі 65 000 доларів США. Крім заповіту бабуся уклала також договір позики з [PERSON] на цю суму. Він особисто вирішив поговорити з [PERSON] та запропонував їй повернути отримані кошти [PERSON] , а вона знову складе заповіт на нього і доручення на отримання Державного акту . Також він передав [PERSON] 20.04.2007 року грошові кошти та підписали договір позики. Договір позики складався та підписувався у цей же день, він був з громадянином [PERSON], оскільки позичав у нього 20 000 доларів США. Гроші передавались [PERSON] у селі Мостище у мікроавтобусі , який належить вказаній особі , при цьому були присутні також [PERSON], онук бабусі [PERSON] , поруч авто також були інші родичі [PERSON] та відповідач по справі також. З договором позики він в подальшому звернувся до суду про звернення стягнення на земельну ділянку і на підставі рішення суду отримав Державний акт. В подальшому земельну ділянку він продав громадянці [PERSON] за 70 000 доларів США. Коли стало відомо, що судове рішення скасоване, покупець [PERSON] звернулась до нього і він повернув їй раніше отримані грошові кошти. Після загибелі [PERSON] у 2008 році та смерті самої [PERSON] відповідач по справі, який дуже добре знав всі обставини продажу земельної ділянки ініціював ряд судових справ. Відповідач по справі позов не визнав та в особі свого представника надавав суду письмові заперечення. У судовому засіданні відповідач [PERSON] за власним бажанням надав покази в якості свідка та пояснив, що жодних домовленостей між його покійною матір"ю [PERSON], сином [PERSON] , ним та позивачем [PERSON] не існувало, будь-яких грошових коштів його родина не отримувала від позивача . З 2006 року [PERSON] самостійно рухатись не могла, позивача ніколи не бачив. Земельну ділянку ніколи не намагались продати . Щодо складених заповітів на ім."я [PERSON] та [PERSON] йому нічого не відомо. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав та пояснив, що відповідач не отримував свідоцтво про право власності на земельну ділянку, що належала [PERSON], а відтак визначити обсяг відповідальності відповідача в порядку статті 1282 ЦК України неможливо. Також просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи №583 за 2009 рік , суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12.04.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримала в борг грошову суму в розмірі 65 000 доларів США, що становить 331 000 гривень. ( а.с. 6) [INFO] року громадянка [PERSON] померла.( а.с.22) Після смерті [PERSON] її син [PERSON] звернувся до Макарівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. ( а.с. 22) Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що був особисто присутнім під час укладення договору позики позивачем по справі. Він та [PERSON] на той час займались купівлею земельних ділянок і одна з них була ділянка [PERSON]. Йому відомо, що існувала домовленість між позивачем та [PERSON] щодо придбання земельної ділянки та був складений заповіт на [PERSON] У квітні 2007 року йому подзвонив [PERSON] та попросив поїхати у село Мостище Макарівського району. Він на власному автомобілі забрав позивача і вдвох вони поїхали до села. У селі Мостище чекали на них багато людей, серед них був [PERSON] як представник продавця [PERSON], були родичі продавця, біля будинку стояв [PERSON]. Він особисто сидів спереду, позаду у салоні розмістились [PERSON], [PERSON] з бабусею. [PERSON] передав грошові кошти 60 000 доларів США, купюри по 100 доларів , потім підписали договір, а [PERSON] також віддала документи які оформляла на [PERSON]. Під час розрахунку грошові кошти рахував [PERSON] і передав [PERSON], вона поклала їх у пакет. Двері салону машини були зачинені, після угоди [PERSON] з пакетом покинула салон машини. Він бачив як підписувалось два примірника договору , кожному по одному. Йому відомо, що [PERSON] в подальшому продав земельну ділянку [PERSON]. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що йому нічого не відомо про продаж земельної ділянки його бабусею [PERSON].. Жодних грошових коштів від [PERSON] бабуся не отримувала, позивача він не знає, бачить вперше. Станом на 2007 рік бабуся вільно не пересувалась, навіть по будинку ходила на двох палицях. Дослідивши докази, надані сторонами, допитавши свідків, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору позики від 12.04.2007 року удаваною угодою, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Надані позивачем докази не підтверджують факту укладення між ним та [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки покази позивача та відповідача допитаних у судовому засіданні містять протиріччя, покази свідка позивача [PERSON] та покази свідка відповідача [PERSON] суперечать один одному. Так, в показаннях свідка з боку позивача [PERSON] та самого позивача, допитаного в якості свідка , суд вбачає істотні розбіжності щодо обставин, при яких укладався договір позики від 12.04.2007 року. У зв'язку з цим, суд відноситься до даних показів свідків критично. Допитані свідки з боку відповідача, а саме, сам відповідач, допитаний в якості свідка та [PERSON] пояснили суду, що жодного наміру продати земельну ділянку [PERSON] не мала. Також пояснили, що ніяких договорів позики чи договорів купівлі-продажу земельної ділянки із позивачем вона не укладала. [PERSON] з 2006 року перебувала у важкому фізичному стані, знаходилась у постільному режимі, без сторонньої допомоги рухатись не могла. Разом з цим слід відзначити, що у разі існування підстав для визнання договору позики від 12.04.2007 року удаваною угодою, такий договір купівлі-продажу земельної ділянки не міг би бути визнаний судом недійсним з урахуванням наступного. Як встановлено судом, земельна ділянка, яка належала [PERSON] на праві власності і яка, за твердженням позивача виступала предметом удаваної угоди купівлі-продажу має цільове призначення - ведення особистого селянського господарства. Судом встановлено, що відповідно до Закону України від 19.12.2006 року «Про внесення змін до Земельного кодексу України», який набрав чинності 13.01.2007 року встановлено мораторій на відчуження земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Згідно з положеннями даного Закону, до 1 січня 2008 року не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується з 1 січня 2008 року за умови набрання чинності Законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, визначивши особливості обігу земель державної та комунальної власності і земель товарного сільськогосподарського виробництва. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом; відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення)". За таких обставин, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним неможливе, оскільки в силу вищезазначеної норми такий договір є недійсним (нікчемним). Відносно вимоги позивача про застосування реституції суд відзначає наступне. Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що строки пред'явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (преклюзивними), тобто їх пропущення припиняє права кредиторів, а тому ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються. Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив, що відповідач свідоцтво про право власності на спадкове майно після смерті матері [PERSON] не отримував, оскільки в нього не має державного акту про право власності на земельну ділянку. Відповідно, обсяг спадкового майна, а відтак і обсяг відповідальності перед кредитором визначити не можливо За запитом суду Макарівська державна нотаріальна контора надала належним чином посвідчену копію спадкової справи 583/2009 в якій відсутні будь-які відомості про оформлення відповідачем якого-небудь спадкового майна після смерті [PERSON] За таких обставин, визначити обсяг відповідальності відповідача перед кредитором відповідно до ст. 1282 ЦК України не видається можливим. Окрім цього, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що він звертався з претензією кредитора до спадкоємця [PERSON] в межах строку, встановленого ст. 1282 ЦК України. Відносно вимоги позивача про визнання правовідносин тривалими у часі та продовження терміну на їх пред'явлення, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положення ст. 257 ЦК України встановлює загальний строк позовної давності у три роки. Згідно ч.1 ст. 361 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання удаваним правочину - договору позики, який був укладений між ним та [PERSON] 12.04.2007 року. Одночасно цей же договір просить визнати недійсним на підставі статей 203, 657 ЦК України. Із даним позовом позивач звернувся 30.09.2015 року, тобто через сім років з часу, коли йому було відомо про порушення його прав. Згідно частин 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Положення ч. 5 ст. 267 ЦК України визначає, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В судовому засіданні представник відповідача зробив усну заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до заявлених позовних вимог. Представник позивача просив продовжити термін на пред'явлення вимог до відповідача, посилаючись на те, що до застосування реституції між ним та [PERSON] на виконання недійсного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2008 року його права порушені не були. Суд доходить висновку, що наведені позивачем причини пропуску строку позовної давності не є поважними, оскільки про підстави позову (недотримання нотаріальної форми укладення договору) позивачу було відомо ще під час виникнення спірних правовідносин. Недійсність наступних договорів відчуження земельної ділянки не впливають на права та обов'язки сторін за попередніми договорами. Інших обставин, які б підтверджували об'єктивні труднощі у позивача для звернення до суду за захистом свого права, порушення якого випливає із договору позики від 12.04.2007 року позивач суду не навів. Що стосується вимоги позивача про визнання правовідносин тривалими у часі слід зазначити наступне. У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положення чинного законодавства не передбачають такого способу захисту порушеного права, як визнання правовідносин тривалими у часі, а відтак суд вважає дану вимогу такою, що не підлягає задоволенню. Згідно пп. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляд) цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати з цивільних справ» від 17.10.2014 р. № 10 право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що 07.12.2015 року відповідач уклав із адвокатським об'єднанням «Клочков та партнери» договір про надання правової допомоги. Представником відповідача надано акт здачі-прийняття наданої правової допомоги №1 від 08.12.2005 року та акт № 2 від 15.01.2016 року. Виходячи з того, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, із позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з отриманням правової допомоги. Проте, ознайомившись з актами здачі прийняття наданої правової допомоги від 08.12.2015 року та 15.01.2016 року , суд зважає на те, що судове засідання 09.12.2015 року тривало дві хвилини, а судове засідання 14.01.2016 року тривало 32 хвилини, а отже розрахунок понесених витрат проведено саме виходячи з журналів судових засідань від 09.12.2015 року та 14.01.2016 року та складає 2 711,60 гривень.

Outcome: approved