Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та вказав, що 21.06.2005 року між ним та відповідачем було укладено договір про надання кредиту №б/н шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36/% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання виконав в повному обсязі, однак відповідач своїх зобов'язань не дотрималась, у зв'язку з чим станом на 29.12.2013 року утворилась заборгованість: по непогашеному кредиту - 4996,35 грн., по процентах за користування кредитом - 30017,64 грн., а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штрафу - фіксована частина, та 1750,70 грн. штрафу - процентна складова, а всього в сумі 37264,69 грн., яку просив стягнути. У судовому засіданні представник позивача - Гірко С.Л., який діє на підставі довіреності, підтримав позов, посилаючись на наведені у ньому обставини. Відповідач позов не визнала, автентичність підпису позичальника оспорила, отримання кредиту заперечувала, та пояснила, що з приводу фальсифікації документів щодо отримання кредиту зверталась до правоохоронніх органів, однак відповідь не отримала. Просила застосувати позовну давність. Вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з урахуванням такого. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.ст. 526,527,530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов*язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов*язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 того ж Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 тієї ж статті). Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов*язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.1050 того ж Кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов*язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, а якщо договором встановлений обов*язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. З заяви від 21.06.2005 р. вбачається, що [PERSON] звернулась до ПАТ КБ "Приватбанк" з проханням відкрити кредитну лінію шляхом встановленння кредитного ліміту в розмірі 5000 грн. на платіжну картку [NUMBER] за базовою процентною ставкою 4% в місяць з розрахунку 360 днів у році, картрахунок №SAMDN №12000002854096; строк дії кредитного ліміту відповідав строку дії карти. Порядок погашення заборгованості був встановлений шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі 7% від суми трат. З цієї ж заяви вбачається, що з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку відповідач ознайомилась та дала згоду на те, що ці документи разом з її заявою складають укладений між нею та банком договір про надання банківських послуг. Згідно з п.8.6 Умов та правил надання банківських послу, у разі порушення клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань більш ніж на 120 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості. Як вбачається з розписки, 21.06.2005 р. отримувачем - [PERSON] отримано платіжну картку та запечатаний конверт з ПІН-кодом. З цієї розписки та заяви про отримання кредитної картки судом встановлено, що особу позичальника встановлено економістом ЗАТ КБ "ПриватБанк" [PERSON] З постанови від 05.10.2012 р., винесеної старшим оперуповноваженим СДСБЕЗ Христинівського РВ УМВС України в Черкаській області, судом встановлено, що, розглянувши заяву [PERSON] з приводу, на її думку, підроблених документів щодо надання кредиту на її ім'я у 2005 році, у порушенні кримінальної справи відносно невідомої особи за ознаками злочину, передбаченого ст.ст.190,358 КК України, відмовлено на підставі п.2 ст.6 КПК України 1961 року у зв'язку з неможливістю отримання інформації, яка є конфіденційною. Зазначена постанова є чинною, оскільки у встановленому законом порядку заінтересованими особами оскаржена не була. За таких обставин суд вважає, що відповідач хоча і оспорила автентичність підпису під договором, однак доказів на підтвердження фальсифікації документів суду не надала. Між тим і позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх вимог, враховуючи таке. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що грошові кошти у сумі 4996,35 грн. були отримані позичальником 24.06.2005 р., однак доказів цього позивачем не надано. Окрім того, згідно з заявою позичальника, укладений між ним та банком договір про надання банківських послуг складають Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку. Однак Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку позивач суду не надав, а замість зазначених у заяві позичальника Умов надання банківських послуг надав суду примірник Умов та правил надання банківських послуг без зазначення періоду їх дії та без надання доказів на підтвердження того, що під час написання заяви позичальник ознайомився саме з цим документом. Окрім того, розраховуючи заборгованість по процентах за користування кредитом, позивач виходив з розміру 36% ставки на поточну заборгованість та 72% на прострочену заборгованість, тоді як заявою позичальника передбачене надання кредиту з базовою процентною ставкою 4% в місяць і не визначено ставок на поточну та прострочену заборгованість. Не визначені ставки на поточну та прострочену заборгованість і наданими позивачем Умовами та правилами надання банківських послуг. Доказів на підтвердження того, що він повідомив позичальника про зміну процентної ставки у спосіб, встановлений договором або законом, позивач суду не надав. З огляду на це вимогу позивача стягнути з відповідача 30017,64 грн. заборгованості по процентах суд вважає недоведеною. Окрім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з такого. За змістом п.п.5.2, 8.5, 9.12 наданих позивачем Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання; якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк; у разі порушення позичальником умов договору банк має право вимагати в суді виконання ним боргових зобов'язань. Згідно з заявою позичальника, порядок погашення заборгованості був установлений у вигляді сплати щомісячних платежів в розмірі 7% від суми витрат. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. З огляду на те, що кредитний ліміт був повністю використаний позичальником у червні 2005 року, за умови сплати обов'язкових щомісячних платежів в розмірі 7% від суми витрат кредит мав бути повернутим через 15 місяців від дня його отримання. Як встановлено судом, відповідач перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування ним з серпня 2005 року. З ухвали судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.08.2008 р., вбачається, що 23.07.2008 року судом було видано наказ про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ КБ "ПриватБанк" боргу за договором №SAMDN №12000002854096 від 21.06.2005 р. в розмірі 12978,15 грн. З тієї ж ухвали судом встановлено, що зазначений судовий наказ був оспорений боржником з посиланням на фальсифікацію документів, а тому скасований з роз'ясненням стягувачу можливості розглянути вимоги у позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо пред'явлення позову. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу), є одним з загальних правил щодо пред'явлення позову. Відповідно до ст.ст. 257,258 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна позовна давність в один рік. Згідно з ч.ч.1,5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом цих норм, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що про порушення свого права та про особу, яка його порушила, позивач довідався принаймні у серпні 2005 року, а про можливість реалізувати своє право вирішити спір в судовому порядку - з моменту отримання ухвали судді від 26.08.2008 року про скасування судового наказу, однак з позовом про стягнення заборгованості за кредитом звернувся лише 02.06.2014 року, тобто, після спливу як спеціальної, так і загальної позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.266, ч. 4 ст. 267, ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо); сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням наведених норм і встановлених обставин та беручи до уваги, що відповідач зробив відповідну заяву, суд відмовляє у задоволенні позову у звязку зі спливом позовної давності. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed