Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

13 грудня 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому, з врахуванням уточнень від 11 січня 2014 року, вказала, що 23 липня 1994 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, який було розірвано 10 лютого 2010 року. У перод шлюбу, у 2004 році, за спільні кошти ними було придбано житловий будинок по [ADDRESS], де вони зареєструвалися та проживали у шлюбі, який було оформлено на ім*я відповідача, а також, у 2008 році - транспортний засіб ВАЗ-21150, д/н [NUMBER], яким користувалися спільно та який також зареєстрований на ім*я відповідача по справі. Вважає, що оскільки це майно придбане у період шлюбу, то належить їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності і вона має право на 1/2 його частину. У теперішній час відповідач перешкоджає їй у користуванні спільним майном, примушує знятися з реєстрації у будинку, звідки її фактично вижив, тому вона змушена звернутися з даним позовом до суду. Просила визнати житловий будинок по [ADDRESS], та автомобіль ВАЗ-21150, д/н [NUMBER], об*єктом спільної сумісної власності її та відповідача, визнати за нею право власності на 1/2 частину цього майна, відшкодувавши на її користь з відповідача понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивач, її представник підтримали уточнені позовні вимоги, посилаючись на викладені у позовній та уточнюючій заявах обставини, при цьому позивач пояснила, що після розірвання шлюбу з дитиною була змушена виїхати зі спільного будинку, проживала у своїх батьків, відповідач своєї обіцянки забезпечити її та доньку житлом не виконав, дотепер вона залишається зареєстрованою за адресою їх спільного проживання, оскільки зареєструватися їй немає де. Під час шлюбу вони з відповідачем завжди жили разом, мали спільний бюджет та спільно вели домашнє господарство, будинок та автомобіль купували для своєї сім'ї. Вона дійсно не працювала тривалий час, так як доглядала за малолітньою дитиною, займалася господарством, потім влаштувалася на роботу реалізатора на ринку, зароблені кошти також витрачала на сім'ю. Вважає, що має право на 1/2 частину майна, що було придбане у період їх шлюбу з відповідачем та є їх спільною власністю, в тому числі, автомобіль, який вони придбали у кредит, що був виплачений у період шлюбу - за рахунок коштів, отриманих від страхової компанії у рахунок відшкодування шкоди після дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце у 2008 році; батьки відповідача не допомагали йому грошима, бо не мали такої можливості. Відповідач, його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, при цьому відповідач пояснив, що у період їх шлюбу з позивачкою всі фінансові питання родини вирішував він, у позивачки ніколи не було власних коштів, так як вона близько семи років не працювала, сиділа вдома з дитиною, готувала їжу. Вважає, що спільне господарство вони не вели, бо все купувалося та оплачувалося за його кошти, в тому числі комунальні послуги, сімейного бюджету в них як такого також не було, бо лише він заробляв гроші. Коли позивачка пішла працювати, він дозволив їй витрачати зароблені кошти на себе. На його думку, придбаний у період шлюбу будинок не можна вважати їх спільною власністю, так як він придбаний для сім'ї з його ініціативи та виключно за його кошти, позивачці ж у його купівлю просто не було що вкласти. Крім того, після розірвання шлюбу вартість будинку збільшилася у у зв*язку з ремонтом, у теперішній час він мешкає в ньому з другою дружиною. Автомобіль був ним придбаний у період шлюбу, але у кредит, який він самостійно виплачував банку та погасив достроково у 2009 році за рахунок коштів, які позичив у свого товариша [PERSON] у розмірі 25 000 грн. та 14 000 грн., розраховувався з останнім він вже після розірвання шлюбу, в тому числі, і за допомою своїх батьків. Вважає, що автомобіль фактично був придбаний [PERSON], у якого він викупив транспортний засіб після розірвання шлюбу. У задоволені позову просив відмовити, вказав, що на момент розірвання шлюбу позивачка не мала до нього жодних майнових претензій. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що знайомий зі сторонами по справі близько 15 років, вважав їх ідеальним поружжям, завжди відгукувався на прохання допомогти грошима, що мало місце і у 2008 році, коли відповідач [PERSON] вирішив купити автомобіль для роботи та сім'ї. В нього була можливість зайняти гроші, тож перший раз він позичив відповідачу 25 000 грн., при чому, купувати машину вони їздили разом: відповідач, позивачка та він. У другий раз він дав відповідачу у борг гроші в сумі 14 000 грн. Розраховувався за боргом відповідач, в тому числі, як відомо свідку, за допомогою батьків. Почав віддавати гроші [PERSON] у січні 2011 року - у сумі 15 000 грн., повністю повернув борг - 5 вересня 2012 року. При передачі грошей відповідач написав свідку розписки, на звороті яких свідок при поверненні боргу власноруч написав підтвердження цьому та віддав розписки [PERSON] Повертав гроші свідку відповідач частинами, у різні строки та розмірах, що свідок фіксував на папері чи крейдою на стіні гаражу, ці записи не збереглися. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідка, дослідивши докази по справі, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб 23 липня 1994 року року був укладений шлюб сторін по справі, який розірвано згідно актового запису №23 від 10 лютого 2010 року у відділу реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівці Костянтинівського МРУЮ Донецької області (а.с. 6-7). Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 28 квітня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Костянтинівської ДНК, зареєстрованого в реєстрі за №3-664, зареєстрованого у Костянтинівському БТІ 28 квітня 2004 року, за №14566, кн.40 (а.с. 31-32), на ім*я відповідача [PERSON] було придбано будинок по [ADDRESS], що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3466047 від 28 квітня 200 року (а.с. 33), повідомленням КП "Костянтинівське міське БТІ Костянтинівської міькради" №54 від 20 січня 2014 року (а.с. 62). Згідно позначки у договорі купівлю-продаж будинку вчинено за 3200 грн. (а.с. 31), згідно витягу технічної документації на житловий будинок за вказаною адресою (а.с. 43-45, 51) відновлювальна вартість будинку станом на 20 квітня 2004 року становила 29 202 грн., дійсна вартість - 10 853 грн. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого ВРЕР м. Костянтинівки при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області (а.с. 41), на ім*я відповідача [PERSON] зареєстровано автомобіль ВАЗ 211540-120-20, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], № кузова [NUMBER], що також підтверджується повідомленням центру з надання послуг, пов*язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Дзержинська, Костянтинівка та Костянтинівського району при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області (а.с. 26). Судом встановлено, що вказаний транспортний засіб було придбано за договором кредиту - договір № 06012376383 у ТОВ "ПростоФінанс", укладеним 20 травня 2008 року на суму 29 130 грн. строком на 60 місяців, що підтверджується довідкою кредитної установи № КС-2933/1 від 17 лютого 2009 року (а.с. 42) та не спростовувалося сторонами по справі. Згідно даної довідки станом на 17 лютого 2009 року заборгованість за кредитом погашена повіністю, що також вбачається з копій квитанцій про внесення платежів за кредитом (а.с. 46-50, 52). Відповідно до копії страхового акту № 11/5980/2.1.5.1 страхової компанії "Країна" (а.с. 80-81) 19 липня 2008 року мав місце страховий випадок - дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 211540-120-20, д/н [NUMBER], рік випуску 2008, страхувальник - [PERSON], вигодонабувач за законом - ТОВ "ПростоФінанс", договір страхування № 11/008133/ПР/2.1.5.1 від 20 травня 2008 року (а.с. 78). Сума страхового відшкодування склала 10507,85 грн., виплачена [PERSON] згідно копії платіжного доручення № 638 від 18 вересня 2008 року (а.с. 82). В силу положень ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 328 ч.1 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 368 ЦК України право спільної сумісної власності є майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України, підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя, є майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України встановлено загальне правило про те, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно положень ст.ст. 63 та 70 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не зупиняє право спільної сумісної власності на майно, придбане за час шлюбу. Приймаючи до уваги викладене, з врахуванням інтересів сторін по справі та їх неповнолітньої дитини, яка проживає з позивачкою, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про визнання вищевказаного житлового будинку та транспортного засобу об'єктом спільної сумісної власністі подружжя сторін та визнання права власності за позивачкою на ідеальну долю - 1/2 частку даного майна, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні знайшло своє підтвердження набуття права власності подружжям [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS], та автомобіль ВАЗ 211540-120-20, реєстраційний номер [NUMBER], за час шлюбу незалежно від того, що позивачка з поважної причини, як встановлено у ході розгляду справи - ведення домашнього господарства, догляду за дитиною, не мала самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд не приймає до уваги надані відповідачем [PERSON] копії розписок від 30 квітня та 8 грудня 2008 року (а.с. 34-35), оригінали яких не було надано суду, та пояснення свідка [PERSON] в судовому засіданні про те, що останнім надано гроші у борг сумами 25 000 грн. та 14 000 грн., відповідно, для погашення кредиту на придбання автомобіля, оскільки як свідком, так і відповідачем зазначено суду, що повернення грошових коштів здійснювалося [PERSON] частинами, що не знайшли свого відображення у розписках чи документального підтвердження іншим чином, точні дати та суми повернень позики у теперішній час встановити неможливо. Крім того, з наданих відповідачем [PERSON] копій квитанцій про внесення поетапних платежів за договором кредиту № 06012376383 у ТОВ "ПростоФінанс" не вбачається сплати грошових коштів у сумах, вказаних у розписках; згідно копій платіжних документів кредит для придбання транспортного засобу отримано та погашено в повному обсязі за час шлюбу сторін по справі. Крім того, суд не бере до уваги доводи відповідача та його представника про те, що право власності на автомобіль ВАЗ 211540-120-20, реєстраційний номер [NUMBER], було фактично набуте [PERSON], оскільки транспортний засіб був придбаний за його кошти, надані у борг [PERSON], та викуплений останнім після розірвання шлюбу з позивачкою, оскільки це спростовується дослідженими судом доказами - свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого ВРЕР м. Костянтинівки при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області, даними центру з надання послуг, пов*язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Дзержинська, Костянтинівка та Костянтинівського району при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області, згідно яких власником даного трансортного засобу є [PERSON] Судом не приймаються до уваги твердження відповідача [PERSON] щодо придбання будинку по [ADDRESS], та автомобілю ВАЗ 211540-120-20, реєстраційний номер [NUMBER], з матеріальною допомогою його батьків, а також доводи про збільшення вартості вказаного житлового будинку та його покращення у теперішній час, оскільки жодних доказів у підтвердження цього відповідачем суду не надано. В силу ст. 88 ЦПК України у зв'язку з задоволенням позову з позивачки підлягає стягненню в дохід держави недоплачена сума судового збору в розмірі 156,23 грн. (а.с. 1, 42-43), а також з відповідача на користь позивачки слід відшкодувати понесені судові витрати по оплаті судового збору в загальному розмірі 399,83 грн.

Outcome: approved