Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю компанія "БОТіК" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення її власнику, посилаючись на те, що йому належить на праві власності земельна ділянка, площею 6,2208 га. 01 вересня 2006 року між ним та ТОВ компанія "БОТіК" було укладено договір оренди землі № 56 на 5 років, який зареєстровано у Лозівському районному відділі реєстрації Харківської регіональної філії центру ДЗК 22 червня 2007 року за № 0110767700089. Починаючи з 2012 року він неодноразово повідомляв відповідача про небажання продовжувати дію договору оренди та висловлював своє бажання самому обробляти земельну ділянку. Але, всупереч повідомлення, відповідач продовжував використовувати земельну ділянку на протязі 2012 року. 25.02.2013 року йому стало відомо про те, що начебто між ним та ТОВ компанія "БОТіК" був укладений договір оренди земельної ділянки, який зареєстровано за реєстраційним номером 632390004002765 у книзі записів про державну реєстрацію договорів оренди землі з терміном дії до 28.12.2017 року, але даний договір він не укладав. Вказуючи на викладене,просить визнати вказаний договір оренди недійсним та зобов'язати відповідача по справі повернути йому земельну ділянку площею 6,2208 га, а також стягнути з відповідача по справі на його користь витрати по сплаті судового збору. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав,викладених у позовній заяві. Представник відповідача ТОВ компанія "БОТіК" Тищенко С.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, пояснивши, що 02 серпня 2011 року між ТОВ компанія "БОТіК" та позивачем [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки. При укладанні цього договору були дотримані всі норми чинного законодавства. Договір пройшов державну реєстрацію, жодних заяв позивача, про небажання продовжувати дію договору оренди на адресу відповідача не надходило, а тому вважає, що підстав для визнання договору недійсним немає та просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Після поновлення провадження у справі [PERSON],будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, про що свідчить явочний лист (а.с.102), про причини своєї неявки не повідомив, тому суд вважає за можливе закінчити розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Основу правового регулювання оренди земельних ділянок становлять Земельний кодекс України /далі - ЗК/, Цивільний кодекс України /далі - ЦК/, Закон України від 6 жовтня 1998 р. /в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 р. № 1211-1У /з наступними змінами/ «Про оренду землі» /далі - Закон № 1211-1У/. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оренда земель - це окрема форма використання земельної ділянки, яка передбачає передачу, що оформляється нотаріально посвідченим договором, власником /державою, громадянином чи юридичною особою/ земельної ділянки у тимчасове строкове володіння та користування орендаря за плату для здійснення підприємницької чи іншої діяльності з привласненням останнім одержаної продукції і доходів. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є власником земельної ділянки площею 6.2208 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована на території Шатівської сільської ради, КСП ім. ХХ з'їзду КПРС та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ХР № 018285, виданим Лозівською районною державною адміністрацією Харківської області (а.с.11). Відповідно до договору оренди земельної ділянки № 415 від 02 серпня 2012 року, укладеного від імені [PERSON] та ТОВ компанія "БОТіК" в особі директора Обори М.М., орендодавець надав в оренду в строкове платне користування земельну ділянку, площею 6.2208 га строком на 5 років, який був зареєстрований в Міськрайонному управлінні Держкомзему у м. Лозова і Лозівському районі 28 грудня 2012 року за реєстровим номером 632390004002765 (а.с.31-32). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеними, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК та іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема п.8, визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Так, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як передбачено ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди укладається в письмовій формі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 203 ч. 4 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно ж до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 2600 від 30.04.2014 року підпис від імені [PERSON] в договорі оренди землі № 415 від 02.08.2012 року, розташований на 3-ій сторінці документа в графі "Орендодавець" - виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису (а.с.83-84). Таким чином, оскільки позивач як орендодавець не підписував спірний договір оренди, згоди та повноважень на його укладення й підписання іншій особі не надавав, є всі правові підстави вважати доведеною відсутність у нього волевиявлення на укладення цього договору та невідповідність спірного договору вимогам чинного законодавства щодо його форми, виходячи з положень передбачених ч.1 ст.215 ЦК України, тобто визнання недійсним у зв'язку з недодержанням в момент вчинення правочину сторонами вимог, встановлених ч.3, 4 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за змістом статті 216 ЦК України суд може застосувати з власної ініціативи реституцію, як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Відповідно до п. 10 даної Постанови вбачається, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Таким чином, оцінюючи всі докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і підлягають задоволенню. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем при звернені до суду було понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 114 гривень 70 копійок, витрати по сплаті судового збору за подання клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у розмірі 121 гривня 80 копійок та витрати зі сплати вартості робіт по проведенню судово-почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса № 2600 від 30.04.2014 року у розмірі 4563 гривні 20 копійок, що підтверджується платіжними дорученнями. Судові витрати по справі підлягають розподілу у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved