Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] передав за договором позики позичальнику [PERSON] борг 24000,00 (двадцять чотири тисячі) доларів США. При фактичному одержанні вказаної суми відповідачем [PERSON] була надана розписка від 21.09.2015 року, згідно якої він у строк до 01.03.2016 року зобов'язується повернути вищевказану суму. Відповідно до умов зазначеного договору позики, що відображено в розписці, відповідач [PERSON] зобов'язувався у випадку порушення строків повернення грошових коштів, отриманих відповідно до розписки, зобов'язувався повернути суму боргу з врахуванням штрафних санкцій у розмірі 30000 (тридцять тисяч) доларів США, що на день складання позовної заяви за офіційним курсом НБУ дорівнює (за 1 долар США- 26,49713 грн.) 794913 (сімсот дев'яносто чотири тисячі дев'ятсот тринадцять) грн. 90 коп. Таким чином, вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Отже, враховуючи вищевикладене розмір заборгованості з повернення грошових коштів відповідача [PERSON] перед позивачем складає 795435,16 грн. (сума від 521,26 грн. (3% річних) та грошового зобов'язання з повернення грошових коштів за договором у розмірі 794913,90 грн.) 3% річних визначено за формулою: 794913,90 грн.*3%/366 днів*8 днів=521,26 грн. Відповідач [PERSON] поручився за належне виконання грошових зобов'язань відповідачем [PERSON] перед позивачем. Крім того, за виконання боргу відповідачем [PERSON] поручився відповідач [PERSON], про що складено розписку, відповідно до якої відповідач [PERSON] зобов'язався у випадку порушення відповідачем [PERSON] зобов'язань перед позивачем в частині повернення боргу. На сьогоднішній день гроші позивачу не повернуті, неодноразові звернення щодо повернення боргу відповідачаами ігноруються. Тому просив стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 795435 (сімсот дев'яносто п'ять тисяч чотириста тридцять п'ять) грн. 16 коп., а саме: 794913,90 грн. - основного боргу та 521,26 грн. - 3 % річних. Стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 6890,00 грн. Під час судового розгляду представник позивача підтримав вимоги, просив їх задовольнити, вказуючи на обставини викладені у позовній заяві та її уточненнях,а саме просив стягнути з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь [PERSON] 795435 грн. 16 коп., а саме: 794913, 90 грн. - основного боргу та 521 грн. 26 грн. - 3% річних. Стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 6890,00 грн. У частині позовних вимог, що стосуються [PERSON] просили вказані вимоги залишити без розгляду. Представник відповідача [PERSON] вимоги позивача не визнав, заперечував проти їх задоволення, звертаючи увагу суду на наступному. Стверджував, що між сторонами у письмовій формі договір поруки та будь-які інші правочини не укладалися, усна форма договору поруки не передбачена чинним законодавством, такий правочин є нікчемним, а недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. Тому наполягав, що вимоги позивача є голослівними, безпідставними та надуманими, тому у позові в частині вимог до [PERSON] просив відмовити у повному обсязі, у зв'язку з його необґрунтованістю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився, про день слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. З огляду на вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами позивача щодо неповернення йому коштів, суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття«власність»,яке передбаченепершоючастиноюстатті 1Першого протоколудо Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і [PERSON] проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v.Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59). Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Звертаючи увагу судів на правильність вирішення справ, повязаних з поверненням позики на підставі письмових розписок, Верховний Суд України у своєму правовому висновку, який міститься в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у боргу. З метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Вказана позиція Верховного Суду України є обовязковою для суду першої інстанції, при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини по ній, у повній мірі відповідають обставинам по справі, яка переглядалася Верховним Судом України в порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно до вимог ст. 525, 526, 530, 623 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до чинного законодавства, одностороння відмова від зобовязань не допускається. Кредитор має право вимагати виконання зобовязання в будь-який час, а боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати задані цим збитки. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справи судом установлено, що [PERSON] передав за договором позики позичальнику [PERSON] борг 24000,00 (двадцять чотири тисячі) доларів США. При фактичному одержанні вказаної суми відповідачем [PERSON] була надана розписка від 21.09.2015 року, згідно якої він у строк до 01.03.2016 року зобов'язується повернути вищевказану суму. Відповідно до умов зазначеного договору позики, що відображено в розписці, відповідач [PERSON] зобов'язувався у випадку порушення строків повернення грошових коштів, отриманих відповідно до розписки, зобов'язувався повернути суму боргу з врахуванням штрафних санкцій у розмірі 30000 (тридцять тисяч) доларів США, що на день складання позовної заяви за офіційним курсом НБУ дорівнює (за 1 долар США- 26,49713 грн.) 794913 (сімсот дев'яносто чотири тисячі дев'ятсот тринадцять) грн. 90 коп. Таким чином, вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Дана розписка по формі і змісту відповідають положенням ст. 1047 Цивільного кодексу України, була укладена у простій письмовій формі, що підтверджується наданою в судовому засіданні розпискою 21.09.2015 року. При наявності такої розписки, яка знаходиться у позивача, обов`язок по доказуванню відсутності факту передачі грошових коштів лежить на відповідачеві. В свою чергу, [PERSON] будь-яких доказів у підтвердження відсутності факту заборгованості перед позивачем суду не надав. Тому, при вирішенні справи суд виходить також з того, що право позивача на повернення наданих у борг коштів базується на визнанні такого абсолютним правом на власність, яке не припиняється із незаконною втратою цих коштів власником та відсутністю можливості володіти ними. Таким чином, відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобовязання з повернення позивачу позики у сумі 24 000 дол. США у погоджені між ними строк, тому слід констатувати обставини щодо підставності позовних [PERSON] та наявності всіх правових підстав для їх стягнення саме з [PERSON] Поряд з цим, частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, враховуючи вищевикладене розмір заборгованості з повернення грошових коштів відповідача [PERSON] перед позивачем складає 795435,16 грн. (сума від 521,26 грн. (3% річних) та грошового зобов'язання з повернення грошових коштів за договором у розмірі 794913,90 грн.) 3% річних визначено за формулою: 794913,90 грн.*3%/366 днів*8 днів=521,26 грн. Разом з цим, вимоги в частині стягнення боргу з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суд знаходить безпідставними та необґрунтованими, тому в цій частині позовних вимог відмовляє виходячи з наступного. Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобов»язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобовязань і при цьому водночас сама має зобов»язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобовязання та про договори (розділи І та II кн. 5 ЦК). За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 554 ЦК, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно із ч. 1 ст. 543 ЦК у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією,заставою, при триманням, завдатком. У відповідності до вимог ст. 547 ЦК щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі, згода поручителя має надаватись в письмовій формі (постанова ВСУ від 5 лютого 2014 р. у справі за № 6-152цс13). Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо цого недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правичину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. Як пояснив представник позивача у судовому засіданні, письмовий договір поруки між позивачем [PERSON] та [PERSON] не укладався, це був усний договір про забезпечення зобов»зання за борговою розпискою від 21.09.2015 року. Аналізуючи вищевикладене, порушення встановленої законом простої письмової форми правочину має наслідком його недійсність лише в тому випадку, якщо це прямо передбачено законом. Тотбо враховуючи положення ст. 547 ЦК, яка передбачає, що правочини щодо забезпечення виконання зобов'язання (йдеться про такі виді забезпечення зобов'язання як порука, застава, гарантія, завдаток, притримання, неустойка) вчиняються у письмовій формі. А в ч. 2 цієї статті прямо передбачено, що такі правочини, вчинені з недодержанням письмової форми, є нікчемними. Тобто якщо при укладенні договору позики третя особа усно поручилася за боржника, то такий договір поруки є нікчемним, оскільки порушена його обов'язкова письмова форма. Тому оцінюючи зібрані по справі докази суд вважає, що так як представник позивача на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення боргу за борговою розпискою не зміг обґрунтувати позовні вимоги, та не надав жодного належного та допустимого доказу, щодо підписання відповідачем [PERSON] будь яких правочинів, щодо забезпечення зобов'язання за розпискою від 21.09.2015 року у сумі 24 000 дол. США, то такий договір поруки є нікчемним, оскільки порушена його обов'язкова письмова форма. Твердження представника позивача, що договір поруки між сторонами укладався в усній формі, суд не бере до уваги та знаходить вказані твердження необґрунтованими та голослівними, а тому відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення боргу з [PERSON] як у необґрунтованому. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Оцінюючи подані докази в сукупності суд вважає, що позивачем надано достатньо доказів, що підтверджують укладення договору позики та неналежне виконання відповідачем [PERSON] умов договору. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу, та трьох процентів річних від простроченої суми підлягають до задоволення Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову частково. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст. ст. 11, 15, 16, 526, 612, 533, 1046, 1050 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial