Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом де вказує, що їй на праві власності належить 1/2 частка домоволодіння [ADDRESS] . В зазначеному домоволодінні зареєстровані вона, її чоловік - третя особа по справі та відповідачі. Відповідачі 06 січня 2018 року зібрали речі і переїхали мешкати за іншою адресою. На теперішній час речей відповідачів в спірному домоволодінні не має, вони не несуть витрати по оплаті комунальних послуг та ремонту домоволодіння. З січня 2018 року і до теперішнього часу вона та її чоловік не чинять відповідачам ніяких перешкод в користуванні спірним домоволодінням, але відповідачі домоволодіння не відвідують, долею домоволодіння не цікавляться. За таких обставин просила усунути їй перешкоди в користуванні домоволодінням [ADDRESS] шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилою площею у зазначеному житловому будинку та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Ухвалою судді Харківського районного суда Харківської області від 16 січня 2019 року позов було залишено без руху і позивачеві було надано строк для усунення недоліків тривалістю десять днів зі дня отримання копії ухвали. Позивач у встановлений строк зазначені в ухвалі недоліки усунув. 06 лютого 2019 року судом з Котлярівської сільської ради Харківського району Харківської області була отримана інформація щодо зареєстрованого у встановленому законом порядку місця мешкання відповідачів. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2019 року позов було прийнято до провадження суду і приначено у підготовче судове засідання. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 07 березня 2019 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог, було залучено Службу у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області. У судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали і просили задовольнити у повному обсязі. Дали суду пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідачі у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не надавали. Тому суд, у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність та постановити по справі заочне рішення. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав і не заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області у судовому засіданні питання щодо визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням в спірному житловому будинку, просила вирішити на розсуд суду, у відповідності з вимогами діючого законодавства. Щодо визнання втратившею право користування жилим приміщенням в спірному житловому будинку неповнолітньої [PERSON] заперечувала, посилаючись на те, що цим будуть порушені житлові права дитини. Заслухавши сторони, свідків, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданої 21 жовтня 2000 року Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстровим №1-1752, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, після смерті матері - [PERSON] належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.38). Як вбачається з копії договору дарування, посвідченого 02 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Ніколенко Г.А. за реєстровим №1429, [PERSON] подарував [PERSON] належні йому 53/100 часток домоволодіння [ADDRESS] , з відповідною часткрю господарських будівель і споруд (а.с.36-37). Згідно з інформацією №66, виданою 04 лютого 2019 року Котлярівською сільською радою Харківського району Харківської області, в будинку [ADDRESS] , зарреєстровані: [PERSON] - позивач по справі, [PERSON] - третя особа, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - відповідачі по справі (а.с.39). Як вбачається з акту, складеного 11 березня 2019 року депутатом Котлярівської сільської ради Харківського району Харківської області Колісником К.Б. в присутності свідків - [PERSON] , [PERSON] , відповідачі по справі зареєстровані в будинку [ADDRESS] , але з січня 2018 року мешкають за іншою адресою, їх речей в будинку не має (а.с.74). Як пояснили у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , родину [PERSON] вони знають тривалий час. До січня 2018 року в будинку [ADDRESS] разом з батьками - [PERSON] та [PERSON] мешкали і відповідачі. Але в січні 2018 року вони зібрали речі і перейшли жити за іншою адресою. З цього часу в будинку не з`являються, батькам не допомагають, участі в утриманні будинку не приймають, комунальні платежі не здійснюють. Згідно з висновком Харківської райдержадміністрації Харківської області №01-22/1575 від 17.07.2019 щодо вирішення спору про позбавлення малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , права користування жилим будинком, Харківська райдержадміністрація дійшла до висновку про те, що позбавлення дитини права користування жилим приміщенням в спірному будинку не відповідає інтересам дитини та порушує її право на достатній життєвий рівень. Виходячи з вимог ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла не інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.29 Цивільного Кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), за членами сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Згідно з вимогами ст.391 Цивільного Кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до вимог ст.150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За статтею 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї (ч.2). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України). Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності. Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника квартири, їхні діти та батьки, а також інші особи. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства, а також досліджені докази, дають підстави для висновку про те, що в разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. А тому позов, заявлений [PERSON] підлягає задоволенню частково, а саме - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підлягають визнанню такими, що втратили право користуання жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Що стосується вимог [PERSON] щодо визнання [PERSON] , 2009 року народження, такою, що втратила право користування жилим приміщенням в спірному будинку, то в цій частині суд доходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, оскільки малолітня дитина не має іншого житлового приміщення для реєстрації та мешкання, а тому задоволення позову в цій частині, порушить її житлові права. Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 35 своєї постанови №10 від 17.10.14 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах"(з наступними доповненнями та змінами) при пред`явленні позову до кількох відповідачів одним або кількома позивачами, звільненими від сплати судового збору, він стягується в дохід держави за рішенням суду окремо з кожного відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При пред`явленні позову кількома звільненими від сплати судового збору позивачами до одного відповідача судовий збір з відповідача стягується в дохід держави з урахуванням загальної суми всіх вимог. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Таким чином, оскільки позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було задоволено у повному обсязі, з відповідачів на користь держави, оскільки позивач за законом при зверненні до суду, як інвалід 2 групи, звільнений від оплати судового збору, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 256 грн.13 коп. з кожного (768 грн.40 коп. : 3). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial