Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд визнати недійсним кредитний договір № 5810225 від 07.11.2007 року. В позові пояснив, що відповідно до п. 1.1 даного договору банк надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання у сумі 38500,00 доларів США для придбання нерухомого майна: квартира [ADDRESS]. Умовами договору сторонами була встановлена процентна ставка за користування кредитом у розмірі 11,50 % річних. Згідно цього ж пункту кредитного договору кредит надається шляхом видачі готівкових коштів через касу кредитодавця однією повною сумою. Такий спосіб отримання кредиту (в доларах США) позивачу було рекомендовано працівниками банку через те, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, ніж кредитні ресурси в українській гривні. Вважає, що кредитний договір суперечить чинному законодавству України по захисту прав споживачів, оскільки відповідачем в порушення вимог закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем та кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, оскільки кредитні договори, які укладаються між банками та позичальниками повинні відповідати чинному законодавству України, єдиним законним платіжним засобом в Україні є гривня, цивільним кодексом України встановлений обов'язок щодо вираження договірного зобов'язання у гривні, іноземна валюта в Україні з точки зору права не є «грошовими коштами» і її використання може відбуватися лише у випадках і у порядку, встановлених законом, жодним законом чи іншим актом законодавства не передбачена можливість надання банком-резидентом кредитів у іноземній валюті іншому резиденту для розрахунків на території України, використання іноземної валюти у якості засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії НБУ, при здійсненні операцій за кредитним договором, іноземна валюта всупереч законодавству використовувалася сторонами у якості засобу платежу, правочин, який суперечить законодавству є недійсним. У судове засідання позивач не з'явився. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просить визнати недійсним кредитний договір, вважає строк позовної давності не пропущеним з огляду на положення ч. 4 ст. 258 ЦК України, згідно з якими позовна давність у десять років застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину, що, на його погляд, є предметом даного позову. Відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, просив про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити, просить суд застосувати строк позовної давності. Третя особа, належним чином повідомлена, в судове засідання не з'явилась, представник третьої особи надав суду заперечення, в яких зазначив, що законодавством України чітко визначена правомочність банків на підставі відповідних ліцензій здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик в іноземній валюті (кредитні операції), які включають у себе як власне надання кредитів, так і отримання процентів та інших платежів за кредитом в іноземній валюті. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові пояснення представника відповідача та третьої особи, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку із наступним. Судом встановлено, що 07.11.2007 року між ЗАТ «ПУМБ» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 5810225 від 07.11.2007 року, відповідно до п.п. 1.1 - 1.4 якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит у розмірі 38500,00 доларів США на умовах цього договору, а позичальник зобов'язується використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит банку в порядку та у строки, обумовлені цим договором. Позичальник несе усі валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором. Цільове призначення кредиту: кредит надається позичальнику для придбання нерухомості: квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Проценти за користування кредитом: процента ставка за користування кредитом становить 11,50 % річних. Проценти сплачуються позичальником в порядку і на умовах, визначених цим договором. Строк кредиту: кредит надається позичальником строком до 07.11.2027 року. Протягом цього строку позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені цим договором. Порядок розрахунку і сплати процентів та повернення кредиту передбачені статтею 3 кредитного договору. Підставами для визнання кредитного договору недійсним позивач зазначає ст. ст. 215 ЦК України, відповідно до якої при укладанні договору відповідачем не виконані вимоги ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам , а зміст даного правочину суперечить ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Твердження позивача щодо порушення відповідачем перед укладанням договору цих вимог суперечить дослідженим в суді доказам - кредитному договору № 5810225 від 07.11.2007 року, інформаційному листку по продукту «Житло в кредит» з особистим підписом позивача на підтвердження ознайомлення його банком в письмовій формі з умовами кредитування по цьому продукту та з іншими суттєвими умовами кредитування, анкетою - заявою позивача на отримання кредиту для придбання нерухомості, особисто ним підписаною, а також власноруч ним написаною, відповідно до яких судом не встановлено порушення банком вимог ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору. Як вбачається зі змісту кредитного договору [PERSON] були відомі істотні мови договору: предмет договору (ст. 1), умови та порядок надання кредиту (ст. 2), порядок розрахунку і сплати процентів та повернення кредиту (ст. 3), права та обов'язки сторін (ст. 4), відповідальність за порушення зобов'язань (ст. 5), заключні положення (ст. 6). Посилання позивача на вимоги ст. 525 ЦК України як на підставу визнання кредитного договору недійсним, а саме одностороння відмова відповідача від виконання умов договору, якою позивач вважає односторонню відповідальність тільки позивача, є неспроможною, оскільки ст.. 525 ЦК України регулюються правовідносини не на стадії укладання договору, а на стадії його виконання. Також [PERSON] погодився отримати кредит в доларах США та повертати його, сплачуючи відсотки, також в доларах США, після цього фактично отримав кредит саме в доларах США, та використав такі кошти для придбання нерухомості. Після укладення договору та отримання коштів, а також протягом всього часу з моменту укладання договору [PERSON] не звертався до банку для зміни умов договору, що передбачено п. 6.9 даного договору. Щодо твердження позивача стосовно використання іноземної валюти як засобу платежу на території України та використання іноземної валюти у якості засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліценції НБУ, суд дійшов наступного висновку. Ст. 1054 ЦК України визначає поняття кредитного договору, за яким банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та виплатити відсотки. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Згідно п. в) ч. 4 ст. 5 зазначеного Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Спеціальне законодавство в сфері банківської діяльності, на дату укладення спірного кредитного договору, не містило приписів, які б забороняли банкам надавати фізичним особам кредити в іноземній валюті, про що і зазначив Національний Банк України, як ліцензійний орган, в своїх запереченнях. Крім того, відповідно Висновку науково-правової експертизи Інститут держави і права імені В.М. Корецького Національної академії наук України щодо правових підстав надання кредитів в іноземній валюті від 09.11.2006 року, згідно з яким відповідно до чинного законодавства банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті. 02.10.2006 року ЗАТ "Перший Український Міжнародний Банк", правонаступником якого є ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк", Національним банком України надана банківська ліцензія № 8 на право здійснювати банківські операції, а також дозвіл № 8-1 з додатком від 02.10.2006 року на право здійснення операцій з валютними цінностями. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми, а кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквіваленти. Таким чином, надання банківським установам права укладати договори з фізичними особами в іноземній валюті передбачено ЗУ "Про банки і банківську діяльність", Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", а також було не заборонялось ЗУ "Про захист прав споживачів" на момент укладання оспорюваного кредитного договору. Підстави визнання правочину недійсним встановлені ст. 203 ЦК України. Вказане позивачем, по-перше, не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, спеціальним нормативно-правовим актом НБУ, який регулює питання індивідуального ліцензування є Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ № 483 від 14.10.2004 року, згідно п. 1.5 якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Ця норма була прийнята, виходячи з того, що операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик включають у себе не лише операції з надання кредиту, а й проведення інших платежів за кредитом (проценти) тощо. Таким чином, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів та інших платежів за кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною з сторін договору, за умови, якщо стороною договору є уповноважений банк, який має банківську ліцензію та письмовий дозвіл (генеральну ліцензію) на здійснення валютних операцій. Крім того, постанова Правління НБУ «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України» № 200 від 30.05.2007 року, на яку посилався позивач, не поширюється на зобов'язання, які випливають з кредитних договорів. Згідно ч.1 ст. 36 ЗУ «Про Національний банк України» національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його. Відповідно п. 2 «Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів» N 496 від 12.11.2003 року офіційний курс гривні до іноземних валют та банківських металів установлюється: щоденно - для вільно конвертованих валют (1-а група Класифікатора іноземних валют та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.02.98 № 34 [у редакції постанови Правління Національного банку України від 02.10.2002 № 378, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.10.2002 за № 841/7129 (зі змінами)], до якої відноситься долар США. Отже, при укладанні кредитного договору позивач, беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти до долара США не є незмінним та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим кредитним договором. Таким чином, судом не встановлено підстав, передбачених законом для визнання кредитного договору недійсним. Вирішуючи питання щодо застосування судом строку позовної давності, суд виходить з наступних вимог закону. Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України застосування судом позовної давності, і як наслідок цього, відмова в позові, можливі лише за заявою сторони в справі. Така заява була зроблена відповідачем в справі в своїх письмових запереченнях проти позову. Заперечення представника позивача проти застосування строку позовної давності судом з тієї причини, що цей строк відповідно до вимог ч. 4 ст. 258 ЦК України не сплинув, є такими, що суперечать вимогам закону. Так, ч. 4 ст. 258 ЦК України, на яку посилається представник позивача, встановлювала строк позовної давності у 10 років до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину, що не є предметом даного позову. Крім того, дані положення діяли до 15.01.2015 р. з врахуванням Перехідних положень Закону України № 4176-1У від 20.11.2011 року (набрав чинності 15.01.2012 р.), яким ч. 4 ст. 258 ЦК України була виключена. Виходячи з того, що позивач звернувся до суду за захистом права, яке він вважає порушеним з часу укладання кредитного договору, тобто з 7.11.2007 р., лише 11.03.2015 р., тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, про поновлення цього строку суд не просив, поважних причин доля його продовження судом не встановлено, то перешкод для застосування строку позовної давності судом не існує. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed