Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Департамент соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації (далі - Позивач) звернувся в суд з указаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 25.01.2005 року до Позивача звернувся [PERSON] як інвалід 2 групи із заявою про надання йому транспортного засобу, забезпеченого на пільгових умовах. Позивачем було прийнято рішення та надано заявникові транспортний засіб, а саме ЗАЗ 110280, рік випуску 2004, колір червоний, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER]. Згідно рішення колегії Головного управління праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації від 23.12.2004 року інваліду [PERSON] видано довідку про реєстрацію автомобіля № 489/05 від 25.01.2005 року, керування автомобілем останній здійснював самостійно. [INFO] [PERSON] помер. Згідно п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою КМУ від 19.07.2006 року № 999, після смерті інваліда, автомобіль, яким він був забезпечений, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається безоплатно члену сім'ї, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда; якщо строк експлуатації автомобіля менше ніж 10 років - автомобіль залишається іншому члену сім'ї померлого інваліда, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету суми вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом. У разі несплати коштів, автомобіль повертається управлінню соціального захисту або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті. Однак, [PERSON] (далі - Відповідач) всупереч вищевказаного Порядку, спірний автомобіль не повернула Позивачеві, тому Позивач вважає порушеним своє право володіння автомобілем, та таким, що підлягає захисту судом. У зв'язку з цим, Позивач просив вилучити у Відповідача вищевказаний транспортний засіб, передати його Позивачу та стягнути з Відповідача на користь Позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору. Представник Позивача в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. Представник Відповідача подав до суду письмові заперечення. В судовому засіданні сторона Відповідача заперечувала проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з'ясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 25.01.2005 року до Позивача звернувся [PERSON] як інвалід 2 групи із заявою про надання йому транспортного засобу, забезпеченого на пільгових умовах. Позивачем було прийнято рішення та надано заявникові транспортний засіб, а саме ЗАЗ 110280, рік випуску 2004, колір червоний, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER]. Згідно рішення колегії Головного управління праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації від 23.12.2004 року інваліду [PERSON] видано довідку про реєстрацію автомобіля № 489/05 від 25.01.2005 року, керування автомобілем останній здійснював самостійно. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Наданий [PERSON] транспортний засіб фактично залишився у користуванні [PERSON], що підтверджується її заявою (а.с. 16), довідкою Кам'янського СП «Райагробуд» (а.с. 17), а також дана обставина визначається і не заперечується сторонами і доказуванню окремому не підлягає. Відповідно до пункту 37 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 1997 року N 999, (у редакції, чинній на час прийняття рішення про надання спірного автомобіля (січень 2005 року), після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений безоплатно або на пільгових умовах, залишається його сім'ї та знімається з обліку в органах соціального захисту населення. Зазначений вище Порядок від 8 вересня 1997 року був визнаний таким, що втратив чинність, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року N 999 "Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями". Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти, у тому числі й акти цивільного законодавства, не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 37 Порядку від 8 вересня 1997 року в редакції, чинній на час прийняття рішення про надання спірного автомобіля, після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений безоплатно або на пільгових умовах, залишається його сім'ї та знімається з обліку в органах соціального захисту населення. Перереєстрація автомобіля на ім'я одного з членів сім'ї інваліда, який на час смерті інваліда проживав разом з ним, проводиться Державтоінспекцією з дозволу органу соціального захисту населення, де інвалід перебував на обліку як власник транспорту (абз. 2 п. 37 Порядку від 8 вересня 1997 року). 9 серпня 2006 року набрав чинності Порядок від 19 липня 2006 року, відповідно до п. 16 якого після смерті інваліда автомобіль, повертається (вилучається) головному управлінню соціального захисту і здається підприємству, що здійснює заготівлю та переробку металобрухту, або видається в порядку черговості інваліду, який перебуває на обліку. Дія положень ст. 5 ЦК України в повному обсязі поширювалась і на Порядок від 19 липня 2006 року N 999, як на новий акт цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У справі, яка переглядається, інваліда було забезпечено автомобілем на умовах, визначених п. 37 Порядку від 8 вересня 1997 року (в редакції яка діяла на 25.01.2005 року). Проте, пред'являючи позов, Позивач не звернув уваги на зазначені вимоги закону та дійшов помилкового висновку про те, що положення п. 16 Порядку від 19 липня 2006 року підлягають застосуванню до відносин, які виникли до набрання чинності вказаним актом цивільного законодавства, не врахував, що спірні відносини є єдиним правочином щодо забезпечення інвалідів автомобілями та надання права членам сім'ї інваліда на залишення автомобіля в разі його смерті, і що новий Порядок установлює обмеження та зобов'язання, яких не було в Порядку від 8 вересня 1997 року, чинного на момент виникнення правовідносин. Верховний Суд України 3 лютого 2010 року у справі N 6-21178св08 і 29 листопада 2010 року у справі N 6-7933св10 та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ 27 липня 2011 року у справі N 6-15617св11, тобто у справах зі спорів, що виникли в подібних правовідносинах, за позовами головних управлінь праці та соціального захисту населення обласних державних адміністрацій до членів сімей померлих інвалідів про повернення автомобілів, як суди касаційних інстанцій не знайшли підстав для задоволення позовних вимог виходячи з того, що Порядок від 19 липня 2006 року, в силу ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України не поширюється на права та обов'язки, які виникли на підставі Порядку від 8 вересня 1997 року. Саме до цього зводиться правова позиція, що висловлена в постанові Верховного Суду України від 30 січня 2012 року у справі N 6-72цс11. Це судове рішення згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із ним. Згідно принципу правової визначеності (складової верховенства права), в якому, як зазначив Конституційний Суд України в підп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010, стверджується: "що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки ". Суд приходить до висновку, що оскільки Відповідач, як член сім'ї інваліда на час його смерті проживав разом з ним, то у відповідності до пунктів 37 постанови Кабінету Міністрів України N 999 від 8 вересня 1997 року "Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями" автомобіль, отриманий інвалідом на пільгових умовах, що перебував на обліку для забезпечення автомобілями в органах соціального захисту населення, після смерті такого інваліда, автомобіль, яким він був забезпечений, безоплатно або на пільгових умовах, залишається його сім'ї. Відповідно до Постанови Верховного суду України від 16 травня 2012 року (справа № 6-10 цс12) визначено, що питання щодо вилучення після смерті інваліда в членів його сім'ї автомобіля, отриманого інвалідом, повинно вирішуватися на підставі нормативно-правових актів, чинних на час смерті інваліда. Оскільки права та обов'язки в членів сім'ї інваліда стосовно спірного автомобіля виникли після смерті інваліда, а не в момент забезпечення його автомобілем, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає зазначений Порядок постанови Кабінету Міністрів України N 999 від 8 вересня 1997 року "Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями", який був чинним на час смерті інваліда. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що спірний автомобіль не може бути вилучений на підставі п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 999 від 19 липня 2006 року, оскільки такий Порядок не набрав чинності на час смерті інваліда, а діяв Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України N 999 від 8 вересня 1997 року, який не передбачав вилучення автомобіля, після смерті інваліда, і даний нормативний акт не має зворотної дії в часі, оскільки як на час забезпечення інваліда автомобілем, так і на час його смерті діяв Порядок постанови Кабінету Міністрів України N 999 від 8 вересня 1997 року "Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями". Враховуючи положення законодавства, матеріали справи, доводи сторін, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed