Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) в особі представника звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів - Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (надалі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 2), Громадської організації «Громадське телебачення» (надалі по тексту - відповідач 3), в якому просив суд визнати недостовірною інформацію, поширену щодо позивача у сюжеті під назвою «[INFO]» («[INFO] [INFO] року на телеканалі «Перший» у програмі «Слідство.Інфо» та [INFO] року на веб-сайті [INFO] у всесвітній мережі Інтернет, а саме «[INFO] Позивач також просив суд зобов»язати відповідачів 1 та 2 не пізніше 2-х тижнів з дня вступу рішення в законну силу здійснити у програмі «Слідство.Інфо», яка публікується на веб-сайті [INFO] у всесвітній мережі Інтернет спростування про те, що вказана інформація є недостовірною та позивач не чинить впливу на роботу Укроборонпрому та не є давнім другом [PERSON]. Позивач просив стягнути з кожного з відповідачів 1 та 2 на свою користь кошти моральної шкоди в розмір по 1 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] року на телевізійному каналі «Перший» в програмі «Слідство.Інфо» вийшов сюжет під назвою «[INFO]» («[INFO] а [INFO] року вказаний сюжет було поширено на відповідному сайті в мережі Інтернет. У вказаній програмі є дві фрази, що стосуються позивача як народного депутата та голови Комітету ВРУ з питань національної безпеки і оборони: «[INFO]», та вони є недостовірними. Зазначає, що порядок призначення директора і діяльності Укроборонпрому визначаються статутом вказаного підприємства та законодавством України, не передбачено можливість здійснення впливу на його роботу позивачем як головою комітету Верховної ради України з питань національної безпеки і оборони. Після своєї відставки з посади голови Наглядової Ради ДК «Укроборонпром» в жовтні 2016 року позивач ніколи не чинив та не чинить жодного впливу на вказане підприємство. Вказане порушує його права як відомо політичного діяча і після опублікування вказаної інформації [PERSON] зіткнувся з негативною реакцією виборців та одно партійців, чим було завдано шкоду його діловій репутації як народного депутата та голови комітету Верховної Ради України. Вказані вислови викликають у позивача побоювання за збереження його ділової репутації та безсторонніх спостерігачів, колег по парламенту може сформуватись уявлення про нього як про особу недостатньо високих моральних цінностей. У відповідності до вимог ст..64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» відповідач 1 входить до організовує мовлення телеканалу «Перший», де транслювався сюжет у програмі «Слідство.Інфо» із висловленням відповідачем 2 обспорюваних у цій справі словосполучень. Відтак, саме відповідач 1 повинен пошити спростування у тій же програмі на своєму телеканалі, а оскільки власником сайту «Слідство.Інфо» вказано саме [PERSON], тому він повинен здійснити у цій програмі у мережі Інтернет спростування відповідного змісту. Розмір моральної шкоди, що заподіяна неправомірними діями відповідачів 1 і 2 є надзвичайно великим, але позивач просить суд стягнути лише по 1 грн. з кожного на свою користь. Уся викладена щодо позивача інформація носить неправдивий характер та дискредитує позивача у громадській думці з точки зору дотримання ним законів України, а тому він вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, пояснивши, що вищезазначена інформація є недостовірною та носить негативне значення для позивача, а тому таке порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, зазначивши, що в силу внесених змін в ст..277 ЦК України доказування усіх обставин у справах вказаної категорії належить позивачу, а ним не доведено сукупності усіх обставин, необхідних для задоволення позову. Більше того, за умовами ч.1 ст.64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» позивач вправі просить від телеорганізації спростування поширених саме у її програмі чи передачі відомостей, що не відповідають дійсності. Між тим, вказана передача не є продуктом відповідача 1, а тому достовірність за її зміст повинен нести її автор. За умовами ж укладеного між відповідачем 1 і 3 договору, саме останній несе повну відповідальність за зміст передачі, на який відповідач 1 вплинути не міг, а тому є не належним відповідачем у справі. Зважаючи на викладене, у задоволенні усіх позовних вимог до відповідача 1 слід відмовити. Представник відповідача 2 надав до суду письмові пояснення проти позову, де вказав на те, що фрази, які запропоновано до спростування вирвані із контексту та подані неповно, вони засновані на оціночних судженнях журналіста щодо впливу позивача на роботу державного підприємства. Вся інформація в цілому має достатню основу для її визначення як такої, що широко обговорюється та вживається. Спірні висловлювання є оціночними судженнями, заснованими на фактичній основі із використанням матеріалів ЗМІ, мають значний суспільний інтерес і стали загально відомими. Позивачем не доведено в чому було порушено його особисті немайнові права цими висловлюваннями, чому вона є негативною по відношенню до нього та чи настала шкода для нього особисто від таких порушень та її розмір. Відтак, вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідач 3 в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, підтримавши свої письмові заперечення проти позову, зважаючи на подання позивачем неповної інформації. Вважає вказані словосполучення оціночними судженнями, що засновані на фактичній основі, що допустимо при обговоренні тем суспільного інтересу, а позивач є публічною особою. Фактично зазначив про недоведеність позивачем сукупності юридичного складу правопорушення в діях відповідачів. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 16.03.2017 року у цій справі було відкрито провадження та її було призначено до судового розгляду за участю сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 09.11.2017 року в задоволенні клопотання представника позивача про призначення експертизи у цій справі було відмовлено. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, дійсно судом встановлено та не заперечується сторонами, що у сюжеті під назвою «[INFO]» («[INFO] поширену [INFO] року на телеканалі «Перший» у програмі «Слідство.Інфо» та [INFO] року на веб-сайті [INFO] у всесвітній мережі Інтернет було поширено таку інформацію (надалі по тексту поширювана інформація): «[INFO]». Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до частин 1-2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Верховний суд України у пункті 18 постанови Пленуму від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Суд вважає, що факт поширювана інформація у сюжеті під назвою «[INFO]» («[INFO] [INFO] року на телеканалі «Перший» у програмі «Слідство.Інфо» та [INFO] року на веб-сайті [INFO] у всесвітній мережі Інтернет стосується позивача, до того ж це не заперечується сторонами. Розповсюдження саме вищевказаної інформації було перевірено судом відтворення запису вказаної програми «[INFO]» поширену [INFO] року на веб-сайті [INFO]. Між тим, дійсно за умовами ч.1 ст.64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених лише у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та /або принижують честь і гідність особи. За змістом ч.6 ст.6 вказаного Закону за зміст (достовірність) програм та передач не власного виробництва телеорганізації несе автор програми чи передачі. В той же час, за змістом п.2.1.5 укладеного 04.04.2016 року ліцензійного договору між відповідачем 1 та відповідачем 3, саме останній несе повну відповідальність за зміст передачі, вправі вступити в переговори та врегулювати всі спірні питання. При цьому, саме за умовами п.1.1 це стосується невиключних майнових прав на використання аудіовізуальних творів, що входять до циклу під назвою «Слідство.Інфо». У відповідності до роз'яснень Пленуму ВСУ, наданих у постанові від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем (пункт 9). Верховним судом України наголошено у пункті 19 вказаної постанови Пленуму від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Згідно з роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб'єктивно-оцінної (суб'єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з'ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб'єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб'єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб'єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48). Як зазначив Європейський суд з прав людини у справа "Фельдек проти Словаччини" (Case of Feldek v. Slovakia) по заяві N 29032/95) від 12 липня 2001 року, то сприяння вільній політичній дискусії є дуже важливою рисою демократичного суспільства. Він приділяє найбільше уваги свободі вираження поглядів у контексті політичної дискусії та вважає, що для виправдання обмежень політичних висловлювань потрібні дуже серйозні підстави. Якщо дозволяти широкі обмеження політичних висловлювань, в окремих випадках це, безсумнівно, впливатиме на повагу до свободи вираження поглядів взагалі у цій державі (п.83). Суд визнає, що повідомлення заявника було оцінним судженням, достовірність якого не підлягає доведенню. Воно було зроблено у контексті вільної дискусії з питання, що становить загальний інтерес, а саме - політичного розвитку Словаччини у світлі його історичних передумов. Це повідомлення стосувалося державного діяча, міністра Уряду, стосовно якого межі прийнятної критики є ширшими, ніж для приватної особи. (п.85). Стороною позивача доведено суду, що позивач є публічною людиною, він перебував на посаді голови Комітету ВРУ з питань національної безпеки і оборони та на даний час є народним депутатом України, а відтак будь-яка інформація навколо його особи становить суспільний інтерес. Між тим, у висловлюваннях, що є предметом спору у справі, відсутні елементи стверджувального характеру, а висловлення в контексті «[INFO]» виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальні вставні конструкції та прислівники, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного «за даними медіа» з інших джерел, що не можна вважати суб'єктивною думкою та поглядом автора на подію, а особливо те, що вказані обставини впливу на роботу Укроборонпрому чи товаришування із [PERSON] може бути перевірене на предмет відповідності дійсним фактам. Відтак, як оціночне судження вказана інформація спростуванню не підлягає. При цьому, судом враховано посилання відповідача 2 як автора програми «[INFO]» на джерела отримання вказаної інформації з матеріалів медіа, на яких було засноване оціночне судження журналіста щодо того, що [PERSON] «чинить значний вплив на роботу Укроборонпрому»: -"[INFO]. У контексті цього, слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембургу» заява N 38432/97 від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, .. серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не слід передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для того, що це зробити (п.58 рішення) Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen & Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України). Відтак, журналістами було використано оціночні судження з використанням матеріалів інших джерел ЗМІ з матеріалу, що становить суспільний резонанс та набули статусу загальновідомого, а відтак вказані висловлювання спростуванню не підлягають. Більше того, позивачем у відповідності до п.п.а,б п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 не доведено усього юридичного складу правопорушення оспорювані висловлювання хоч і стосуються позивача, але в контексті виловлювань журналістів «[INFO]» по відношенню до позивача не порушують його особисті немайнові права як законослухняного громадянина та не завдають шкоди відповідним особистим його немайновим благам, чи перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, відтак спростуванню в розумінні вимог ст..ст.277, 278 ЦК України не підлягає. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За умовами п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1, згідно з положеннями ст..277 ЦК і ст.ст.12, 81 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На думку суду, позивачем в судовому засіданні не доведено, що уся поширена відповідачами у викладеному ними тексті у позові у наведеному контексті в цілому порушує особисті немайнові права позивача або завдала шкоди його особистим немайновим благам або вказує на недовіру виборців чи змінило в бік погіршення відношення до нього колег по партії чи народних депутатів, а оціночні судження спростуванню не підлягають. Відтак, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов»язання відповідачів опублікувати спростування вказаної вище інформації щодо позивача, оскільки підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання інформації неправомірною суд не вбачає. Підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивача коштів моральної шкоди суд не вбачає з огляду на відсутність встановленого судом порушення його права з боку відповідачів. Крім того, у відповідності до вимог п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed