Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

17 серпня 2016 року позивач звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом та просив суд: - визнати недійсним договір дарування домоволодіння № 24 по вул. Радіонова в м. Нікополь укладений між [PERSON] та [PERSON], який було посвідчено 29 листопада 1994 року державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2-3634; - сторони повернути до попереднього стану; - зобовязати "[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації" скасувати правовстановлюючі документи на будинок № 24 по вул. Радіонова в м. Нікополі на імя [PERSON] та поновити правовстановлюючі документи на цей будинок на імя [PERSON]; - зобовязати [PERSON] повернути йому - [PERSON] будинок № 24 по вул. Радіонова у м. Нікополі, визнавши за ним право власності на 1/2 частину вказаного будинку. В обґрунтування позову посилався на те, що він є спадкоємцем своїх померлих батьків [PERSON] та [PERSON]. Згідно договору дарування від 29 листопада 1994 року, посвідченого [PERSON], державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-3634 його батько, [PERSON] подарував [PERSON] усе домоволодіння № 24 по вул. Радіонова у м. Нікополі. Вказаний договір дарування від 29 листопада 1994 року має бути визнано недійсним, у звязку з тим, що в момент його здійснення не були дотримані вимоги актів цивільного законодавства; волевиявлення учасників договору [PERSON], не були вільними та не відповідало його внутрішній волі. Також зазначає, що в договорі не зазначено, що відбулася передача житла, як такого, відсутні дані, що саме дарувальник передав обдарованій символи від вказаного будинку та документи та що передача будинку відбулася при укладанні договору, а не раніше, факт символічної передачі житла не відображений в тексті договору. Крім того, зазначає, що нотаріусом при посвідченні вказаного договору дарування не встановлено, чи дійсно сторони розуміли під певною дією (передачу документів та ключів) передачу будинку, а також не виявив з тексту договору чи вважають такі дії достатніми для передачі житла. В договорі дарування не вказано про те, що сторонам розяснено значення та умови договору саме дарування та його правові наслідки, те, що сторони підтверджують дійсність намірів при його укладанні, не зазначено, що право власності на майно, за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Його батько, [PERSON] був людиною похилого віку при укладанні вказаного договору, учасником війни, мав чисельні хронічні хвороби, за своїм віком та станом здоровя потребував стороннього догляду, який надавав йому тільки він. Батько пояснював йому, що не мав наміру передати безоплатно у чиюсь власність належну йому частину будинку. Після укладення договору його батько продовжував проживати у будинку. Посилаючись на ч. 1 ст. 229 ЦК України, вважає, що його батько, [PERSON], при укладенні договору дарування, проявив необачність, помилився щодо природи правочину, прав та обовязків сторін та вважає, що такий договір може бути визнано недійсним. В матеріалах справи наявні заперечення [PERSON] на позовну заяву [PERSON] (а.с. 61-63, том 1). З огляду на пункт 1 Розділу 6 Прикінцеві положення\~Закону України\~«Про внесення\~змін до\~Господарського процесуального\~кодексу України,\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~Кодексу адміністративного\~судочинства України\~та інших\~законодавчих актів»\~від 3\~жовтня 2017\~року №\~2147-VIII (далі - Закон № 2147- VIII), цей Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Постановою Пленуму Верховного Суду від 30 листопада 2017 № 2 днем початку роботи Верховного Суду визначено 15 грудня 2017 року. Відповідно до пункту 9 частини першої Розділу\~ХІII Перехідні положення\~Цивільного процесуального\~кодексу України в редакції\~Закону № 2147-VІІІ\~справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Отже після набрання чинності\~Законом № 2147-VІІІ\~справа розглядається за правилами Цивільного процесуального кодексу України\~ в редакції Закону № 2147-VIII. 01 березня 2018 року на адресу суду надійшов від [PERSON] відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с. 203-210, том 2), згідно якого вона просить суд відмовити у задоволені позову [PERSON] у повному обсязі за безпідставністю, посилаючись на наступне. Позивачем зазначено, що договір дарування є недійсним у звязку з недотриманням форми договору без посилання на норми законодавства, які були порушені при його укладанні. Також позивачем безпідставно зазначено, що за договором дарування відбулося порушення прийняття дарунку та не доведено жодними доказами, що правочин здійснено під впливом помилки. В матеріалах справи наявні також пояснення [PERSON] на відзив [PERSON] (а.с. 236-237, том 2), згідно яких позивач зазначає, що відповідачем у відзиві на його позов не спростовані обставини, зазначені ним в обргунтування вимог позову, не обґрунтовані заперечення, викладені у відзиві на позов. Крім того, в матеріалах справи наявна заява [PERSON] про застосування строків позовної давності (а.с. 95-97, том 3). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON]\~та її\~представник \~-\~[PERSON]\~ у\~судовому засіданні,\~кожен окремо,\~позов не\~визнали,\~проти його\~задоволення заперечували\~у повному\~обсязі.\~ Крім\~того,\~ просили\~суд стягнути\~з позивача\~витрати понесені\~ на\~професійну правничу\~допомогу в розмірі 12 000,00 грн. Представник [PERSON] підприємства "[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації" - [PERSON] у судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, на адресу суду надіслав заяву в якій просить справу розглянути без його участі та задовольнити позовні вимоги [PERSON] (а.с.56, том 1). Представник Другої [PERSON] державної нотаріальної контори Дніпропетровської області у судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 19 листопада 1994 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, відповідно до якого, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар глинобитний обкладений кирпичем жилий будинок, жилою площею 26,7 кв.м., глинобитний обкладенй кирпичем сарай Б, дощату вбиральню Г, спорудження розташовані на земельній ділянці 600 кв. м., що знаходиться у м. Нікополі, вул. Радіонова, № 24 (а.с. 105-110, т. 1). Згідно п. 7 вказаного договору, договір складено у 2-х примірниках, з яких перший примірник залишається на зберіганні в нотаріальній конторі, а решта примірників, що мають силу оригіналу, видаються обдарованій. Договір було посвідчено [PERSON], державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-3634 ( а.с. 105 на звороті, том 1). В обґрунтування позову від 17 серпня 2016 року [PERSON] посилався на те, що договір дарування від 19 листопада 1994 року укладено з недотриманням форми договору, укладено під впливом помилки та з порушенням порядку передачі самого будинку як дарунку. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ч.1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч.3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 4 ст 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються законодавством, яке діяло на час укладення угоди, а саме нормами ЦК УРСР 1963 року. Станом на час укладення оспорюваного договору дарування діяв Цивільний кодекс в редакції 1963 року. За правилами статті 5 Прикінцевих та Перехідних положень до Цивільного кодексу України в редакції 2003 року цей Кодекс застосовується до правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року за виключенням триваючих правовідносин. Оскільки спірні правовідносини виникли у 1994 році і не є триваючими, тому вони підлягають вирішенню за правилами Цивільного кодексу в редакції 1963 року. З положеннями ст. 5 Прикінцевих та Перехідних положень до Цивільного кодексу в редакції 2003 року кореспондуються і розяснення пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» про те, що відповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. ст. 41, 42 Цивільного кодексу Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Відповідно до ст. 44 Цивільного кодексу Української РСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Відповідно до ст. 47 Цивільного кодексу Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 48 ЦК УРСР недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону. За правилами цієї норми угода визнається недійсною при невідповідності її закону та іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції, у тому числі при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними за статтями 45-47,49-58 ЦК УРСР. У позовній заяві позивач просить визнати договір дарування від 19 листопада 1994 року недійсним як укладений внаслідок помилки та посилається на ст. 229 ЦК України в редакції 2003 року, в той же час на момент укладення угоди діяли норми ЦК Української РСР та підстави визнання угоди недійсною внаслідок помилки передбачені ст. 56 ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 56 Цивільного кодексу Української РСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість. Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною, вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобов'язана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.2 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», щодо застосувань положень ст. 56 ЦК УРСР від 1963 року, під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і питання певних юридичних наслідків. Аналогічні розяснення викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 №9, з яких убачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ст. 244 Цивільного кодексу Української РСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Таким чином з огляду на викладені положення, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір дарування від 19 листопада 1994 року було укладено з дотриманням вимог закону, що діяв на час його укладення. Договір дарування нерухомого майна є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Суд не приймає посилання позивача на те, що договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, як зазначено у ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР, оскільки ст. 227 та ст. 244 ЦК Української РСР чітко передбачено форму та момент укладення договору дарування нерухомого майна, дані положення є спеціальними нормами по відношенню до загальної ст. 243 ЦК Української РСР, тому суд бере їх до уваги. Нотаріальна форма укладення договорів дарування передбачена ст. 244 ЦК УРСР та по суті є посвідченням угоди нотаріусом у визначеному нотаріальним законодавством порядку. Відповідно достатей 43 - 46 Закону України «Про нотаріат», в редакції, яка діяла на час вчинення правочину, на нотаріуса покладаються обовязки встановити особу громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевірити її дієздатність та витребувати і перевірити документи, необхідні для вчинення такої дії. Договір дарування від 19 листопада 1994 року укладено у письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] За змістом посвідчувального напису договір підписаний в присутності нотаріуса, який встановив особи, перевірив їх дієздатність, що свідчить про те, що волевиявлення [PERSON] як дарувальника було вільним та відповідало його внутрішній волі. Будь-яких доказів невідповідності дій нотаріуса вимогам діючого на той час законодавства при посвідченні даного договору дарування позивачем суду не надано. Вирішуючи, чи слід визнати оспорюваний договір дарування недійсним з підстав укладення його внаслідок помилки, як зазначає позивач, суд бере до уваги розяснення, що висловлені Пленумом Верховного Суду України з метою забезпечення правильного та однакового застосування судами законодавства при розгляді цивільних справ про визнання правочинів недійсними, зокрема, у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене\~та аналізуючи\~надані докази\~у їх\~сукупності,\~суд приходить\~до висновку,\~що позов\~ в\~частині визнання\~недійсним договору дарування укладеного\~між [PERSON]\~та [PERSON],\~який був\~посвідчений 29\~листопада 1994\~року державним\~нотаріусом Другої\~[PERSON] державної\~нотаріальної контори\~[PERSON]\~та зареєстрований\~в реєстрі\~за №\~2-3634 задоволенню не підлягає в зв'язку з його безпідставністю, оскільки позивачем не зазначено жодної обставини, яка є передбаченою законом підставою вважати, що цей договір укладений внаслідок помилки [PERSON], неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Таких обставин позивачем [PERSON] обґрунтовано та доведено суду не було. Суд не приймає до уваги докази, які не стосуються предмета доказування і не мають значення для вирішення справи. Доводи позивача в тій частині, що він займався будівництвом спірного будинку, що батько обіцяв залишити побудований ним будинок саме йому та його померлій матері [PERSON] не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним. Так як позивачу відмовлено в позові в частині визнання договору дарування від 19 листопада 1994 року недійсним, то не підлягають задоволенню інші вимоги позивача, оскільки вони є похідними від цієї вимоги. З приводу посилання відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] П М. щодо пропуску позивачем строків звернення до суду з вимогою про захист своїх порушених прав позовної давності, з огляду на зміст статей про строки позовної давності, їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно до п. 7 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на предявлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Відповідно до\~ст. 71 ЦК\~(1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статтею 74 ЦК\~(1963 року) визначено, що вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.\~Стаття 75 ЦК\~(1963 року) передбачає, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до\~ст. 76 ЦК\~(1963 року) передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Стаття 80 ЦК\~(1963 року) визначає, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Разом з тим, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Крім того, суд зазначає, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом без поважної причини. Відповідно до ч. 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидв історони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 3. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуваннямціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Ч. 9 статті 141 ЦПК України передбачено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Відповідно до статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншо їсторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з наданих відповідачем [PERSON] письмових доказів нею було сплачено на професійну правничу допомогу 12 000 грн. (а.с. 135, том 3). Таким чином відповідачем [PERSON] підтверджено в повному обсязі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем не було заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката та не надано будь-яких доказів неспівмірності понесених відповідачем [PERSON] витрат на оплату правничої допомоги адвокату. Таким чином, беручи до уваги вимоги ст.133, ст. 137, ч.9 ст.141 ЦПК України з позивача підлягають стягненню повністю на користь відповідача [PERSON] понесені нею витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 12 000 грн. (а.с.135, том 3).

Outcome: approved