Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. На обґрунтування своїх вимог з урахуванням подальших змін та доповнень до позовної заяви [PERSON] зазначив, що його житловий будинок з господарськими будівлями розташований на присадибній земельній ділянці площею 0,06 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Поруч, за адресою [ADDRESS] проживає його брат з сином, відповідачі в справі, які мають у користуванні присадибну земельну ділянку площею 0,15 га, з них 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд і будівель. Відповідачі впритул біля стіни його хліва склали свої дрова, накрили їх плівкою, внаслідок чого він не має можливості нормально користуватися хлівом, підтримувати його в належному стані. Плитка, якою облицьовані стіни хліва, під дровами облетіла і продовжує облітати, руйнується стіна хліва, фаціят. На його неодноразові прохання до відповідачів забрати дрова від стіни його хліва, щоб він мав можливість її відремонтувати, відповідачі не реагують. Навпаки, відповідач [PERSON] свариться з ним і погрожує, що взагалі знесе його хліва. Така поведінка відповідачів є незаконною і порушує його право на вільне, безперешкодне користування своєю власністю та порушує діюче законодавство. Так, як відповідачі грубо порушують його право власності, чинять йому перешкоди в обслуговуванні хліва, він змушений ставити питання про визначення порядку користування в натурі на місцевості присадибними земельними ділянками його та відповідачів з урахуванням розташування на них господарських споруд: його та відповідачів хлівів, з урахуванням п.3.25* ДБН-360-92*, відповідно до якого для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни має бути не менше 1 м. Його звернення до Красилівської міської ради щодо встановлення меж суміжних, його та відповідачів земельних ділянок у відповідності з вимогами вказаного пункту ДБН-360-92* залишається поза увагою, що порушує його законні права на вільне, безперешкодне користування своєю власністю. Згідно з листом відділу Держземагентства № 757 від 24.04.2013 присадибні земельні ділянки, які розташовані по [ADDRESS], що знаходиться в користуванні відповідачів та [ADDRESS], якою користується він - не приватизовані. Оскільки їхні з відповідачем земельні ділянки неприватизовані, є землями територіальної громади м.Красилова, міська рада є розпорядником даних земель і в її повноваженнях є визначення порядку користування даними землями, встановлення їх меж згідно діючого законодавства. Також зазначив, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] не визнає, вважає їх надуманими та неправильними, такими, що не підлягають задоволенню. Твердження відповідачів-позивачів про те, що в їх користуванні має перебувати 0,19 га спростовується довідкою Красилівської міської ради № 566/0315/13 від 15.04.2013 про те, що згідно земельно-кадастрових книг за відповідачами в користуванні перебуває лише 0,15 га. Твердження відповідачів про те, що йому в 1979 році надавався дозвіл лише на будівництво будинку є неправильним, оскільки у відповідності з планом забудови від 16.05.1979 йому надано дозвіл на будівництво як будинку, так і хліва, до того ж у відповідності з п. 2 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства 31.01.1966, погодженої з заступником Голови Верховного Суду УРСР 15.01.1966, яка діяла до 13.12.1995 «під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером.» А тому, твердження відповідачів про те, що він не має дозволу на будівництво є безпідставним. Відповідач [PERSON] чудово обізнаний, що хлів для нього будувався їхнім батьком, який не дозволив будувати його на городі. При цьому у відповідності з висновком експерта № 156/013 від 11.03.2014 відстань від будівлі його хліва до житлового будинку відповідачів становить 10,8 м. До того ж у той час, коли їхній батько [PERSON] і він будували для нього будинок з хлівом у 1979 році, власниками будинку [ADDRESS] були його батьки, які жодних претензій до нього не мали і навпаки, батько наполягав на такому розташуванні хліва. Відповідачу [PERSON] на той час було лише 12 років. Відповідачі отримали в користування свої частини будинку в 1991 році, що підтверджується рішенням Красилівського районного суду від 03.07.1991, яке відповідачами приєднано до свого зустрічного позову. З 1979 року і до даного часу жодних претензій до нього щодо неправильної забудови або захоплення ним земельної ділянки не висувалося. Все почалося лише після того, як [PERSON] зруйнував на стіні його хліва облицювальну плитку, а щоб приховати це від сусідів, які робили йому зауваження з цього приводу, розташував упритул до хліва свої дрова, які на його прохання не бажає прийняти від хліва, чим продовжує завдавати шкоди його майну - хліву, в зв'язку з чим він був змушений звернутись до суду. Відповідачі намагаються уникнути відповідальності за пошкодження його хліва і безпідставно звинувачують його в нібито захопленні їхньої земельної ділянки, в той час, коли згідно акту обміру присадибних земельних ділянок за 1993 рік, що наданий Красилівською міською радою, за відповідачем значиться присадибна земельна ділянка площею 0,1343 га, при проведенні експертиз встановлено, що площа земельної ділянки, якою користуються відповідачі становить 0,1604 га (висновок № 6-57-13) та 0,1584 га (висновок № 156/013). При цьому у висновку експерта № 156/013 вказано, що зменшення земельної ділянки нібито відбулося за рахунок 10 кв.м. у точках 22-23-24-25-21-22-23, в той час, коли відповідно до земельно-кадастрової документації Красилівської міської ради за відповідачами в користуванні закріплено 0,15 га, а відповідачі згідно висновку експерта № 156/013 в натурі на місцевості мають 0,1584 га, що є більше, ніж за ними закріплено. Згідно даного ж висновку експерта № 156/013 перебудова хліва є неможливою, а гараж ним побудований з дотриманням державних будівельних норм. Отже, вимоги відповідачів до нього є безпідставними, такими, що висунуті з порушенням термінів позовної давності, а саме після того, як пройшло 34 роки після побудови його хліва, а термін позовної давності у відповідності із ст. 257 ЦК України встановлений тривалістю у три роки. До того ж вимоги відповідачів є безпідставними та надуманими, такими що свідчать лише про намагання відповідачів не виконувати його законних вимог про усунення перешкод у користуванні ним своєю власністю. Про те, що відповідач [PERSON] постійно вчиняє з ним та його рідними сварки, під час яких починає бійки, свідчать його звернення до міліції, копії листів-відповідей та копія акту судово-медичного обстеження від 29.04.2010. Просить відмовити [PERSON] та [PERSON] в задоволенні позовних вимог внаслідок їх безпідставності та в зв'язку з пропуском ними строків позовної давності; зобов'язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні хлівом, забрати свої дрова від стіни його хліва та відновити за власний рахунок облицювальну плитку на стіні його хліва, яка пошкоджена саме відповідачем [PERSON]; визначити порядок користування суміжними присадибними земельними ділянками, його, що розташована по [ADDRESS] і відповідачів, що розташовані по [ADDRESS] у відповідності з варіантом № 1 висновку експерта № 6-57-13 від 13.01.2014 та стягнути судові витрати. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] позов не визнали, заперечили проти позову в повному обсязі, подали зустрічний позов, у якому з урахуванням подальших змін та доповнень зазначили, що згідно рішення Красилівського районного суду від 03.07.1991, свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.09.2004, виданого державним нотаріусом Красилівської державної нотаріальної контори Шлейник М.С., р/№ 3741 та договору дарування від 30.10.2001, посвідченого приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу [PERSON], р/№ 3960 позивач [PERSON] є власником 74/100 частин, а позивач [PERSON] згідно того ж рішення суду є власником 26/100 частини будинковолодіння [ADDRESS], яке складається з житлового будинку «А-1», хліва «Б» та погреба «В» 1971 року побудови, а також користувачами призначеної для його обслуговування присадибної земельної ділянки за тією ж адресою площею 0,10 га. Зазначене будинковолодіння було збудоване на земельній ділянці площею 0,25 га, яка була виділена у 1967 році [PERSON] та [PERSON] із земель колгоспу «Правда» та була закріплена за даним будинковолодінням, що встановлено та підтверджується рішенням Красилівського районного народного суду від 03.07.1991 по справі за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про поділ колгоспного двору. Зокрема у абз. 12 мотивувальної частини зазначеного рішення суду вказано, що «в судовому засіданні встановлено, що сторонам (тобто [PERSON], [PERSON] та [PERSON]) у 1967 році із земель колгоспу «Правда» виділена земельна ділянка площею 0,25 га». Згідно ст. 90 ЗК України в редакції 1970 року, ст. 30 ЗК України в редакції 1992 року та ст. 120 ЗК України в редакції 2002 року на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить у користування всіх співвласників будівлі. Таким чином, з переходом до позивачів права власності на житловий будинок та господарські будівлі по [ADDRESS] до них перейшло також і право користування закріпленою за ними та призначеною для їх обслуговування земельною ділянкою площею 0,19 га (0,25 га - 0,06 га), а тому вони вправі вимагати захисту свого права землекористування шляхом звільнення самовільно зайнятої відповідачем земельної ділянки та відновлення становища, яке існувало до порушення їх прав. Зокрема, у 1979 році із зазначеної земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] площею 0,25 га відповідачу було виділено під будівництво житлового будинку 0,06 га з присвоєнням їй адресного номера [ADDRESS]. Таким чином, у користуванні [PERSON] та [PERSON] після цього залишилось 0,19 га (0,25 га - 0,06 га). Рішенням виконавчого комітету Красилівської міської ради від 16.05.1979 № 187 відповідачу надано право індивідуального будівництва на зазначеній земельній ділянці та зобов'язано в строк до 16.06.1979 одержати від технічного бюро райвиконкому всю необхідну технічну документацію на право забудови цієї земельної ділянки. Тобто, дозвіл на будівництво хліва зазначеним рішенням для відповідача не надавався. 17.05.1979 представником технічного бюро Яриновським П. В. складено план забудови згаданої земельної ділянки для передачі її під забудову в безстрокове користування відповідачу та в той же день проведено відведення її в натурі, про що складено відповідний акт. Згідно ст. 105 ЦК УРСР у редакції 1963 року будівництво будівель і споруд може здійснюватись лише при наявності встановленого дозволу на будівництво, належно затвердженого проекту, у відповідності з останнім та без порушення основних будівельних норм і правил. У разі відсутності зазначених дозвільних документів будівництво є самочинним. Всупереч наведеним вимогам закону та пунктам 2, 3 рішення виконавчого комітету Красилівської міської ради від 16.05.1979 № 187 [PERSON] не отримав усієї необхідної технічної документації на будівництво, а саме затвердженого проекту, а план забудови земельної ділянки не є тотожним проекту будівлі із зазначенням усіх її технічних характеристик, у зв'язку з чим він втратив право будівництва по зазначеному рішенню. Тобто, відповідач не отримав та не мав дозволу на будівництво хліва «Б» та його затвердженого проекту. Як слідує з виданого відповідачу плану забудови земельної ділянки її західна межа по всій довжині була суміжною із земельною ділянкою [PERSON] по [ADDRESS] (яка на даний час належить [PERSON] та [PERSON]) та була визначена на відстані 5 м. від запроектованого житлового будинку відповідача та 2 м. 50 см. від належного [PERSON] існуючого хліва «Б». Будівництво сараю відповідача було запроектовано на відстані 8 метрів на південь від проектованого житлового будинку та 5 м. від належного [PERSON] існуючого хліва «Б». Таким чином, межа між земельною ділянкою відповідача та [PERSON] була визначена на певній відстані від існуючого хліва «Б» [PERSON] у сторону земельної ділянки відповідача та пролягала до дороги, з якою межували обидві земельні ділянки. Зазначене також слідує з кадастрового плану земельних ділянок із зазначенням невідповідності плану забудови від 1979 року (додаток № 12) до висновку № 156/013 будівельно-технічної експертизи від 11.03.2014, згідно якого західна межа земельної ділянки відповідача була визначена планом її забудови на відстані 1 м. 64 см. від північно-східного кута хліва [PERSON] Тобто, вся земля, яка суміжна із західною межею виділеної для відповідача згідно зазначеного плану забудови земельної ділянки належала до сусіднього будинковолодіння [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] та знаходилась у їх користуванні, була забудована і використовувалась для обслуговування розташованих на ній будівель. Однак, незважаючи на викладене, при забудові земельної ділянки відповідач порушив виданий йому план забудови та межі земельної ділянки, поруч із північною стіною хліва [PERSON] самовільно змістив суміжну з ним межу в сторону земельної ділянки останнього на 5,97 м. (1,64 м., + 1,77 м. + 2,56 м.) на відрізку, позначеному в кадастровому плані земельних ділянок (додаток № 12) до висновку судового експерта [PERSON] № 156/013 від 11.03.2014 точками № 5; 6; 7; 8; 9 і від зазначеного хліва до дороги (вулиці Піонерської) довжиною 17,2 м. (3,49 м. + 1,99 м. + 4,65 м. + 3,03 м. + 4,04 м.) на відрізку, позначеному точками 9; 10; 11; 12; 13; 14; 1 у тому ж кадастровому плані, внаслідок чого самовільно захопив 0,0075 га. (75 кв.м.) суміжної з ним земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] Згідно висновку експерта № 156/013 від 11.03.2014 план забудови земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] від 17.05.1979 при будівництві будівель та споруд, а також огорож на даній земельній ділянці не дотриманий. Частина земельної ділянки по [ADDRESS] згідно фактичних меж знаходиться поза межами плану забудови. Площа даної земельної ділянки складає 0,0075 (75 кв.м.) та обмежена точками 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-1; фактичне розташування будівель та споруд на території земельної ділянки [ADDRESS] не співпадає з розташуванням будівель, яке вказане в плані забудови. Зазначена земельна ділянка з користування [PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку за рішенням органу місцевого самоврядування не вилучалась та відповідачу не виділялась, відповідні зміни до розробленого плану забудови земельної ділянки відповідача не вносились. За словами відповідача таке користування земельною ділянкою по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] мало бути тимчасовим, а саме на період будівництва ним власного будинку з метою спрощення виконання будівельних робіт, підвезення, розвантаження та складування будівельного матеріалу, а хлів мав бути збудований ним у місці, зазначеному у плані забудови, тому батьки відповідача [PERSON] та [PERSON] відразу не вимагали її звільнення. Протягом 1979 року відповідач збудував житловий будинок, який згідно акту від 29.12.1979 був прийнятий у експлуатацію. Інші будівлі, в тому числі хлів «Б» у той час збудовані не були та в експлуатацію не приймались, як слідує із зазначеного акту від 29.12.1979 будь-якої інформації щодо цього він не містить. Через декілька років відповідач з порушенням виданого йому плану забудови, без дозволу на будівництво та виконання будівельних робіт, без розробленого, погодженого та затвердженого проекту самовільно збудував на самовільно захопленій ним земельній ділянці [PERSON] та [PERSON] тимчасовий хлів розміром 6 м. на 4 м., а в 2010 році гараж розміром 5 м. на 6 м. Зокрема, згідно висновку експерта № 156/013 від 11.03.2014 розміщення хліва не відповідає вимогам державних будівельних норм, стандартів і правил у галузі будівництва, з метою приведення у відповідність із ними перебудова хліва неможлива. Порушення протипожежних відстаней між будівлями та спорудами може призвести до поширення вогню в разі виникнення пожежі в одній із таких будівель, а порушення санітарних вимог по дотриманню відстані від господарських будівель для свійських тварин до житлових будинків може мати шкідливий вплив на здоров'я людей, які в них проживають. Також актом та протоколом державного інспектора Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Хмельницькій області Тимчука А.П. від 05.12.2013 встановлено, що вищезазначений гараж збудований відповідачем у 2010 році без затвердженої проектної документації, дозвільних документів, надаючих право виконувати будівельні роботи та він не введений в експлуатацію, чим порушено вимоги абз. 4 ст. 25 Закону України «Про основи містобудування» та вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ст. 97 КУпАП. Тим же інспектором відповідачу внесено припис про оформлення до 28.02.2014 всієї необхідної документації на гараж та зобов'язано ввести його в експлуатацію. Постановою від 09.12.2013 начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Хмельницькій області відповідач визнаний винним у вчиненні вищезазначеного правопорушення, передбаченого ст. 97 КУпАП. Згідно листа Красиліського РЕМ від 21.03.2014 № 120 20.03.2014 уповноваженими особами було здійснено перевірку та встановлено факт порушення охоронної зони ПЛ-0,4 кв. № 2 від КТП № 42 по [ADDRESS] в частині господарської будівлі - гаража. В свою чергу, відповідач пояснював, що зазначені хлів та гараж є тимчасовими будівлями, в експлуатацію не приймались та прийматись не будуть, право власності на них він не оформляв та не оформлятиме і за потребою, на першу вимогу сусідів, тобто [PERSON], [PERSON] та позивачів вони будуть перенесені у визначене в плані забудови його земельної ділянки місце будівництва, а зайнята відповідачем вищезгадана земельна ділянка буде звільнена та повернена [PERSON], [PERSON] та позивачам. Тобто користування відповідачем зазначеною земельною ділянкою позивачів було тимчасовим, відповідач не заперечував проти її звільнення в будь-який час, не висував щодо неї будь-яких претензій, не намагався оформити та посвідчити своє користування нею, спору щодо її звільнення та повернення з ним не було, в зв'язку з чим [PERSON], [PERSON] та позивачі не вимагали її звільнення та повернення, вважаючи, що відповідач здійснить це на їх першу вимогу. Крім того, враховуючи те, що зазначений хлів є самочинним будівництвом, а особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, позивачі вважали, що строк позовної давності про його перебудову або знесення, а також звільнення зайнятої ним земельної ділянки не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після його зведення. Аналогічна правова позиція з цього приводу наведена у п. 29 Постанови Пленуму ВСС України «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України ( про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6. Однак, користуючись довірою, у 2013 році відповідач розпочав підготовку до приватизації земельної ділянки, розпочав заперечувати право позивачів на неї, заявив, що вона належить лише йому та 18.08.2013 звернувся до Красилівського районного суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні вищезазначеним самочинно збудованим хлівом та встановлення меж його присадибної земельної ділянки на відстані 1 метра від стіни зазначеного хліва, обґрунтовуючи свої вимоги належністю йому зазначеної земельної ділянки. Тому, саме з цього часу позивачі довідались про порушення свого права землекористування, його заперечення та про необхідність його судового захисту так, як зважаючи на вищевикладені обставини та поведінку відповідача раніше такої необхідності не виникало, в зв'язку з чим визначений законом строк позовної давності позивачами не пропущений. За таких обставин згідно ст. 105 ЦК УРСР в редакції 1963 року і ст. 376 ЦК України зазначені хлів та гараж є самочинним будівництвом, створюють загрозу майну позивачів та порушують їх право на належні, безпечні та здорові умови проживання. Частиною 2 ст. 386, стст. 391, 16 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення певних дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд може захистити цивільне право або інтерес шляхом припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. З урахуванням викладеного відповідачі-позивачі [PERSON], [PERSON] просять суд зобов'язати [PERSON] знести самочинно збудовані ним на межі земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS] хлів, позначений на плані літерою «Б» розміром 6 м. на 4м. площею забудови 25,5 кв.м. та гараж розміром 6,58 м. на 4,04 м. по [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку позивачів площею площею 0,0068 га, обмежену точками 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-1 (кадастровий план земельних ділянок додатку до висновку № 204д/014 додаткової земельно-технічної експертизи від 24.07.2014); визначити межу між земельними ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS] у відповідності з планом забудови земельної ділянки по [ADDRESS] від 17.05.1979 згідно точок під № 4-5-20 кадастровому плані земельних ділянок з зазначенням невідповідностей плану забудови від 1979 року по [ADDRESS] та [ADDRESS] Додатку № 12 до висновку експерта № 156/013 від 11.03.2014 року будівельно-технічної експертизи та стягнути судові витрати. Представник третьої особи Красилівської міської ради Романюк Т.М. первісний позов вважає обгрунтованим, а зустрічний - необгрунтованим, у запереченнях проти первісного позову зазначила, що 22.01.2013 до міської ради надійшла заява [PERSON] про створення комісії і проведення розподілу присадибної земельної ділянки по [ADDRESS] від присадибної земельної ділянки по [ADDRESS]. 19.02.2013 [PERSON] направлено проміжну відповідь та повідомлено, що його заява буде винесена на розгляд чергового виїзного засідання постійної комісії з питань регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища. Зазначена заява розглянута на засіданні комісії 17.04.2013 і встановлено, що земельні ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] не приватизовані. Межа між вказаними земельними ділянками має чіткі багаторічні межові знаки, а саме: стіна господарської будівлі [PERSON] та стіна господарської будівлі сусідів [PERSON] та [PERSON], а також металева огорожа, яка розділяє зазначені землеволодіння. Враховуючи те, що відповідно до п. 2 ст. 108 ЗК України власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними, витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди, комісія рекомендувала [PERSON] та сусідам [PERSON] і [PERSON] у подальшому вирішувати питання землекористування в руслі добросусідства. 16.05.2013 до міської ради надійшла заява [PERSON] про встановлення в натурі на місцевості межі його земельної ділянки площею 0,06 га із залученням за його рахунок відповідної організації, яка має ліцензію на проведення топографічних робіт. 03.07.2013 комісією міської ради за участю виконавця робіт із землеустрою фізичної особи-підприємця [PERSON] в присутності дружини заявника та представника від дворогосподарства по [ADDRESS] на місці розглянуто заяву. В присутності комісії виконавцем робіт із землеустрою [PERSON] за допомогою спеціалізованого обладнання на місці було проведено обмір земельної ділянки по [ADDRESS] по багаторічних межових знаках. За результатами розгляду зазначеної заяви [PERSON] було направлено відповідь від 05.07.2013. Рішенням Красилівської міської ради від 18.11.2004 № 3 «Про надання та вилучення земельних ділянок у місті» (пп. 13, 14) вилучено з користування земельну ділянку площею 0,15 га по [ADDRESS] у [PERSON] у зв'язку зі зміною власника житлового будинку та надано безоплатно у спільну власність земельну ділянку площею 0,10 га по [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та в приватну власність площею 0,05 га [PERSON] для ведення особистого селянського господарства. Однак, [PERSON] та [PERSON] до цього часу не виготовили документи, що посвідчують право власності на земельні ділянки по [ADDRESS]. Крім того, відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Рішенням Красилівської міської ради від 10.12.2010 № 13 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності громадян на земельні ділянки, які перебували в їх користуванні» [PERSON] надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні дялінки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд на земельну ділянку площею 0,06 га по вул. [ADDRESS]. Однак, [PERSON] не подав технічну документацію до міської ради на затвердження та не отримав документ, що посвідчує право на зазначену земельну ділянку. Крім того, з 01.01.2013 із ЗУ «Про землеустрій» виключено такий вид документації, як «технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку». Тобто, громадянам, яким до 01.01.2013 не затверджені технічні документації із землеустрою, необхідно звертатись до міської ради для внесення змін у відповідні рішення в частині зміни виду документації із землеустрою. Після внесення міською радою змін у рішення заявник, з метою отримання документа, що посвідчує право на земельну ділянку зможе звернутися до ліцензіатів та замовити роботи із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Щодо зобов'язання міської ради встановити межі присадибної земельної ділянки [PERSON], то відповідно до п. 2.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Згідно п. 3.12 цієї Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. В свою чергу, виконавець - це юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником, а не орган місцевого самоврядування. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 14.01.1980 є власником житлового будинку з приналежними до нього будівлями і спорудами по [ADDRESS]. Рішенням від 16.05.1979 № 187 виконавчого комітету Красилівської міської ради надано право індивідуального будівництва в м.Красилові по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 600 кв.м. [PERSON] та зобов'язано в строк до 16.06.1979 одержати від технічного бюро райвиконкому всю необхідну технічну документацію на право забудови цієї земельної ділянки. У плані забудови зазначеної земельної ділянки, складеному 17.05.1979 П.Яриновським зазначені проектний житловий будинок та проектний сарай. Відомості щодо проекту гаража відсутні. Зазначений житловий будинок зареєстрований у Хмельницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за [PERSON] і записаний у реєстрову книгу за № 13 під реєстровим номером 2638 14.01.1980. Відповідно до акту № 505 прийомки в експлуатацію індивідуального будинковолодіння в м.Красилові від 29.12.1979, затвердженого рішенням Красилівського міськвиконкому народних депутатів № 441 комісією Красилівського міськвиконкому прийнято в експлуатацію будинковолодіння [ADDRESS]. При прийомці будинковолодіння в натурі встановлено, що, як зазначено в п. 3 вищевказаного акту № 505, на ділянці інших будівель, крім житлового будинку, немає. В технічному паспорті на присадибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], виготовленому станом на 01.06.2004 зазначені житловий будинок, хлів та гараж, однак будь-які дані про їх розташування на ділянці, рік побудови, введення їх в експлуатацію відсутні. В інформації Красилівської міської ради № 564/02-15/13 від 15.04.2013 зазначено, що згідно записів у земельно-кадастровій книзі м.Красилова земельна ділянка по [ADDRESS] площею 0,10 га рахується за [PERSON] та [PERSON] у спільному користуванні для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,05 га - за [PERSON] для ведення особистого селянського господарства; земельна ділянка по [ADDRESS] площею 0,06 га рахується за [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Зазначені земельні ділянки не приватизовані. Відповідно до рішення № 3 від 18.11.2004 19 сесії Красилівської міської ради 4 скликання земельну ділянку площею 0,15 га по [ADDRESS] вилучено з користування [PERSON] в зв'язку зі зміною власника житлового будинку та надано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,10 га [PERSON], [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та в приватну власність площею 0,05 га [PERSON] для ведення особистого селянського господарства. Рішенням № 13 від 10.12.2010 другої сесії Красилівської міської ради шостого скликання [PERSON] надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,06 га по [ADDRESS]. Згідно рішення Красилівського районного суду від 03.07.1991, свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.09.2004, виданого державним нотаріусом Красилівської державної нотаріальної контори Возною В.Б., р/№ 3741 та договору дарування від 30.10.2001, посвідченого приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу [PERSON], р/№ 3960 [PERSON] є власником 74/100 частин, а [PERSON] є власником 26/100 частини будинковолодіння [ADDRESS], яке складається з житлового будинку «А-1», хліва «Б» та погреба «В», 1971 року побудови, а також користувачами призначеної для його обслуговування присадибної земельної ділянки за тією ж адресою площею 0,10 га. Зазначене будинковолодіння було збудоване на земельній ділянці площею 0,25 га, яка була виділена у 1967 році [PERSON] та [PERSON] із земель колгоспу «Правда» та була закріплена за даним будинковолодінням, що встановлено та підтверджується рішенням Красилівського районного народного суду від 03.07.1991 по справі за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про поділ колгоспного двору, у мотивувальній частині якого вказано, що «в судовому засіданні встановлено, що сторонам (тобто [PERSON], [PERSON] та [PERSON]) у 1967 році із земель колгоспу «Правда» виділена земельна ділянка площею 0,25 га». У 1979 році із зазначеної земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] площею 0,25 га [PERSON] було виділено під будівництво житлового будинку ділянку площею 0,06 га з присвоєнням їй адресного номера [ADDRESS]. Також актом та протоколом державного інспектора Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Хмельницькій області Тимчука А.П. від 05.12.2013 встановлено, що гараж збудований [PERSON] у 2010 році без затвердженої проектної документації, дозвільних документів, надаючих право виконувати будівельні роботи та не введений в експлуатацію, чим порушено вимоги абз. 4 ст. 25 Закону України «Про основи містобудування» та вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ст. 97 КУпАП. Постановою від 09.12.2013 першого заступника начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Хмельницькій області на [PERSON] за порушення в сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, допущені при вчинені будівництва гаража по [ADDRESS] притягнено до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 97 КупАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді 170 грн. штрафу, головним державним інспектором Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Тимчуком А.П. внесено припис, яким зобов'язано привести будівництво гаража у відповідність до вимог законодавства. Також будівництвом гаража порушено охоронну зону електричних мереж, про що зазначено в листі директора Красилівського РЕМ № 120 від 21.03.2014. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 6-57-13 від 13.01.2014 існуюча огорожа між присадибними земельними ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS] не відповідає будівельним нормам та розмірам ділянок; встановити межі земельної ділянки [PERSON] біля його хліва вздовж всієї стіни на відстані 1 м. від виступної конструкції стіни хліва до межі присадибної земельної ділянки [PERSON] і [PERSON] технічно можливо лише частково, оскільки відстань між стінами господарських будівель суміжних земельних ділянок місцями є меншою від 2-х метрів. У висновках судової будівельно-технічної експертизи № 156/013 від 11.03.2014 та додаткової земельно-технічної експертизи № 204д/014 від 24.07.2014 зазначено, що план забудови від 17.05.1979 земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] не дотриманий; розміщення та будівництво хліва [PERSON] на межі земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS], що знаходяться в користуванні сторін по вул. Піонерській м.Красилова не відповідає вимогам державних будівельних норм, стандартів і правил у галузі будівництва, перебудова хліва неможлива, порушення протипожежних відстаней між хлівом [PERSON] та житловими й господарськими будівлями [PERSON] і [PERSON] може привести до поширення вогню у разі виникнення пожежі в одній з таких будівель, а порушення санітарних вимог по дотриманню відстані від хліва до житлового будинку може мати шкідливий вплив на здоров'я людей, які в ньому проживають; фактичні межі присадибних земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] не відповідають існуючій земельно-кадастровій документації на них, у тому числі плану забудови земельної ділянки [PERSON] від 17.05.1979, зменшення площі земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] [ADDRESS] відбулось за рахунок частини ділянки площею 0,0054 га, обмеженої точками 15-16-17-18 (кадастровий план додатку № 12 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 156/013 від 11.03.2014) та частини ділянки площею 0,0068 га, обмеженої точками 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-1 (кадастровий план земельних ділянок додатку до висновку додаткової земельно-технічної експертизи від 24.07.2014), які знаходяться в фактичному користуванні [PERSON] Ці обставини підтверджуються: повідомленням № Л/392/02-8/13 від 05.07.2013 Красилівської міської ради, фотокартками, свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 14.01.1980 [PERSON], рішенням № 187 від 16.05.1979 виконавчого комітету Красилівської міської ради народних депутатів, актом від 17.05.1979, повідомленням № 04-03-06/757 від 24.04.2013 відділу Держземагентства, кадастровим планом земельної ділянки, планом забудови земельної ділянки від 17.05.1979, реєстраційною карткою Хмельницького обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації на житловий будинок [PERSON], актом № 505 прийомки в експлуатацію індивідуального будинковолодіння в м.Красилові від 29.12.1979, затвердженим рішенням Красилівського міськвиконкому народних депутатів № 441, технічним паспортом на присадибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], інформацією Красилівської міської ради № 564/02-15/13 від 15.04.2013, рішенням № 3 від 18.11.2004 19 сесії Красилівської міської ради 4 скликання, рішенням № 13 від 10.12.2010 другої сесії Красилівської міської ради шостого скликання, рішенням Красилівського районного суду від 03.07.1991, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 07.09.2004, виданим державним нотаріусом Красилівської державної нотаріальної контори Возною В.Б., р/№ 3741, договором дарування від 30.10.2001, посвідченим приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу [PERSON], актом та протоколом державного інспектора Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Хмельницькій області Тимчука А.П. від 05.12.2013, постановою від 09.12.2013 першого заступника начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Хмельницькій області, приписом головного державного інспектора Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Тимчука А.П., листом директора Красилівського РЕМ № 120 від 21.03.2014, висновком судової будівельно-технічної експертизи № 6-57-13 від 13.01.2014, висновками судової будівельно-технічної експертизи № 156/013 від 11.03.2014 та додаткової земельно-технічної експертизи № 204д/014 від 24.07.2014. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право власності є непорушним. Згідно стст. 319, 391 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 103, 104, 106, 152 Земельного кодексу України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо); власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, встановлення, зберігання межових знаків тощо); власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше; власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними; власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до чч. 1,2 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил; особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Аналогічні вимоги передбачені й статтею 105 ЦК Української РСР в редакції, чинній на час самочинного будівництва [PERSON] хліва. Як встановлено в ході судового розгляду справи, на земельній ділянці [ADDRESS] [PERSON] хліва та гаража побудовано самочинно, частково вони розташовані на земельній ділянці, що знаходиться в користуванні [PERSON] та [PERSON]., хліва, на початку 80-х років минулого століття, - без затвердженого відповідного проекту та в іншому місці земельної ділянки, ніж це було передбачено планом, гаража - без затвердженого відповідного проекту та погодження його будівництва з органами місцевого самоврядування, без прийняття цих споруд в експлуатацію відповідно до чинного законодавства. Оскільки хлів є самочинним будівництвом, відповідно до чинного законодавства в експлуатацію не прийнятий, то [PERSON] не може вимагати від [PERSON] та [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні цим хлівом, забрати дрова від його стіни та відновити за власний рахунок облицювальну плитку на його стіні, оскільки таку вимогу відповідно до ст. 319 ЦК України може пред'явити тільки власник споруди, а [PERSON] власником хліва не є, може бути визнаний тільки власником матеріалів, з яких цей хлів збудований, а дрова [PERSON] та [PERSON] складені на території присадибної земельної ділянки, якою вони законно користуються. Обов'язок прийняття в експлуатацію збудованого [PERSON] хліва передбачено Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства УРСР Романовим 31.01.1966 та погодженою заступником Голови Верховного Суду УРСР Сіденком Р. 15.01.1966, що була чинною на час будівництва спірного хліва, у п. 4 якої вказано, що будинки, які підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутутів трудящих; відповідно до п. 2 цієї Інструкції під будинком, як об'єктом правової реєстрації розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі, з чого випливає, що в експлуатацію повинні бути прийняті й господарські споруди, а не тільки житловий будинок. Суд вважає некоректним посилання представника [PERSON] [PERSON] на п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України № 127 від 24.05.2001 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 582/5773 від 10.07.2001, де зазначено, що не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року, оскільки, на думку суду, тут йдеться про господарські будівлі та інші споруди, збудовані без будь-яких проектів на виділеній під будівництво земельній ділянці, будівництвом яких не порушено будь-чиїх прав та інтересів. У даному ж випадку спірний хлів збудовано [PERSON] на підставі наданого йому плану забудови, однак всупереч цьому плану, оскільки збудовано його в іншому місці, ніж те, яке зазначене в плані забудови, що привело до порушення цим будівництвом вимог державних будівельних норм, стандартів і правил у галузі будівництва, порушено право користування [PERSON] та [PERSON] наданої їм земельною ділянкою, не дотримано протипожежні відстані між хлівом [PERSON] та житловими й господарськими будівлями [PERSON] і [PERSON], що може привести до поширення вогню у разі виникнення пожежі в одній з таких будівель та порушено санітарні вимоги по дотриманню відстані від хліва до житлового будинку, що може мати шкідливий вплив на здоров'я людей, які в ньому проживають. А оскільки відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом вважаються житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил, то споруду хліва [PERSON], на захист прав на який подано ним позов, слід визнати самочинним будівництвом з усіма наслідками, які з цього випливають. Також не вважає суд обгрунтованими вимоги представників [PERSON] про необхідність відмови в зустрічному позові [PERSON] та [PERSON] щодо знесення самочинно збудованих [PERSON] на межі земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS] хліва, позначеного на плані літерою «Б» розміром 6 м. на 4м. площею забудови 25,5 кв.м. та гаража розміром 6,58 м. на 4,04 м. по [ADDRESS] з підстав пропуску строку позовної давності для звернення до суду, оскільки у випадку заявлення вимог про знесення самочинно збудованих споруд строк позовної давності застосуванню не підлягає. Так, у п. 29 постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 ''Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)'' зазначено, що ''враховуючи, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, строк позовної давності на вимоги про проведення перебудови самочинно збудованого чи такого, що будується, житлового будинку, прибудови до нього, будівлі, споруди чи іншого нерухомого майна, а також про знесення таких об'єктів не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після закінчення чи початку будівництва." Пунктом 30 постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 ''Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)'' визначено, що ''згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому правила статті 376 ЦК про наслідки самочинного будівництва застосовуються і до об'єктів, побудованих до набрання чинності ЦК та Законом № 3038-VI". Частиною 7 статті 376 ЦК України передбачено, що в разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідно до п. 17 постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 ''Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)'' позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Враховуючи викладене та те, що [PERSON] відмовився перебудовувати самочинно збудовані хлів та гараж, які частково знаходяться на території земельної ділянки, що перебуває в користуванні [PERSON] та [PERSON], які просять повернути їм захоплену земельну ділянку, те, що ці споруди збудовано з порушенням будівельних та санітарних норм та всупереч проекту, слід прийти до висновку про необхідність їх знесення за рахунок [PERSON] та зобов'язати [PERSON], відповідно до позовних вимог [PERSON] та [PERSON], знести самочинно збудовані ним на межі земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS] хлів, позначений на плані літерою «Б» розміром 6 м. на 4м. площею забудови 25,5 кв.м. та гараж розміром 6,58 м. на 4,04 м. та звільнити самовільно зайняту ними земельну ділянку, що надана в користування [PERSON] та [PERSON] площею 0,0068 га, обмежену точками 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-1 (кадастровий план земельних ділянок додатку до висновку № 204д/014 додаткової земельно-технічної експертизи від 24.07.2014), яка знаходиться в фактичному користуванні [PERSON]; визначити порядок користування суміжними присадибними земельними ділянками, визначивши межу між земельними ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS] у відповідності з планом забудови земельної ділянки по [ADDRESS] від 17.05.1979 згідно точок під №№ 4-5-20 кадастрового плану земельних ділянок з зазначенням невідповідностей плану забудови від 1979 року по [ADDRESS] та [ADDRESS] - додатку № 12 до висновку будівельно-технічної експертизи № 156/013 від 11.03.2014. Відповідно до стст. 79, 88 ЦПК України до судових витрат відносяться судовий збір; витрати на правову допомогу; витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що до задоволення підлягають 25 % позовних вимог [PERSON], то з [PERSON] та [PERSON] слід стягнути на його користь 146,93 грн. судового збору, 800 грн. витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи та 175 грн. витрат на правову допомогу (послуги адвоката). Повному задоволенню підлягають вимоги [PERSON] та [PERSON], а тому з відповідача [PERSON] по зустрічному позову підлягають стягненню 229,40 грн. судового збору та 4600 грн. витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи. На підставі викладеного,

Outcome: partial