Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

Позивач подав\~до Печенізького\~районного суду\~Харківської області\~вказаний вище\~позов,\~в якому\~просив визнати\~недійсним договір\~оренди землі\~від 25.06.2019\~року,\~укладений між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~яким передано\~в оренду\~належну [PERSON] земельну\~ділянку площею\~5,0247\~га,\~кадастровий номер\~6324655100:01:004:0053,\~призначену для\~ведення товарного\~сільськогосподарського виробництва,\~яка знаходиться\~на території\~Печенізької селищної\~ради Печенізького\~району Харківської\~області та\~скасувати державну\~реєстрацію договору\~оренди від\~25.06.2019\~року,\~укладеного між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] . Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що оспорюваний правочин від його імені вчинений [PERSON] на підставі довіреності №ННО 866639 від 29.01.2019 року, всупереч інтересам позивача, як довірителя. Також вказує, що [PERSON] не мала повноважень на укладення цього правочину, та вчинила його внаслідок зловмисної домовленості з другою стороною правочину з метою отримання вигоди від оскаржуваного правочину. У зв`язку з цим укладений правочин позивач просить визнати недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 232, 238 ЦК України. Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 06.08.2020 року позовну заяву було залишено без руху, оскільки вона була подана з порушенням вимог ч. 4\~ст. 177 ЦПК України, а саме до позовної заяви було не в повному обсязі додано документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі (а.с. 19-20). Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 18.08.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.(а.с.32-33). 14.09.2020 представник відповідача [PERSON] , адвокат Костін О.Ю. надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач [PERSON] з позовними вимогами не згодна, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На обгрунтування своєї позиції зазначив наступне. Довіреність була складена відповідно до ст. 1003 ЦК України та має у собі чітко визначений перелік можливих юридичних дій, які може здійснювати третя особа, [PERSON] , а саме бути представником [PERSON] з усіх питань, що стосується оформлення спадщини померлого батька на ім`я позивача та передачу в оренду належного позивачу [PERSON] нерухомого майна. Довіреність в частині «Для чого надається право:» визначає право [PERSON] від імені та в інтересах [PERSON] підписувати договір оренди нерухомого майна, укладати в разі необхідності договори оренди, додаткові договори до них. Представник відповідача зазначає також, що з дати укладання оспорюваного договору 25.06.2019 р. та до дати подання до суду позову, [PERSON] не було сповіщено третю особу [PERSON] про несхвалення даного договору оренди. Відповідно до ст.248 ЦК України передбачені випадки припинення представництва за довіреністю. На час укладання договору оренди земельної ділянки строк довіреності не закінчився, жодної відмови представника, або скасувань довіреності не було. Представник відповідача у вказаному відзиві заперечував факт зловмисної домовленості між представником [PERSON] та [PERSON] . Посилаючись на Постанову ВС від 29.08.2018 року у справі№522/15095/15-ц, в якій зроблено висновок щодо застосування ст.232 ЦУ та вказано, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Відповідно до наданої позивачем довіреності №ННО 866639 від 29.01.2019 року дії представника [PERSON] відповідають інтересам та волі [PERSON] . Це, на думку відповідача, підтверджується зокрема добросовісними діями представника щодо оформлення спадкового нерухомого майна, а саме земельної ділянки, до власності довірителя, нормативною оцінкою зазначеної ділянки, проведеною з метою, щоб передати її в оренду на справедливих для сторін та найкращих для [PERSON] умовах. Закон України «Про оренду землі» у ст.21 зазначає, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, а обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції з урахуванням змін щодо коефіцієнту індексації. За таких обставин, [PERSON] зробила все можливе для правильного розрахунку орендної плати відповідно до закону та на кращих для довірителя умовах, а саме 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 5378,28 грн. Зазначене представник відповідача підтверджує витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Таким чином факт укладання договору оренди від 25.06.2019 року земельної ділянки, площею 5,0247 га, кадастровий номер 6324655100:01:004:0053, відповідає повноваженням представника, який діяв добросовісно та в інтересах довірителя, без обмежень власником майна його повноважень щодо повноважень щодо представництва чи припинення ним дії довіреності. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В той же час позивачем не надано доказів на підтвердження обставин зловмисної домовленості чи наявність підстав для звільнення від доказування. В матеріалах справи не зазначено в чому полягала зловмисна домовленість представника однієї сторони з іншою стороною, не обґрунтовані позивачем, умисні дії представника, який усвідомлює, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажає або свідомо допускав їх настання, не надані докази на підтвердження недобросовісності та нерозумності дій представника, не надано жодного підтвердження щодо отримання будь-якої вигоди [PERSON] від укладення договору оренди земельної ділянки та докази того, що правочин був вчинений представником з перевищенням повноважень. Разом з\~тим,\~представник відповідача\~у відзиві\~зазначив,\~що 19.08.2019\~року між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~було укладено\~довіреність,\~зареєстровано в\~реєстрі за\~№495,\~та уповноважено\~останню бути\~представником [PERSON] \~ у\~всіх без\~винятку установах,\~організаціях,\~підприємствах. В підготовчому\~судовому засіданні\~представник позивача\~заявила,\~що з\~відзивом ознайомлена\~та відповіді\~на відзив\~надавати не\~планує.\~Третя особа\~письмові пояснення\~не надала. Інших клопотань в межах підготовчого судового засідання заявлено не було. Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 07.10.2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 11.01.2021 року було задоволено клопотання представника відповідача та третьої особи, адвоката Прокопченко К.А. про визначення статусу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача. Допитаний 11.01.2021 року в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він є власником земельної ділянки, на території Печенізької селищної ради Печенізького району площею 5,0247 га призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Про оспорюваний договір оренди дізнався від [PERSON] , який повідомив що він виготовляв документи для укладення з ФОП [PERSON] договору оренди земельної ділянки, та повідомив позивачу, що [PERSON] укладає договори оренди землі строком на 49 років і запропонував дізнатись у реєстратора щодо укладеного договору на його землю. 20 травня 2020 року позивач дізнався у реєстратора про даний договір, який був укладений на строк 49 років від імені позивача, [PERSON] яка діяла на підставі довіреності виданої на її ім`я [PERSON] . Позивач в судовому засіданні зазначив, що він не надавав [PERSON] згоду на укладення даного договору оренди строком 49 років та на суму яка зазначена в договорі оренди, оскільки він мав намір передати землю строком на 7 років та бажав би отримувати більшу орендну плату. Довіреність видана [PERSON] була видана для оформлення спадщини померлого батька на ім`я позивача та передачу в оренду належного позивачу [PERSON] нерухомого майна. Текст довіреності позивачу надав нотаріус. Позивач наданий текст прочитав, але не прохав про внесення до нього змін. Позивач повідомив суд, що він мав намір передати в оренду земельну ділянку строком 7 років але не на 49 років, даний факт ніде не зазначено, Позивач вважав, що умови договору оренди будуть обговорені пізніше. Орендну плату за оспорюваним договором позивач не отримував. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, визнати недійсним договір оренди земельної площею 5,0247 га, кадастровий номер 6324655100:01:004:0053 та скасувати державну реєстрацію даного договору оренди. Допитана 11.01.2021 року в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що з [PERSON] вони спілкуються, оскільки вони мешкають у смт. Печеніги. В робочих відносинах вони не перебувають, але відповідач вказала, що в неї є маленька дитина та інколи вона звертається до [PERSON] яка допомогає їй з документами. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] запропонувала земельну ділянку власником якої є [PERSON] для оренди, оскільки, відповідач з 2012 року є ФОП, яка займається підприємницькою та іншою діяльністю у якої в оренді, окрім спірної ділянки є багато інших земельних ділянок. На договорі спірної оренди, відповідач особисто проставляла свій підпис. Кошти за орендну плату відповідач разом зі своїм чоловіком передавали [PERSON] у сумі 25000 грн. Представник позивача\~ [PERSON] \~у судовому\~засіданні підтримала позовні\~вимоги,\~надала суду\~пояснення аналогічні\~викладеному у\~позовній заяві. Просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 6324655100:01:004:0053, скасувати державну реєстрацію даного договору оренди землі. Окремо зазначила, що невизнання позивачем договору підтверджується тим, що він відкликав довіреність на ім`я [PERSON] та не отримує орендну плату. Представник позивача посилалась на те, що пояснення третьої особи, яка описуючи обставини укладення довіреності та договору оренди використовувала слово сполучник «ми», вказала, метою укладення довіреності була передача в оренду земельної діяльності саме відповідачу свідчать про наявність зловмисної змови між [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідача та третьої особи [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважала що в даному договорі оренди жодних порушень прав не відбулося, заявлені вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Наявність зловмисної змови між третьою особою та відповідачем не доведено, [PERSON] діяла в межах повноважень наданих їй довіреністю серії ННО№866639.\~Довіреність була\~скасована лише\~через півтора\~роки.\~Розмір орендної\~плати та\~строк дії\~договору відповідає\~вимогам Закону.\~Позивач не\~звертався до\~відповідача з\~вимогою про\~зміну умов\~договору В судовому засіданні зазначила, що позивачем та його представником не доведено факт зловмисної змови [PERSON] та [PERSON] , довіреність від 29.01.2019 року надавала [PERSON] усі необхідні повноваження для укладення спірного договору, отже посилання позивача на перевищення повноважень є безпідставними. В судовому засіданні третя особа [PERSON] пояснила, що зі [PERSON] вони мешкають в одному селі і їй стало відомо, що у позивача є земельна ділянка, на яку позивач не вступив у спадщину. [PERSON] було запропоновано позивачу допомогти з оформленням земельної ділянки в подальшому з передачею її в оренду. Виписана [PERSON] довіреність була для того, щоб [PERSON] могла передати від його імені земельну ділянку в оренду. На підставі довіреності [PERSON] передала земельну ділянку в оренду [PERSON] , так як діяла в інтересах [PERSON] Кошти за 2019 рік [PERSON] отримував, але відомості про отримання коштів від імені позивача підписувала [PERSON] . За 2020 рік позивачу кошти були направлені через пошту. Кошти за оренду плату, [PERSON] були передані [PERSON] особисто. [PERSON] отримував кошти особисто у [PERSON] вдома. Документального підтвердження про передачу коштів у третьої особи не має. При укладанні договору оренди, в дорученні не було вказано строк дії договору оренди, а позивачем не було обговорено з [PERSON] питання про бажаний строк укладання договору оренди землі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд зазначає наступне. 25.06.2019 року між позивачем, в особі [PERSON] (Орендодавець) яка діяла на підставі довіреності, та відповідачем (Орендар) було укладено Договір оренди землі. (далі- Договір), згідно з пунктом 1 якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області. Земельна ділянка належить орендодавцю на підставі Рішення Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області XLVII сесії VII скликання від 24.06.2019 р. Кадастровий №6324655100:01:004:0053. Згідно з п. 2. Договору, в оренду передається земельна ділянка: кадастровий номер земельної ділянки 6324655100:01:004:0053 загальною площею 5,0247 га, у тому числі ріллі-5,0247га. За умовами п. 3. Договору на земельній ділянці не знаходяться об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти інфраструктури. В силу приписів п. 5. Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 179275,90 грн. Згідно з п. 8. Договору договір укладено на 49 років з дати державної реєстрації права оренди та з урахуванням періоду ротації основної сівозміни. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право на поновлення його но новий строк, повідомивши не пізніше ніж за 30 (тридцять) днів або у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то при відсутності письмових заперечень орендодавця впродовж одного місяця після закінчення строку договору оренди, договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором оренди. Письмове заперечення здійснюється орендодавцем листом повідомлення за 30(тридцять) днів до закінчення строку дії договору. За умовами п. 9 Договору щорічна оренда плата за користування земельною ділянкою вноситься орендарем у формі та розмірі: 5378 ( п`ять тисяч триста сімдесят вісім) грн.28 коп. або 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Відповідно до п. 11 Договору орендна плата вноситься протягом 365 днів з дня набрання договором чинності, а саме з дня його державної реєстрації, а в подальшому у період до 31 грудня кожного року. Як вбачається з п. 12 Договору, розрахунок з орендної плати оформлюється відповідними актами (відомостями). Згідно п. 41 Договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Позивач вважає, що вищевказаний Договір є недійсним, оскільки: [PERSON] не мала повноважень на укладення оскаржуваного Договору оренди землі від 25 червня 2019 poку, оскільки Вказаною Довіреністю уповноважено Трушкіну Світлану Олександрівну, «бути моїм представником з усіх питань, що стосуються: Оформлення спадщини на моє ім`я після померлого [INFO] мого батька, [PERSON] , [INFO] . Передачу в оренду належного мені нерухомого майна» Згідно із положеннями статті 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Довіреністю серії ННО №866639 не встановлені повноваження представника вчиняти правочини щодо розпорядження нерухомим майном позивача шляхом укладання договору оренди землі від імені та в інтересах позивача предметом якого є належна йому земельна ділянка. Окрім того, не зазначено ні строку на який Довіритель бажає аби було укладено Договір оренди, ні строку на який він бажав би передати в оренду майно та і, навіть, не вказано яке саме нерухоме майно може передаватися в оренду. Договір оренди землі від 25 червня 2019 року укладений не в інтересах Позивача, оскільки ні строк на який укладено Договір, ні встановлений розмір орендної плати, ні положення щодо відповідальності Орендаря за несвоєчасну сплату орендної плати не відповідають інтересам Позивача. Так, спірний Договір укладено на 49 років. Згідно з положеннями Закону України «Про оренду землі» максимальний строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. В той час, як законом дозволено укладати Договори оренди землі сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на 7 років; Позивач не бажав передавати землю в оренду на такий великий строк. Орендна плата, яка визначена у договорі на рівні 3% від нормативно грошової оцінки землі також встановлена не в інтересах Позивача. Представником Позивача долучено до матеріалів справи Лист - відповідь на Адвокатський запит від Департаменту агропромислового розвитку Харківської обласної державної адміністрації у якому зазначений середній розмір орендної плати (у відсотковому відношенні до нормативно грошової оцінки землі) по Харківській області та окремо по Печенізькому району. Так, у 2019 році середній розмір орендної плати у Харківській області становив 8,3%, а у Печенізькому районі - 7,4%. У 2020 році середній розмір орендної плати у Харківській області становив 8,5%, а у Печенізькому районі - 9,1%. В Договорі відсутні положення щодо відповідальності Орендаря за несвоєчасну сплату орендної плати за оренду земельної ділянки. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору), істотними умовами договору оренди землі є: -об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); -строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату Відповідач, [PERSON] та третя особа, [PERSON] усвідомлювали, що вчиняють правочин усупереч інтересам Позивача, а також мали домовленість між собою щодо отримання вигоди від вчинення оскаржуваного правочину. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами статті 81 ЦПК України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При цьому, висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (договорів) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів). Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Неотримання цієї вимоги в момент вчинення правочину за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою його недійсності. Як уже зазначалось, вказана вимога до правочину містить дві складові: по-перше, відповідність волевиявлення внутрішній волі учасника правочину, по-друге, відсутність дефекту волі такого учасника, коли його воля зазнала протиправного впливу внаслідок обману, насильства, погрози, важких обставин або була спотворена внаслідок зловмисної домовленості представника суб`єкта з іншою стороною. Частина 3 ст. 203 ЦК може застосовуватись прямо, поряд із спеціальними правилами. Стосовно доводів позивача про те, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки укладений його представником [PERSON] з перевищенням повноважень, суд зазначає наступне. Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів. Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Як визначено у частині третій статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до частин першої та другої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. З огляду на положення статей 237-239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного представником з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка виступає від імені довірителя, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент повіреного за договором, діяв недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва чи про припинення дії довіреності, виданої представнику власника майна, який укладає договір від його імені. Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником власника майна з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що представник такої особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе позивач. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 27 червня 2018 року справі № 668/13907/13-ц, провадження № 14-153 цс 18; від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17, провадження № 12-45 гс 19. З копії довіреності від 29 січня 2019 року вбачається, що [PERSON] уповноважив [PERSON] , бути представником [PERSON] в усіх державних, громадських, господарських та інших установах, підприємствах, органах та організаціях України незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, в міській (селищній, сільській, районній) раді, в державних адміністраціях, в державному управлінні екології та природних ресурсів, в органах санітарно-епідеміологічної служби перед юридичними та фізичними особами, у відповідному бюро технічної інвентаризації, Управлінні земельних відносин, органах Державного земельного кадастру України, у відповідних управліннях та відділах Держземагенства, в Держгеокадастрі та/або у будь-яких їх правонаступників, в землевпорядних організаціях, перед державними реєстраторами, у відповідному управлінні юстиції, у відповідних центрах надання адміністративних послуг, перед експертами, в експертних установах, в органах нотаріату з усіх питань, що стосуються оформлення спадщини на ім`я позивача, після смерті померлого [INFO] батька позивача [PERSON] , [INFO] та передачі в оренду належного позивачу нерухомого майна. У розділі довіреності «Для чого надається право» зазначено: подавати та отримувати від імені [PERSON] заяви, довідки, документи, технічну документацію, дублікати документів, сплачувати та отримувати необхідні гроші (мито, збори, тощо), подавати та отримувати свідоцтва, акти, витяги та інші документи, отримати свідоцтва про право на спадщину, зареєструвати їх, згідно з діючим законодавством у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отримати витяги про реєстрацію в реєстрі прав власності; подавати бланки заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), заяви про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заяви про скасування, заяви про відкликання заяви, тощо отримати інформацію (довідку, витяг) з Державного реєстру прав на нерухоме майно; підписати договір оренди нерухомого майна, отримати гроші та сплачувати необхідні гроші, отримувати квитанції (в тому числі квитанції про відсутність заборгованостей), тощо; подавати та отримувати від мого імені будь-які заяви, рішення, дозволи, розпорядження, акти, узгодження, висновки, витяги, довідки та документи, рішення, технічну документацію щодо землеустрою, в тому числі встановлення меж в натурі, організовувати розроблення і оформлення проекту відведення земельної ділянки, складання кадастрового плану на земельну ділянку та виконання інших землевпорядних робіт, подавати та отримувати від мого імені заяви, подавати та отримувати довідки, документи, дозволи, довідку про присвоєння кадастрового номеру, отримати Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, щодо відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки, замовляти та укладати та підписувати договори на виконання землевпорядних робіт; укладати в разі необхідності договори оренди, додаткові договори до них, а також скрізь за [PERSON] розписуватися та виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю. (а.с.14). Ані у позовній заяві, ані у судовому засіданні позивач та його представник не підтвердив належними та допустимими доказами, що [PERSON] діяла с перевищенням повноважень, наданих їй довіреністю від 29.01.2019 року при укладенні договору оренди земельної ділянки від 25 червня 2019 року, оскільки у довіреності прямо зазначені повноваження [PERSON] передавати в оренду належне [PERSON] нерухоме майно, укладати договори оренди. При цьому, жодних обмежень щодо умов договору оренди в довіреності не зазначено. За таких обставин, суд дійшов висновку що вказаний договір оренди від 25.06.2019 року, щодо земельної ділянки площею 5,0247 га, кадастровий номер 6324655100:01:004:0053, укладений представником позивача [PERSON] в межах повноважень, наданих їй на підставі довіреності, виданої [PERSON] . Стосовно доводів позивача в частині того, що оспорюваний Договір укладений не в його інтересах, суд зазначає наступне. Позивач у ході його допиту пояснив, що окремо не повідомляв [PERSON] умови договору оренди які б його влаштовували. За ч. 2\~ст. 792 ЦК України\~відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Статтею 1 Закону України «Про оренду землі»\~визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Вказане кореспондується з ч. 1\~ст. 93 ЗК України\~- право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Приписами\~ст.\~6\~Закону України\~«Про оренду\~землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених\~Земельним кодексом України,\~Цивільним кодексом України, Господарським, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ч. 4\~ст. 124 ЗК України\~передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі»\~закріплено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. 1\~ст. 792 ЦК України\~за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Отже, законодавством визначено, що користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються\~Цивільним кодексом України,\~Земельним кодексом України,\~Законом України «Про оренду землі». Положеннями\~ст. 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1ст. 638\~ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1\~ст 15\~Закону України\~«Про оренду\~землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її\~\~розміру,\~\~індексації,\~\~форм платежу, строків, порядку\~\~її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної\~\~ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання\~\~земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик\~\~випадкового\~\~пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у\~\~заставу\~\~та\~\~внесення до статутного фонду права\~\~оренди\~\~земельної\~\~ділянки.\~\~ Частиною другою\~статті 15 вказаного Закону\~визначено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей\~4,\~5,\~6,\~11,\~17,\~19\~цього\~Закону\~є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Верховний Суд у постанові від 03.06.2020 року по справі № 704/242/17, провадження № 61-36949св18 дійшов висновку, що визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності в ньому істотної умови, передбаченої пунктом першим частини першої\~статті 15 Закону України «Про оренду землі»,\~\~об`єкта оренди суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв`язку з відсутністю в договорі таких умов, передбачених статтею 15 указаного Закону, визначити істотність цих умов, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України в справі № 6-849цс15 від 09.12.2015 року, що у справах про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності істотних умов договору оренди визначених\~ст. 15 Закону України «Про оренду землі»\~суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв`язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених\~статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав. Закон України «Про оренду землі» у ст. 21 зазначає, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, а обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції та з урахуванням змін щодо коефіцієнту індексації. В даному випадку судом встановлено, що визначений умовами п. 9 Договору розмір орендної плати відповідає вимогам чинного законодавства, та не є очевидно несправедливим. Так, в ході судового розгляду позивачем не було доведено, що внаслідок відсутності в оспорюваному договорі відповідальності за несплату орендної плати орендарем були порушені права орендодавця [PERSON] , як і не було встановлено в чому саме полягає порушення його законних прав. Разом з тим, відсутність у договорі відповідальності за несплату орендної плати не звільняє орендаря від обов`язку виконувати договір та від відповідальності за його невиконання визначеної Законом. Згідно з ч.1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права. Згідно з ч. 3 цієї статті при передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років. Строк дії оспорюваного договору , який становить 49 років більшій за мінімальну межу визначену Законом України «Про оренду землі» для відповідної категорії земель, однак не перевищує максимальний строк визначений цим Законом. Таким чином, судом встановлено, що визначений умовами п. 8 Договору строк дії договору плати відповідає вимогам чинного законодавства, та не є очевидно несправедливим Добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18). В ході судового розгляду було встановлено, що будь які інші умови договору оренди земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] не обговорювались, під час складання довіреності жодних вимог щодо умов договору оренди [PERSON] не висловлювалось. Стосовно доводів позивача про зловмисну домовленість між [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Кваліфікація правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює доведення та встановлення судом таких умов: від імені однієї із сторін правочину виступав представник; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; наявність умислу в діях представника щодо зловмисної домовленості; настання несприятливих наслідків для особи, яку представляють; наявність причинного зв`язку між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений із метою завдання шкоди довірителю. Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють» (правовий висновок Верховного Суду України від 28 травня 2009 року у справі № 6-6639вов09, висновки Верховного Суду викладені у постановах від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 757/38368/15-ц, 14 листопада 2018 року у справі № 383/1486/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 592/3295/16-ц,від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 369/419/18). Суд не може прийняти до уваги твердження позивача, про існування зловмисної домовленості між відповідачем та третьої особою щодо укладання спірного договору оренди землі та те, що [PERSON] усвідомлювала, що вчиняє правочин усупереч інтересам позивача, і мала домовленість з другою стороною спірного правочину щодо отримання вигоди від вчинення оскаржуваного правочину. Наявна в матеріалах справи копія довіреності №ННО 866639 від 29.01.2019 року, видана [PERSON] на ім`я [PERSON] , відповідає повноваженням представника, оскільки дії представника входять до інтересів та волі довірителя, що підтверджується зокрема, добросовісними діями представника щодо оформлення спадкового нерухомого майна, а саме земельної ділянки, до власності довірителя, нормативною оцінкою зазначеної ділянки, проведеною з метою, щоб передати її в оренду на справедливих для сторін та найкращих для позивача умовах. Довіреність якою [PERSON] уповноважила [PERSON] діяти від її імені складена 19 серпня 2019 року, тобто більш ніж через місяць після укладення оспорюваного договору, отже не може свідчити про те, що [PERSON] діяла в інтересах [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору. Посилання позивача на те, що у своїх поясненнях, наданих під час розгляду справи, третя особи вона вживала словосполучник «ми», а також на те, що третя особа іноді допомагала відповідачу з оформленням документів, жодним чином не підтверджують факт зловмисної домовленості та зацікавленості [PERSON] в укладенні оспорюваного договору в інтересах [PERSON] . За таких підстав, суд доходить висновку, що доводи позивача, щодо зловимисної домовленості [PERSON] з другою стороною правочину для отримання вигоди від вчинення оскаржуваного правочину суд вважає безпідставними, оскільки позивачем жодних доказів на підтвердження вказаних обставин надано не було, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Той факт, що [PERSON] не отримував орендну плату від [PERSON] не є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору в розумінні ст.ст. 203-215 ЦК України. Так само суд вважає, що не є підставою для визнання договору недійсним той факт, що в деяких реквізитах оспорюваного договору не зазначено статус [PERSON] як фізичної особи підприємця, оскільки згідно висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.03.2018 року справа № 725/3212/16-ц. провадження № 14-3цс18 Фізична особа, яка в установленому\~законом\~порядку набула статусу фізичної особи - підприємця, не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. Оцінюючи інші доводи позивача, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Проте, звертаючись до суду із позовом, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що дійсно [PERSON] діюча на підставі довіреності від його імені порушила його права як довірителя, уклавши договір оренди землі на реалізацію інтересів орендаря, як і не надано жодних доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними. Таким чином, вимога позивача про визнання недійсним договору оренди землі від 25.06.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , яким передано в оренду належну [PERSON] земельну ділянку площею 5,0247 га, кадастровий номер 6324655100:01:004:0053, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Щодо вимог [PERSON] щодо скасування реєстрації договору оренди землі суд дійшов такого. Згідно з ч. 1\~ст. 210 ЦК України\~правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до\~ст. 20 Закону України «Про оренду землі»\~\~(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. За п. 1 ч. 1\~ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частинами 1 та 2\~ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~визначено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Ураховуючи те, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди землі від 25 червня 2019 року задоволенню не підлягають, а вимога щодо скасування реєстрації є похідною від вимоги позивача про визнання недійсним договору, оскільки підставою реєстрації був оспорюваний договір оренди землі, тому, вимоги в частині скасування державної реєстрації договору, також задоволенню не підлягають. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими у зв`язку з чим відмовляє в їх задоволенні. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу судових витрат. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, не підлягають відшкодуванню витрати позивача, пов`язані з розглядом справи. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed