Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, пізніше уточненим до приватного підприємства «Камея» в особі директора [PERSON] про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди стверджуючи, що він 29.11.2009 року на підставі наказу №27-ОК приватного підприємства «Камея» був прийнятий на посаду економіста цього підприємства. Впродовж трьох років до нього (позивача) з боку керівництва жодних претензій не було. Наказом директора ПП «Камея» №2-ОК від 05.02.2013 року він (позивач) був звільнений з займаної посади економіста у зв'язку із втратою довіри на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, про що у його трудовій книжці зроблено запис 13.02.2013 року і в цей день видана йому (позивачу) без ознайомлень з наказом та без надання копії наказу. Позивач вказує, що підставою його звільнення став акт №1 від 20.12.2013 року про проведення розслідування фактів порушень на підприємстві, з яким йому дали змогу ознайомитися 15.01.2014 року без надання його копії, тому оскаржити його не міг. Копії документів позивач отримав поштовою кореспонденцією, після звернення до ПП «Камея» з вимогою про надання йому документів. Позивач вважає наказ про його звільнення незаконним через те, що відповідачем порушені вимоги ст.ст.23, 47, 83, 116, 149 КЗпП України, а саме - порушенням порядку накладення дисциплінарного стягнення, несвоєчасне ознайомлення з наказом про звільнення та можливістю своєчасно його оскаржити, необґрунтовані мотиви звільнення. Також позивач вказує на порушення відповідачем його прав, які полягають у порушенні порядку та строків видачі йому трудової книжки. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд: - поновити йому строк оскарження наказу про звільнення; - скасувати наказ №2-ОК від 05.02.2014 року про його звільнення у зв'язку з втратою довіри зі сторони роботодавця за п.2 ст.41 КЗпП України; - поновити його на посаді економіста приватного підприємства «Камея»; - стягнути з приватного підприємства «Камея» на його (позивача) користь матеріальну шкоду - середню заробітну платню за весь період вимушеного прогулу, що складає 6954 гривень 36 копійок; компенсацію за невикористану відпустку, що складає 709 гривень 80 копійок; заробітну плату за період з 01.01.2013 року по 05.02.2014 року, що складає 6340 гривень 90 копійок; індексацію, що складає 60 гривень 62 копійок; - стягнути з приватного підприємства «Камея» на його користь моральну шкоду у розмірі 6300 гривень; - стягнути з приватного підприємства «Камея» на його користь витрати за послуги адвоката у розмірі 2436 гривень та судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача та відповідач заперечили проти задоволення позову, надали письмові заперечення проти позову, просили суд відмовити у задоволенні позову (а.с.29-31), мотивуючи тим, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом та докази на які він посилається є необґрунтованими. Заслухавши присутніх сторін по справі, свідків, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до наказу №27-ОК від 29 листопада 2011 року [PERSON] прийнято на роботу в ПП «Камея» на посаду економіста (а.с.51). Згідно до висновків, які зазначаються в копії акту №1 проведення розслідування фактів порушень на підприємстві на підставі наказу №47/К від 07.11.2013 року (а.с.8-10): комісія дійшла висновку щодо завдання матеріальних збитків ПП «Камея» працівниками [PERSON] (заступник директора) та [PERSON] (економіст). Також Підприємству з боку зазначених осіб нанесено утрату по діловій репутації. [PERSON] неодноразово грубо порушував свої трудові обов'язки. Дії [PERSON] надають підстави для виявлення недовіри з боку керівництва ПП «Камея». Враховуючи встановлені вище факти комісія рекомендувала керівництву ПП «Камея»: - звільнити з робочих місць заступника директора [PERSON] (підстава п.2 ст.40, п.1,2 ст.41 КЗпП) та економіста [PERSON] (підстава п.2 ст.41 КЗпП); - звернутись до правоохоронних органів із заявою з метою повернення грошових коштів та іншого майна на Підприємство. Наказом №2-ОК від 05 лютого 2014 року [PERSON] звільнено з посади економіста планово-виробничого відділу ПП «Камея» у зв'язку з втратою довір'я з боку власника, п.2 ст.41 КЗпП України. Підставою звільнення вказано акт №1 про проведення розслідування фактів порушень на підприємстві (а.с.6). Відповідно до копії акту №2 від 05.02.2014 року, бухгалтерами [PERSON] і [PERSON], інженером по охороні праці і пожежної безпеки (виконуючої обов'язки інспектора кадрів) [PERSON] (а.с.37) складено акт про те, що: «..05 лютого 2014 року в 16.30 [PERSON] був у відділі кадрів. Йому був наданий наказ №2-ОК від 05.02.2014 року про його звільнення для ознайомлення. [PERSON] наказ прочитав, але підписувати його відмовився, що також зафіксовано в доповідній записці інспектора кадрів на ім'я директора ПП «Камея» [PERSON] від 05.02.2014 року. [PERSON] зробила копію цього наказу по проханню [PERSON] і відділа йому». Згідно до копії доповідної на ім'я директора ПП «Камея» від 06.02.2014 року (а.с.38), складеної [PERSON], зазначається, що: « 05.02.2014 року працівники ПП «Камея» економіст [PERSON] і заступник директора [PERSON] були сповіщені секретарем по телефону про їх звільнення з 05.02.2014 року. О 16.30 [PERSON] ознайомився з наказом №2-ОК про його звільнення. Підписатися в наказі відмовився, трудову книжку не отримав…». Відповідно до копії листа ПП «Камея» від 06.02.2014 року на ім'я [PERSON] (а.с.39), директор ПП «Камея» просить [PERSON] з'явитися у відділ кадрів для отримання трудової книжки з 08.00 до 17.00 години з понеділка по п'ятницю. Згідно копії листа ПП «Камея» від 23.04.2014 року (а.с.12), повторно надіслано на адресу [PERSON] копію наказу №2-ОК від 05.02.2014 року про його звільнення. Таким чином, між сторонами склалися трудові правовідносини, пов'язані із звільненням працівника з роботи, проведенням повного розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні працівника з роботи. Вказані правовідносини врегульовані відповідними законодавчими нормами, які містяться у Кодексі Законів про працю України. Вирішуючи питання про застосування судом норм матеріального права, суд виходить з такого. В основі припинення трудових правовідносин є певні юридичні факти. До юридичних фактів правомірності звільнення працівника належить: наявність вказаної у законі підстави звільнення; додержання порядку звільнення за конкретною підставою; наявність юридичного акту припинення трудового договору; додержання загальних та додаткових гарантій припинення трудового договору з працівником. Згідно п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ч.3 ст.41 КЗпП України, розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Отже, щоб роботодавець звільнив свого співробітника у зв'язку із втрати довір'я, необхідна вагома причина. Ця стаття поширюється лише на працівників і фахівців пов'язаних з грошима, товаром, цінностями. У будь-яких інших вона не підходить. У посадовій інструкції і трудовому договорі повинні бути прописані обов'язки і відповідальність працівника. Тобто, повинен бути документ, де можливо ознайомитися з обов'язками працівника. Так само має бути документ, в якому зафіксують: факт крадіжки, втрати цінностей або будь-яке інше діяння. Іншими словами - вчинок, який провокує недовіру і звільнення. Для звільнення за цією нормою не має значення межа матеріальної відповідальності працівника, тому це може бути і працівник, з яким і не укладався договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Не можуть бути звільнені за цією підставою контролери, рахівники, бухгалтери, обліковці, товарознавці та інші працівники, яким матеріальні цінності безпосередньо не передавалися (не довірялися). Роботодавець має обґрунтувати свою недовіру до працівника фактами вини працівника, наявністю підстави для звільнення за недовірою і довести вину працівника. Аналізуючи вказані норми законодавства, акт №1 від 20 грудня 2013 року, протокол засідання комісії з розслідування фактів порушень на підприємстві на підставі наказу №47/К від 07.11.2013 року (а.с.137-143), відповідей на питання комісії (а.с.133-136), суд вважає, що звільнення позивача з посади економіста вчинено без достатніх правових підстав, оскільки відповідачем достовірно, належно й об'єктивно не встановлені фактичні дані, які дають підстави для звільнення позивача за недовірою, не відібрано від нього пояснення, не наведено вагому причину - не оцінено ступінь тяжкості і заподіяну шкоду, необхідну для звільнення працівника у зв'язку із втратою довір'я, тощо. Так, згідно акту №1 від 20 грудня 2013 року, встановлено, що діями [PERSON] та [PERSON] нанесено матеріальні збитки ПП «Камея», зокрема згідно п.2 відповідного акту зазначається про суму збитків заподіяну даними особами у розмірі 92569,67 грн., які не здані до каси підприємства. Однак, у судовому засіданні відповідачем (його представником) не надано до суду посадової інструкції [PERSON], з якої можливо було б встановити його обов'язки і відповідальність, не надано інших документів, наприклад: договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, або передачі матеріальних цінностей. Так само стороною відповідача не доведено та не надано доказів (будь-яких документів) заподіяння [PERSON] шкоди (факту крадіжки, втрати цінностей, тощо) ПП «Камея» і у якій пропорції долі кожного (чи весь розмір шкоди заподіяний [PERSON], або [PERSON], або кожним та у якому розмірі). Крім того, посилання сторони відповідача на дотримання вимог при звільненні працівника щодо відібрання пояснень від [PERSON] у вигляді фіксування відповідей на питання членів комісії (а.с.133-136), які були поставлені комісією з розслідування фактів порушення на підприємстві (а.с.137-143), не можуть вважатися дотриманням процедури при звільненні, оскільки не відповідають вимогам ст.149 КЗпП України. В судовому засіданні свідок [PERSON], інспектор по охороні праці і інспектор кадрів ПП «Камея» пояснила, що документи, як підставу звільнення [PERSON] збирав юрист підприємства, вона не була причетна до збору документів, не знає за що звільнено [PERSON] Свідок [PERSON], бухгалтер ПП «Камея» в судовому засіданні пояснила, що [PERSON], робочого місця не мав, керував одеським офісом, виявленням порушень займався юрист підприємства. Свідок пояснила, що на засіданні комісії не була присутня та їй не відомо чи відбиралися пояснення від [PERSON], не пам'ятає борги по заробітній платі. Свідок [PERSON], бухгалтер ПП «Камея» пояснила, що документи, як підставу звільнення [PERSON] збирав юрист підприємства, підстави звільнення [PERSON] - конфлікт директорів, недовіра [PERSON] до [PERSON] Пояснила також, що секретарю доручили обдзвонити замовників та з'ясовано, що вони отримали замовлення, однак ПП «Камея» не отримала коштів, яка посада та посадові обов'язки [PERSON] не знає та які борги [PERSON] і [PERSON] по акту не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працював в ПП «Камея» на посаді юриста з листопада 2013 року, про наявність у [PERSON] посадової інструкції йому нічого не відомо, договору про матеріальну відповідальність з [PERSON] не було, він працював з приватними клієнтами, люди передавали йому кошти по укладеним договорам, які він не передавав на підприємство, недостача виявилася під час опиту клієнтів, роздруківка збитків не надавалася [PERSON], але роз'яснено право на ознайомлення на протязі 10 днів, копія акту не надавалася, пояснення [PERSON] надавав - вони зазначаються в протоколі до акту), тощо. Також свідок пояснив, що йому не відомо чи розрахувалося підприємство з [PERSON] при звільненні. Свідок [PERSON] пояснив, що працював разом з [PERSON] на підприємстві ПП «Камея» на посаді заступника директора підприємства, вони підпорядковувалися безпосередньо [PERSON], виконували його доручення, були ознайомлені з актом, але пояснення не дали можливість висловити, [PERSON] не допускали на підприємство, документи на підставі яких виявили порушення - не надавалися до ознайомлення, вважає, що звільнення викликане невдоволенням [PERSON] по узгодженню замовлень, порушень з боку [PERSON] не було. Враховуючи вище викладене з урахуванням вимог ч.1, 2 ст.235 КЗпП України суд приходить до висновку, що позивача було звільнено без достатніх для цього підстав, а тому звільнення позивача слід: визнати незаконним, наказ №2-ОК від 05.02.2014 року від 12.01.2012 скасувати, позивача поновити на роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інших виплат. Згідно до ч.3 ст.24, ст.ст.47, 48 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівників на роботу. Трудові книжки є основним документом про трудову діяльність працівника і ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в ст.116 КЗпП. Пунктами 1.3, 2.4, 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінсоцзахисту від 29.07.93р. №58, передбачено, що при влаштуванні на роботу працівники зобов'язанні подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу або звільнення вносяться після видання наказу (розпорядження) і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник відсутній на роботі у день звільнення, то власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається лише за письмовою згодою працівника. Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. У наведеній нормі закону закріплено, що незалежно від порядку звільнення працівника чи розірвання договору, працівник має право на отримання трудової книжки та розрахункових сум. Як вбачається з листа територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області від 28.03.2014 року (а.с.75-76), інспекцією було проведене перевірку ПП «Камея» щодо процедури звільнення [PERSON] та зазначається, що в порушення вимог ст.47 КЗпП України трудова книжка видана [PERSON] не у день звільнення - 05.02.2014 року, а 13.02.2014 року. Перевірити факт невиплати [PERSON] належних сум при звільненні під час проведення перевірки не є можливим, у зв'язку з вилученням всієї фінансової документації за період 2011 - лютий 2014 року Іллічівським МВ ГУМВС України в Одеській області. Також в даному листі [PERSON] роз'яснено його право та рекомендовано звернутися до суду з приводу звільнення та виплати заробітної та інших виплат, пов'язаних із звільненням. Отже, є затримка у видачі [PERSON] трудової книжки та не доведено факту отримання [PERSON] належних сум при звільненні. Щодо задоволення вимоги про стягнення на користь позивача з відповідача середньої заробітної платні за весь період вимушеного прогулу, що складає 6954 гривень 36 копійок; компенсації за невикористану відпустку, що складає 709 гривень 80 копійок; заробітну плату за період з 01.01.2013 року по 05.02.2014 року, що складає 6340 гривень 90 копійок; індексацію, що складає 60 гривень 62 копійок, суд керувався наступним. Згідно ч.4 ст.235 КЗпП України, в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника, робітнику сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи із заробітної плати за два останні місяці роботи, при цьому у розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати, без виключення сум відрахування на податки стягнення аліментів тощо. [PERSON] був звільнений 05 лютого 2014 року, трудову книжку отримав 13.02.2014 року. Таким чином, суд вбачає вину власника підприємства з несвоєчасної невидачі трудової книжки. В матеріалах справи відповідно до довідки від 04.06.2014 року №58, наданої ПП «Камея» вказано, що середня заробітна плата [PERSON] складає 1299,62 грн., середньоденна заробітна плата складає 68,70 грн. (а.с.162). Також у вказаній довідці вказано заробітну плату [PERSON] з лютого 2013 року по січень 2014 року, а саме: лютий - серпень 2013р. - по 1400,00 грн., вересень-листопада 2013р. - по 1500,00 грн., грудень 2013р. - 750,00 грн., січень 2014р. - 545,44 грн. Таким чином, останні два місяці, які передують перед звільненням є грудень 2013 року та січень 2014 року та, виходячи з кількості робочих днів в них, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить за грудень 2013 року за 22 робочих дня - 68,18 грн. Враховуючи, що вимушений прогул з вини власника з 05 лютого 2014 року по 07 липня 2014 року складає п'ять повних місяці, тому середній заробіток за 102 робочих днів вимушеного прогулу складає: 6954,36 грн. (102х68,18). Згідно положень ст.ст.116 ч.1, 117 ч.1 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ст.ст.116, 117 КЗпП при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Щодо нарахування [PERSON] компенсації за невикористану відпустку у розмірі 709 грн. 80 коп., суд керувався ст.83 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96. Так, [PERSON] працював на підприємстві з 29 листопада 2011 року по 05.02.2014 року, що в загальному складає 26 місяців. Таким чином загальна сума компенсації за невикористану відпустку в період з 29 листопада 2011 року по 05 лютого 2014 року має бути нарахована з розрахунку не менш ніж 24 календарних днів - щорічної відпустки. Однак, позивач в позові посилається на те, що він не використав 14 днів щорічної відпустки за 2013 рік. Судом встановлено, що згідно наказу №30-ОК від 03.10.2013 року (а.с.115), [PERSON] призначено частину щорічної основної відпустки - 14 днів. Середня заробітна плата [PERSON] за один день складає 68,70 грн. (а.с.162). Сума компенсації повинна складати 927,17 грн. (14 дні х 68,70 грн. - 3,6% єдиного соціального податку = 927,17 грн.). Однак, позивач звертався з вимогою про стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 709,80 грн., тому суд задовольняє вказану вимогу саме в цьому розмірі. Крім того, в силу ст.115 КЗпП України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума заборгованості по заробітній платі за період з 01.01.2013 року по 05.02.2014 року у розмірі 6340 грн. 90 коп. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче визначеної законом. Право на своєчасне отримання винагороди за працю захищається законом. Згідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Позивач вказує, що всупереч вимогам ст.115 КЗпП України, заробітна плата за період роботи з 01.01.2013 року по 05.02.2014 року виплачувалася не в повному обсязі, строки її сплати не дотримувалися, у зв'язку із чим у нього склалася заборгованість у відповідних розмірах. Також позивач вказує, що у порушення вимог ст.ст.83, 116 КЗпП України, остаточний розрахунок з ним не був проведений. Представник відповідача в судовому засіданні в спростування даних тверджень не надав жодних доказів, тому суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача і цій частині. Крім того, суд бере до уваги, що відповідно до листа територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області від 28.03.2014 року (а.с.75-76), перевірити факт невиплати [PERSON] належних сум при звільненні під час проведення перевірки не є можливим, у зв'язку з вилученням Іллічівським МВ ГУМВС України в Одеській області всієї фінансової документації за період 2011 - лютий 2014 року. Відповідно до ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також, відповідно до вимог ст.95 КЗпП України, ст.33 ЗУ «Про оплату праці», ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» заробітна плата працівника підлягає індексації у встановленому Законом порядку. Ст.4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення»передбачає, що індексація грошових доходів населення провадиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсоток. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У п.1 п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. зазначено наступне: «у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст.33 Закону в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабміну України від 7 травня 1998 року №663 (із внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину поругу індексації)». Таким чином, право позивача на індексацію заробітної плати передбачено Законом. Відповідач не надав суду доказів здійснення індексації заробітної плати позивача, тому сума індексації, на яку посилався позивач, що підлягає до стягнення складає 60 гривень 62 копійок. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначено в п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними змінами, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в ст.32, 56, 62, 152 Основного Закону України У статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п'ята). Враховуючи встановлені обставини, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги [PERSON] в цій частині частково, визначивши розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача у розмірі 3000 гривень, оскільки саме ця сума, на думку суду, слугуватиме належним відшкодуванням моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок порушення його трудових прав. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник має право звернутися із позовом про вирішення трудового спору в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з часу видачі трудової книжки. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 1992 року з наступними змінами і доповненнями "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що встановлені ст.ст.228 та 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. З норми цієї статті виходить, що місячний строк звернення до суду у справах про звільнення необхідно відраховувати з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, суд приходить до висновку про поновлення строку на звернення до суду з наступних підстав. Копія наказу ПП «Камея» від 05.02.2014 року № 2-ОК щодо звільнення [PERSON] у зв'язку із втратою довір'я з боку власника на підставі п.2 ст.41 КЗпП України не містить відомостей про день вручення копії такого наказу позивачу. Згідно копії заяви [PERSON] від 14.04.2014 року вбачається, що він звернуся до ПП «Камея» щодо ознайомлення його з наказом про звільнення (а.с.63). На даній заяві зазначається вх.№16 від 23.04.2014 року. Відповідно до копії листа ПП «Камея» від 23.04.2014 року на ім'я [PERSON] (а.с.62), копія наказу №2-ОК від 05.02.2014 року про звільнення [PERSON] повторно направлена на його адресу рекомендованим листом, який останній отримав 26.04.2014 року. [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання наказу про його звільнення незаконним, поновлення на роботі і т.і. 05 травня 2014 року. За таких обставин суд констатує, що відповідачем своєчасно не було вручено позивачу копію наказу про його звільнення. Одночасно, суд вважає можливим відраховувати строк звернення позивача до суду з дати направлення начальником територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області від 28.03.2014 року № 15-4337/1925-022 відповіді на адресу позивача [PERSON], в тексті якої наведені обставини порушення видачі трудової книжки і т.і. (а.с.75-76). Суд звертає увагу на те, що за ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Дана стаття не містить конкретного переліку причин, які можуть бути поважними у разі пропуску строку, що кореспондується в праві суду, виходячи з обставин конкретної справи визначати такі причини. Зважаючи на викладене, суд вважає можливим поновити позивачу порушений строк, як такий, що пропущений з поважних причин. Частиною 3 ст.10, ст.60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, підлягають стягненню з ПП «Камея» на користь позивача [PERSON] витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 243 гривень 60 копійок. Згідно з п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.ст.84, 88 ЦПК України, та ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] уклав з адвокатом [PERSON] договір про надання правової допомоги №24 (а.с.47-49). У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 р. № 23-рп/2009 висловлена правова позиція щодо правової допомоги, згідно з якою правова допомога є багатоаспектною і включає, крім інших її видів, також представництво в судах. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Таким чином, підлягають стягненню судові витрати на правову допомогу в сумі 2436 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial