Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

Позивачка просить розірвати їх шлюб з відповідачем, зареєстрований 20.11.1991 року відділом РАЦСу м. Бердичева, актовий запис № 953, та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вони з відповідачем перебуваютьв зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають повнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя у них з відповідачем не склалося. З 2004 року шлюбні відносини між ними фактично припиненні, вони разом не проживають. Шлюб існує формально. Подальше спільне життя з ним і збереження шлюбу є неможливим. Миритися не бажає. Добровільно розірвати шлюб відповідач відмовляється. За час шлюбу вони придбали квартиру [ADDRESS]. 26.03.1996 року між відповідачем та ВАТ завод "Прогрес" був укладений договір про надання пільгового кредиту в сумі 312 млн. карбованців для оплати вартості квартири. Виплата кредиту проводилась із загальних сімейних коштів. Добровільно поділити спільне майно відповідач відмовляється, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання представник позивача не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги визнає. В зв"язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Відповідно до п. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, а саме: свідоцтво про одруження сторін(а.с.6), та врахувавши обставини справи, суд вважає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підставними, підлягаючими задоволенню, оскільки сторони не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх відносин, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Вищенаведені обставини, на думку суду, свідчать про неможливість збереження шлюбу. У відповідності до ст. 105 ч. 3 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Нормами, закріпленими в ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом також встановлено, що за час шлюбу сторони придбали наступне майно - квартиру [ADDRESS], що підтверджується реєстраційним посвідченням, та актом передачі в особисту власність квартири від 17.01.1996 року( а.с. 9, 10) Вартість квартири становить 381899 грн., що підтверджується звітом про незалежну оцінку № 32/04 від 30.04.2014 року( а.с.19-47). 26.03.1996 року між відповідачем та ВАТ завод "Прогрес" був укладений договір про надання пільгового кредиту в сумі 312 млн. карбованців для оплати вартості квартири( а.с.8). Виплата кредиту проводилась із загальних сімейних коштів, даний факт сторони не оспорюють. Ч. 1 статті 22 Кодексу про шлюб і сім"ю України, яким регулювалися дані правовідносини на момент придбання спірного майна, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічні вимоги передбаченні і Сімейним Кодексом України(далі СК України). Так, статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Враховуючи вище вказані норми матеріального права, а саме те, що майно яке набуте подружжям у власність після реєстрації шлюбу є спільним сумісним майном подружжя, суд приходить до висновку, що до такого майна належить квартира [ADDRESS]. Ч. 1 ст. 28 даного Кодексу передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Частиною 1 ст. 69 СК України, встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою ст. 70 СК України, передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. Згідно частини 2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім"ї, приховав спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім"ї, а ч. 3 вказаної статті передбачає, що за рішенням суду частка майна дружини може бути збільшена якщо з нею проживають діти, за умови що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Частинами 1, 4 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання, а п. 25 вказаної постанови передбачає, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. П.п. 22, 24 даної постанови зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням подружжя, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. При визначені вартості спірного майна суд виходить із дійсної вартості, яка зазначена в позовній заяві, за погодженням сторін, оскільки клопотання про призначення експертизи сторони не заявляли, хоча судом їм було роз"яснено право на призначення експертизи. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. В силу ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача пропорційно від задоволених вимог, судовий збір в розмірі 1948.80 гривень, оскільки його понесення підтверджено документально(а.с.1, 2).

Outcome: approved