Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на його користь: в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним діями органів досудового слідства та прокуратури в розмірі 50000 грн; в рахунок відшкодування витрат на юридичну допомогу адвоката в розмірі 5878,22 грн; в рахунок відшкодування витрат на прибуття в судові засідання в розмірі 842,12 грн; витрати, повязані з розглядом справи згідно квитанцій.. Оскаржуваним рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь [PERSON]: - в рахунок відшкодування витрат за спричинену моральну шкоду в розмірі 50 000 грн; - в рахунок відшкодування витрат на юридичну допомогу адвоката в розмірі 5878,22 грн; - в рахунок відшкодування витрат на прибуття в судові засідання в розмірі 842,12 грн; - витрат, повязаних з розглядом справи (правова допомога) в розмірі 2000,00 грн. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп. на користь: УК у Менському районі. Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Державна казначейська служба України Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області та Менська місцева прокуратура Чернігівської області звернулись з апеляційними скаргами, в яких просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області зводяться до того, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно зясовані обставини. Так, суд при винесенні рішення не врахував позицію органу Казначейства та норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Судом не взято до уваги, що незаконність дій працівників органів прокуратури та національної поліції, а також казначейства відносно позивача незаконними не визнавались. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено відповідальності казначейських органів за шкоду, завдану посадовими особами інших державних органів. Також судом не взято до уваги розяснення, викладені в п.п. 9, 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Апелянт звертає увагу суду на той факт, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що під час розслідування кримінальної справи або розгляду справи в суді на позивача здійснювався психологічний тиск з боку працівників органу досудового розслідування. Крім того, судом не наведено жодних суттєвих обставин того, які дії органу казначейства нанесли моральну шкоду позивачу чи призвели до настання інших негативних наслідків. Судом не враховано й те, що міра запобіжного заходу у вигляді взяття під варту і тримання під вартою не застосовувалась відносно позивача. Також апелянт звертає увагу суду на ту обставину, що при визначенні відшкодування моральної шкоди для окремих випадків законом встановлені його граничні розміри. Крім того, на думку апелянта, відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу. Доводи апеляційної скарги Менської місцевої прокуратури Чернігівської області зводяться до того, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права. Так, суд при винесенні рішення не врахував норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розяснення, викладені в п.п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1999 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Судом не взято до уваги, що у ході досудового розслідування кримінального провадження відносно позивача не обиралося запобіжного заходу, передбаченого КПК України та покарання, повязаного з позбавленням волі, а тому, ніяких страждань позивачеві заподіяно не було. Також судом не враховано, що розмір моральної шкоди відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначається з урахуванням обставин справи у межах, встановлених цивільним законодавством, але не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідство чи судом. Таким чином, розмір відшкодування має бути вирахуваний з часу повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення 26.11.2014 по день постановлення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали 03.02.2016. Також апелянт зазначає, що ст.3 вищезазначеного Закону не передбачено стягнення витрат, повязаних з розглядом справи та позивачем не дотримано порядку відшкодування матеріальної шкоди, завданої в ході кримінального переслідування, визначеного ст.12 Закону. Судом не враховано правову позицію, викладену в постановах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.02.2015 № 6-46534св14, від 22.07.2015 № 6-11124св15. Також витрати за надання юридичної допомоги у кримінальній справі поніс [PERSON], а не позивач, а тому вказані кошти на користь [PERSON] відшкодуванню не підлягають взагалі. В судовому засіданні представники апелянтів підтримали доводи апеляційних скарг і просили їх задовольнити. Позивач та його представник просили апеляційні скарги відхилити, надавши усні пояснення та письмові заперечення. Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Чернігівської області від 28.10.2016 рішення Менського районного суду Чернігівської області від 06 вересня 2016 року в частині відшкодування [PERSON] витрат на юридичну допомогу адвоката в розмірі 5878,22 грн та в частині відшкодування витрат на прибуття в судові засідання в розмірі 842,12 грн скасовано. Провадження у справі в цій частині закрито. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодування шкода, завдана громадянинові внаслідок, відповідно до незаконного засудження, притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно зі ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, відповідно до п. 2 закриття кримінальної справи за відсутністю події злочин, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Згідно із ч. 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст. 1, 4, ч. 2, 3 ст. 13 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода, розмір якої визначається з урахуванням обставин справи в межах, передбачених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Судом по справі встановлено, що 04 липня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України по факту умисного завдання останнім [PERSON] середньої тяжкості тілесних ушкоджень. 26.11.2014 старшим слідчим СВ Менського РВУ МВС України в Чернігівській області капітаном міліції [PERSON] повідомлено [PERSON] про підозру в умисному спричиненні середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Вироком Менського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2015 року [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, виправдано у звязку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України (а.с.10-16). Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23 липня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року вирок Менського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2015 року залишено без змін (а.с.17-26). Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, будучи на час проведення досудового слідства неповнолітнім, незаконно перебував під слідством та судом тривалий час, що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків позивача, його сімї, що вплинуло на його успішність у навчанні та в житті в цілому, а за таких обставин є всі підстави для задоволення позовних вимог. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на відшкодування моральної шкоди через його перебування під слідством та судом у період з 26.11.2014 по 03.02.2016. Проте не погоджується з визначеним судом розміром даної шкоди. На думку колегії суддів апеляційного суду, при визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобовязаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ч. 3 ст. 13 Закону). Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Крім того, в абзаці 2 п. 14 постанови судам розяснено, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен був встановити розмір шкоди згідно з вимогами ч. 3 ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди, але з обов'язковим виконанням наведеної норми права. У той же час суд першої інстанції вказаним правовим нормам належної оцінки не дав. Колегія суддів апеляційного суду вважає слушними доводи апеляційних скарг з приводу того, що після повідомлення про підозру, [PERSON] запобіжний захід не обирався. Факт повідомлення про підозру [PERSON] був відомий лише підозрюваному та його законному представнику, до відома інших осіб дана інформація не доводилася, оскільки ця інформація становила предмет таємниці досудового слідства. В ході досудового розслідування [PERSON], перебуваючи у статусі підозрюваного, залучався органом досудового слідства лише щодо однієї слідчої дії допиту в якості підозрюваного. Проте суд враховує тривалість та глибину моральних страждань позивача, а також неповнолітній вік останнього під час повідомлення його про підозру. З огляду на положення ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", а також на те, що позивач перебував під слідством та судом 14 місяців 06 днів, колегія суддів вважає адекватним розмір моральної шкоди - 25 000 грн. Вказаний розмір відшкодування моральної шкоди є не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не призведе до її збагачення. Даний висновок відповідає правовій позиції, що викладена в постанові ВСУ від 02.12.2015 №6-2203цс15. Доводи апеляційної скарги ДКС України щодо необхідності встановлення незаконності дій працівників органів прокуратури, національної поліції та Казначейства як підстави для відшкодування [PERSON] є безґрунтовними з огляду на положення Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду". Відсутність вини ДКС України у заподіянні [PERSON] шкоди не позбавляє ДКС України обовязку як головного розпорядника бюджетних коштів, перерахувати позивачу визначену судом суму моральної шкоди. Вказане спростовує доводи апелянта і з цього приводу. З огляду на приписи ст. 88 ЦПК України та зменшену суму відшкодування, сума компенсації витрат на правову допомогу позивачеві у даній цивільній справі, що стягнута судом першої інстанції, підлягає корегуванню. Так позивачем було заявлено вимог на 56720,34 грн. Позов задоволено на 44% (25000 х 100% : 56720,34 =44%) . Виходячи з принципу пропорційності, відшкодуванню підлягає сума 880 грн. Стягнута судом першої інстанції сума 2000 грн підлягає відповідному зменшенню. З огляду на положення ст. 88 ЦПК України, ця сума підлягає стягненню з відповідача, що спростовує доводи ДКСУ з цього приводу. В іншій частині рішення суду (з врахуванням ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 28.10.2016 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог) слід залишити без змін.

Outcome: partial