Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Терещенко В.В., [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Також, 11 грудня 2007 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №VIW3GI0000002261,за умовами якого позичальнику було надано кредит в розмірі 212 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого і була вищевказана квартира. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.07.2011, справа №2-2604/11, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед банком за кредитним договором №VIW3GI0000002261 в сумі 192 239,20 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу ПАТ «КБ «Приватбанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Так, 15 січня 2016 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу іпотечної квартири. Будучи власником ТОВ «Естейт Селлінг» передав квартиру в іпотеку ПАТ «КБ «Приватбанк», а згодом і перереєстрував за собою право власності на неї. Таким чином, наразі власником спірної квартири знову є ПАТ «КБ «Приватбанк». В 2016 році ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області вищевказане заочне рішення Ленінського районного суду м. Вінниці було скасовано і справа призначена в загальному порядку. Надалі позов ПАТ «КБ «Приватбанк» був залишений без розгляду. З огляду на вищевказане, представник позивача зазначає, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Оскільки спірна квартира вибула без волі її власника, то на підставі статті 388 ЦК України, позивач, в особі представника [PERSON], просив витребувати з чужого незаконного володіння Публічного акціонерного товариства «КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS], та всі судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 22 березня 2018 року дану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та визначено, що справа буде розглядатися в порядку загального позовного провадження. Також відповідачу було запропоновано протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази. У визначений строк, відзиву на позовну заяву, відповідачем подано не було. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Разом з тим, після закриття підготовчого провадження представником відповідача ПАТ «КБ «Приватбанк» було надіслано суду пояснення (а.с. 84), відповідно до якого банк не визнає даний позов, вважаючи його безпідставним, необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. На момент скасування заочного рішення, яке набрало законної сили, 15.01.2016 року ПАТ «КБ «Приватбанк» реалізував предмет іпотеки ТОВ «Естейт Селлінг» та виручені кошти від реалізації квартири направились на погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором. Тобто, на момент розгляду справи, після скасування заочного рішення суду від 04.07.2011 року у [PERSON] була відсутня заборгованість за кредитним договором, а відтак і фактично відсутній предмет спору. Крім того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2016 року у задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Естейт Селлінг» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15.01.2016 року було відмовлено. Таким чином, відповідач набув право власності на зазначений об'єкт нерухомості на підставі правочину, законність якого підтверджена судовими рішеннями. Крім того, статтею 387 ЦК України чітко передбачено, що саме власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння, яким позивач на момент подачі позову не є. Ухвалою суду від 5 червня 2018 року залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 32, код ЄДРПОУ 38529727) (а.с. 74-75). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечив щодо їх задоволення, з підстав викладених у письмових поясненнях. Просив відмовити [PERSON] в задоволенні його вимоги. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача Роя В.Л., дослідивши матеріали справи, матеріали справи №2-2604/11 та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини п'ятої статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В., [PERSON] купив у [PERSON] квартиру під [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого 11.12.2007 КП «ВООБТІ», право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с. 10). Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці у справі №2-2604/11 від 4 липня 2011 року позов Публічного акціонерного товариства комерційного банк «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №VIW3GI0000002261 від 11.12.2007 року в сумі 192239,20 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру, загальною площею 48,80 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням публічному акціонерному товариству комерційному банку «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 12-13). Дане рішення суду набрало законної сили 15.07.2011 року. У вищевказаному рішенні суду судом встановлено, що 11 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір VIW3GI0000002261, за умовами якого позичальнику було надано кредит в розмірі 212 000,00 грн. зі сплатою за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.12.2021 року. В результаті не виконання умов договору у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 192239,20 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 11.12.2007 року було укладено договір іпотеки квартири, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку ЗАТ КБ «Приватбанк» належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] На підставі вищевказаного рішення суду, яке набрало законної сили, 15 січня 2016 року вищевказана квартира була продана Товариству з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг». Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрованого в реєсті за № 336 (а.с. 18). Згідно з частиною першою статті 14 ЦПК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід'ємною частиною "права на суд", а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов'язання адміністративних органів виконувати рішення (наприклад, пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції"). Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є обов'язковим до виконання. Цього ж дня, 15 січня 2016 року ТОВ «Естейт Селлінг» передав дану квартиру в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк», що вбачається з (а.с. 19-21). Отже, наразі власником спірної квартири знову являється ПАТ КБ «Приватбанк», що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєсту Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 22.03.2018 року, індексний номер 118109079, яка сформована судом. (а.с. 34-37) Разом з тим, в квітні 2016 року представником [PERSON] було подано заяву про перегляд вищевказаного заочного рішення (а.с. 14-15). В результаті розгляду даної заяви, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2016 року заяву було задоволено та скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.07.2011 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та призначено справу до розгляду (а.с. 16). В подальшму, 25 жовтня 2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області було постановлено ухвалу у справі №127/2-2604/11, якою позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду (а.с. 17). Підставою для постановлення даної ухвали було повторне не з'явлення в судове засідання представника позивача, повідомленого належним чином. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» зазначив, що на момент скасування заочного рішення, яке набрало законної сили, ПАТ КБ «Приватбанк» реалізував предмет іпотеки ТОВ «Естейт Селлінг», а виручені кошти направились на погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором. Таким чином, на момент розгляду справи, після скасування заочного рішення, у [PERSON] була відсутня заборгованість за кредитним договором, а отже і відсутній предмет спору. Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2016 року, справа №127/9227/16-ц, в задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», за участю третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу було відмовлено (а.с. 98-99). Дане рішення суду було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28 лютого 2017 року. Предметом даного позову було визнання укладеного 15.01.2016 року договору купівлі-продажу між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг», посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 15.01.2016 року про реалізацію іпотечного майна, а саме квартири [ADDRESS] недійсним. Зі змісту рішення суду від 12.10.2016 року слідує, що судом встановлено, що з інформаційної довідки з державного реєстру від 29.04.2016 року вбачається, що договір купівлі - продажу серія та № 336 квартири [ADDRESS] зареєстрований 15.01.2016 року, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Вінниці скасовано лише 28.04.2016 року. Тобто, в момент реєстрації договору купівлі продажу № 336 квартири [ADDRESS], а саме 15.01.2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» вимоги ч.ч. 1, 3, 5 ст. 215 ЦК України порушені не були. Також, в ухвалі апеляційного суду Вінницької області, який переглядав вищевказане рішення, зазначено, що на момент вчинення правочину заочне рішення скасоване не було, а тому немає підстав вважати його недійсним відповідно до положень ст. 215 ЦК України. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Отже, рішенням суду у справі №127/9227/16-ц було встановлено ту обставину, що договір купівлі-продажу від 15 січня 2016 року було укладено між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» з дотриманням вимог законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Тобто судом встановлено правомірність набуття права власності на спірну квартиру за ТОВ «Естейт Селлінг». Дане рішення є преюдиційним при розгляді цієї справи. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання, що спірна квартира була на законних підставах продана ТОВ «Естейт Селлінг» та останнє на правових підставах набуло право власності на неї. В результаті наявності права власності на спірну квартиру, ТОВ «Естейт Селлінг» мало право на свій розсуд розпоряджатися нею, зокрема і передавати банку в іпотеку. Із матеріалів справи не вбачається, що є обставини, які б свідчили про те, що відповідач під час продажу спірної квартири не мав права на її відчуження. Слід зазначити, що станом на 10.09.2018 у [PERSON] відсутня заборгованість за кредитним договором №VIW3GI0000002261 від 11.12.2007 року. Повне погашення заборгованості відбулося за рахунок коштів від реалізації іпотечного майна на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.01.2016р. Даний факт підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 10 вересня 2018 року. Аналізуючи зміст вищевказаної довідки та приймаючи до уваги пояснення представника відповідача, судом встановлено, що заборгованість за кредитним договором у [PERSON] наразі відсутня, а кредит закритий. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Частиною першою статті 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Представнике позивача посилається, як на підставу витребування майна, вибуття майна з володіння власника поза його волею, оскільки вибуття майна з володіння власника було здійснено на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано. Суд не погоджується з даним твердженням представника, з наступних підстав. Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7 лютого 2014 року, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. Згідно з пунктом 26 вищевказаної Постанови Пленуму відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Отже, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Суд зазначає, що [PERSON] укладаючи іпотечний договір, предметом якої була спірна квартира, мав усвідомлювати наслідки даного договору, зокрема можливість погашення заборгованості за рахунок продажу іпотечного майна. Тобто, укладаючи даний договір позивач погодився з усіма його положеннями, зокрема із зверненням стягнення на предмет іпотеки. Виходячи з положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати майно від набувача лише у разі, якщо воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В даному випадку спірне майно вибуло на підставі договору купівлі продажу квартири від 15.01.2016 року. Тобто, суду необхідно дослідити правомірність даного договору. Суд звертає увагу, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2016 року (справа № 127/9227/16-ц) судом було встановлено та підтверджено законність укладення даного договору. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання, що спірна квартира була продана на законних підставах, а саме на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.07.2011 року (справа №2-2604/11), що набрало законної сили 15.07.2011 року. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до матеріалів справи ні позивач, ні його представник, не надали суду достатніх і належних доказів для встановлення факту вибуття квартири з володіння [PERSON] не з його волі. Натомість, позивач уповноважив банк бути іпотекодержателем спірної квартири з усіма витікающими правами, про що було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко\~В.В. Дані дії свідчать про прояв активних вольових дій позивача. Будь-яких доказів позивачем щодо обмеження, або створення інших перешкод у реалізації його волі суду не надано. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», про витребування майна з чужого незаконного володіння не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №127/8068/16-ц, оскільки обставини справ не є аналогічними. Зокрема, у постанові Верховного Суду йдеться про встановлену судом незаконність дій та рішень нотаріуса щодо перереєстрації права власності за особою на підставі застереження в іпотечному договорі. В нашому ж випадку, квартира була реалізована на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Згідно з частною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON], понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. Згідно з частиною 9, 10 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду 22 березня 2018 року заяву представника позивача про забезпечення позову було задоволено та накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності ПАТ КБ «Приватбанк», код ЄДРПОУ 14360570, а також заборонено Публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» вчиняти дії, а саме виселяти та знімати з реєстрації мешканців квартири [ADDRESS], вселяти інших осіб до вказаної квартири, укладати договори оренди, користування, тощо з третіми особами. Ухвалу суду для виконання надіслана Реєстраційній службі Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, Центральному, Вишенському та Староміському відділам державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 38-40). З огляду на ухвалення судом рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 березня 2018 року. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed