Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] звернулись в суд з позовом до [PERSON] про застосування правових наслідків недійсного правочину. Позов мотивовано тим, що 01.06.2015 року [PERSON] уклала з фізичною особою - підприємцем [PERSON] договір оренди нежитлового приміщення комерційного призначення (павільйон). Згідно умов договору, відповідач як Орендодавець передає, а [PERSON], як орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення (павільйон), загальною площею 27 м2 за адресою: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 103а для здійснення діяльності у сфері громадського харчування - розміщення кафе, без права передачі його у суборенду. Відповідно п. 3.1. договору, розмір орендної плати встановлений у 1165 грн. Водночас, 01.07.2015 року [PERSON] уклала з фізичною особою - підприємцем [PERSON] ще один договір оренди цього ж нежитлового приміщення комерційного призначення (павільйон). Згідно умов договору, відповідач як орендодавець передає, а [PERSON], як орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщена» (павільйон), загальною площею 27 м2 за адресою: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 103а для здійснення діяльності у сфері громадського харчування - розміщення кафе, без права передачі його у суборенду. Відповідно п. 3.1. Договору, розмір орендної плати був встановлений у 3495 грн. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2016 року у спав № 127/17213/16-ц вищезазначені договори оренди були визнані недійсними. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 13.03.2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2016 року у справі № 127/17213/16-ц про визнання недійсними договорів оренди від 01.06.2015 року та 01.07.2015 року, укладених між [PERSON] та ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] було залишено без змін. Разом з тим, в рахунок виконання, визнаних договорів оренди недійсними, ФОП [PERSON] здійснила поштовий переказ, яким сплатила [PERSON] оренду плату в сумі 2525 гривень. Зазначене підтверджується: Чек РРО від 09.09.2015року на суму 1165,00 грн.; Чек РРО від 02.10.2015року на суму 1165,00 грн.; Чек РРО від 05.11.2015року на суму 195 грн. Крім того, протягом липня - жовтня 2015 року, ФОП [PERSON], будучи податковим агентом, сплачувала за [PERSON] податок на доходи фізичних осіб в сумі 973.75 грн., та військовий збір у сумі 87,39 грн. Отже, загальна сума сплачених на користь [PERSON] податків становить 1061,14 грн. Просить застосувати правові наслідки недійсного правочину у вигляді реституції: стягнути з [PERSON] на користь Фізичної особи - підприємця [PERSON] грошові кошти в сумі 2525 гривень орендної плати за договором оренди від 01.06.2015 року; сплачені ФОП [PERSON] на користь [PERSON] податок на доходи фізичних осіб в сумі 973,75 грн., та військовий збір в сумі 87,39. Стягнути з [PERSON] на користь Фізичної особи - підприємця [PERSON] понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 3000гривень; Стягнути з [PERSON] на користь Фізичної особи - підприємця [PERSON] понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 3000гривень. Судові витрати покласти на відповідача. Представник позивачів в судовому засіданні позов підтримав за обставин викладених в ньому, просив позов задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявилась з невідомих суду причин. Враховуючи думку представника позивача, вимоги ст. ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши по справі заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13.03.2017року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2016року залишено без змін. Ухвалою суду встановлено, що 01.06.2015ркоу між фізичною особою [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір оренди нежитлового приміщення комерційного призначення (павільйон) площею 27м2, розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе,103а, для здійснення діяльності у сфері громадського харчування - розміщення кафе, без права передачі його у суборенду. Водночас, 01.07.2015 року [PERSON] уклала з фізичною особою - підприємцем [PERSON] ще один договір оренди цього ж нежитлового приміщення комерційного призначення (павільйон). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2016року визнано недійсними вказані договори оренди. Крім того, ухвалою апеляційного суду Вінницької області встановлено, що вказані договори дійсно не відповідають нормам ЦК України, щодо визначеним главою 58 - найм (оренда); ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності»\~та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого\~Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово комунального господарства України №244 від 21.10.2011року. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України). Відповідно п. 3.1. Договору, розмір орендної плати був встановлений у 3495 грн. ЯК вбачається з наданих копії квитанції в рахунок виконання, визнаних договорів оренди недійсними, ФОП [PERSON] здійснила поштовий переказ, яким сплатила [PERSON] оренду плату в сумі 2525 гривень (чек РРО від 09.09.2015року на суму 1165,00 грн.; чек РРО від 02.10.2015року на суму 1165,00 грн.; чек РРО від 05.11.2015року на суму 195 грн.). Крім того, протягом липня - жовтня 2015 року, ФОП [PERSON], будучи податковим агентом, сплачувала за [PERSON] податок на доходи фізичних осіб в сумі 973.75 грн., та військовий збір у сумі 87,39 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с.6-11). Частиною 1\~ст. 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 216 ЦК України\~встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009року № 9 «Про судову практику розгляду судових справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Враховуючи викладене та те, що ФОП [PERSON] в рахунок виконання договору оренди, який визнано недійсним, було сплачено кошти в розмірі 2525грн в рахунок орендної плати та 973,75гривень - податок на доходи фізичних осіб сплачених ФОП [PERSON] на користь [PERSON] та 87,39гривень військового збору, суд вважає за необхідне стягнути їх з відповідача на користь ФОП [PERSON] Крім того, згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідач на користь позивача 640,00грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. Щодо вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь 3000,00грн. у відшкодування витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки суду не надано доказів в підтвердження завдання шкоди [PERSON] [PERSON] Крім того, не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача 3000,00грн. у відшкодування витрат на правову допомогу, з наступних підстав. Згідно ч. 1 та ч. 2\~ст. 84 ЦПК України\~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до\~ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Пункт 48 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014р.передбачає, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правову допомогу позивач та його представник надали лише договір про надання правової допомоги від 25.05.2016року (а.с.13). Крім того, не надано докази\~\~про кількість годин, які затрачено для надання правової допомоги\~\~по справі, не надано суду розрахунок витрат на правову допомогу, яка визначена ним в розмірі 3000 грн.\~ та доказів в підтвердження їх оплати. За вказаних обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для задоволення вимог в частині стягнення на користь [PERSON] витрат за надання\~правової\~ допомоги. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 203, 216 ЦК України,

Outcome: partial