Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши, що 1 липня 2014 року сільський голова с. Боровиця Чигиринського району [PERSON] видала розпорядження № 37 про його звільнення з посади директора КП «Боровичка». З 2 липня 2014 року дане комунальне підприємство почав очолювати новий директор [PERSON], який також був призначений на цю посаду розпорядженням № 37 сільського голови Боровицької сільської ради від 01.07.2014року. При звільненні йому відповідачем не було виплачено належні грошові кошти, а саме: 996,05 грн. невиплаченої за червень 2014 року заробітної плати, 4281, 68 грн. компенсації за невикористану відпустку за період з 30.06.2013 року по 01.07.2014 року, 800 грн. за оренду автомобіля в травні-червні 2014 року, а також середній заробіток за весь час затримки належних до виплати сум по день фактичного розрахунку. У зв`язку з порушенням його трудових прав він 29 грудня 2014 року звернувся до Чигиринського районного суду з позовом до КП «Боровичка» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, грошових коштів за оренду автомобіля та оплату середнього заробітку за час затримки. 5 лютого 2015 року Чигиринський районний суд позов задовольнив та стягнув з комунального підприємства "Боровичка" Боровицької сільської ради на його користь суму нарахованої компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 30 червня 2013 року по 1 липня 2014 року в розмірі чотирьох тисяч двохсот вісімдесяти однієї гривні 68 копійок, частину невиплаченої суми за оренду автомобіля за травень, червень 2014 року в розмірі вісімсот гривень 00 копійок, а також зобов`язав комунальне підприємство "Боровичка" обчислити, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки належних до виплати сум по день фактичного розрахунку. 23 червня 2015 року комунальне підприємство «Боровичка» нарешті виплатило всі суми в повному обсязі, що належали йому від підприємства в день звільнення. Проте відповідач не обчислив, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та не виплатив йому середній заробіток за весь час затримки належних сум до виплати починаючи з 2 липня 2014 року по день фактичного розрахунку, тобто по 23 червня 2015 року, що складає 245 днів, при цьому середній заробіток у зв`язку з розрахунком становить (4872 грн. : 39 (робочі дні в травні, червні 2014р) = 124.92 грн. (середньоденна заробітна плата) х 245 (робочі дні за весь час затримки розрахунку при звільнені з 02.07.2014 року по 23.06.2015року) 30 605грн. 40коп. Посилаючись на те, що він має право вимагати стягнення грошової суми компенсації в повному обсязі, позивач прохав стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 2 липня 2014 року по 23 червня 2015 року, в розмірі 30 605 гривень 40 копійок. В судовому засіданні позивач збільшив свої позовні вимоги та прохав стягнути з відповідача ще й моральну шкоду в розмірі 3000 гривень, пояснивши, що після того як його звільнили з роботи він проживав за рахунок мінімальної заробітної плати дружини, а в нього на утриманні знаходиться двоє дітей, яких необхідно забезпечувати одягом та продуктами харчування, а також платити за газ, світло. Представник позивача [PERSON] також підтримав збільшені позовні вимоги та пояснив суду, що 23.06.2015 року фактично був здійснений розрахунок з позивачем, але на сьогоднішній день з позивачем повністю не розрахувалися і не виплатили йому середній заробіток за весь час затримки належних до виплати сум по день фактичного розрахунку. В даному випадку вони мають право подати позов в трьохмісячний строк, згідно до рішення Конституційного Суду України. Розмір моральної шкоди визначав позивач, але остаточне рішення прийматиме суд. Моральна шкода завдана позивачеві тим, що в нього змінилися умови життя. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснивши суду, що згідно до ст.117 КЗпП України позивачеві повинні виплатити всі суми, якщо затримка розрахунку допущена з вини власника чи уповноваженого ним органу. Матеріальне положення підприємства не дозволило виплатити позивачеві всі суми через відсутність коштів, оскільки попередній керівник залишив на підприємстві борги. На даний час кошти зібрані і виплачені позивачеві. Крім того питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вже розглядалося судом і прийнято рішення, у зв`язку з чим він просить закрити справу. Щодо відшкодування моральної шкоди, то відсутній причинний зв`язок між погіршенням матеріального стану позивача та невиплатою заробітної плати. Це також ніяким чином не вплинуло на його імідж в селі, відсутні докази про погіршення його стану здоров`я. Вислухавши позивача та представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Як передбачено ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з рішення Чигиринського районного суду від 05.02.2015 року, судом було стягнуто з комунального підприємства "Боровичка" Боровицької сільської ради на користь [PERSON] суму нарахованої компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 30 червня 2013 року по 01 липня 2014 року в розмірі чотирьох тисяч двохсот вісімдесяти однієї гривні 68 копійок, частину невиплаченої суми за оренду автомобіля за травень, червень 2014 року в розмірі вісімсот гривень 00 копійок та зобов`язано комунальне підприємство «Боровичка» Боровицької сільської ради обчислити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та виплатити [PERSON] його середній заробіток за весь час затримки належних до виплати сум по день фактичного розрахунку. Крім того, згідно до додаткового рішення Чигиринського районного суду від 15.04.2015 року, судом було зобов`язано сільськогоголову Боровицької сільської ради [PERSON] поновити [PERSON] на посаді директора КП "Боровичка" з 2 липня 2014 року та стягнуто з Боровицької сільської ради на користь [PERSON] компенсацію за весь час вимушеного прогулу в розмірі вісімнадцяти тисяч двохсот тридцяти восьми гривень 32 коп. В судовому засіданні встановлено, що всі належні до виплати суми були виплачені позивачеві 23.06.2015 року, крім середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Виходячи з цього, вище вказані рішення суду на момент звернення позивача до суду з даним позовом не були виконані в повному обсязі, у зв`язку з чим останній просив стягнути середній заробіток станом на день остаточного розрахунку, тобто ставив питання про стягнення у відповідності до ст.117 КЗпП України сум за невиконання рішення суду від 05.02.2015 року. Однак нормами трудового законодавства, в тому числі і ст.117 КЗпП України, не передбачено стягнення середнього заробітку за невиконання судових рішень у трудових спорах, у зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині суд вважає необхідним відмовити, що є і правовою позицією Верховного Суду України(справа №6-75кс-05 від 29.06.2006 року). Щодо позову в частині відшкодування моральної шкоди, то суд вважає необхідним його задовольнити. Як передбачено ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. А згідно до п.9 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач майже на протязі одного року (з наступного дня після незаконного звільнення - 02.07.2014 року по день фактичного розрахунку - 23.06.2015 року) був позбавлений на отримання заробітної плати, тобто не мав коштів на прожиття. Невизнання позову в цій частині представник відповідача [PERSON] обгрунтовував і тим, що позивач займався підробітками і мав доходи. Однак це зайвий раз доказує, що він змушений був здобувати кошти на прожиття, оскільки має на утриманні двох неповнолітніх дітей, чого ніхто в судовому засіданні не заперечував, і його незаконне звільнення та втрата постійного заробітку призвело до втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, суд вбачає достатньо підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 3000 гривень. Також суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60коп. На підставі викладеного та,

Outcome: partial