Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON], з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 13.07.2015 (а.с. 89-93), звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення заборгованості у загальній сумі 19419,20 дол. США (в т.ч.: 1787,07 дол. США сума неповернутого депозитного вкладу, 15632,13 дол. США пеня за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за період з 13.11.2014 по 13.07.2015, 2000,00 дол. США моральна шкода), що у гривневому еквіваленті становить суму 424474,04 грн. Ухвалою суду від 14.08.2015 позовні вимоги [PERSON] про стягнення суми 15632,13 дол. США пені за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за період з 13.11.2014 по 13.07.2015 та 2000,00 дол. США моральної шкоди залишено без розгляду. Як на підставу для задоволення позовних вимог, [PERSON] в особі уповноваженого представника, посилається на те, що в процесі цивільно правової реалізації укладеного між сторонами договору банківського вкладу, відповідач не виконав своїх зобовязань з повернення вкладу та відсотків за його користування після закінчення строку дії договору, в зв'язку з чим банківська установа має нести обовязок з погашення вищевказаної суми заборгованості. Представник позивача, прийнявши участь у судовому розгляді справи, позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, додатково вказавши на те, що відповідач умови договору не виконує та залишок заборгованості не виплачує, незважаючи на неодноразові усні та письмові звернення його довірителя щодо повернення вкладу та нарахованих відсотків. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання свого уповноваженого представника не направив, заперечень проти позову не надав, тому суд розглянув справу за наявними у ній матеріалами. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 12 червня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення №100 м. Мукачево (надалі - Банк) та [PERSON] (надалі-Вкладник) був укладений Договір заява від 12.06.2014 №300131/66078/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 5 міс. в іноземній валюті (надалі Договір, а.с. 7), відповідно до якого Вкладник розмістив в Банку вклад у сумі 5000,00 дол. США строком на 5 місяців, з виплатою процентів у розмірі 12,50 % річних (п. 2). Позивач, в свою чергу, посилається на те, що після закінчення строку дії договору сума вкладу на нараховані за його користування проценти повернуті не у повному обсязі, з урахуванням чого просить захистити його порушене право з боку банківської установи. Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до частини першої ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і [PERSON] проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59). Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент ( частини друга - третя ст. 1060 Цивільного кодексу України,. У відповідності до ст. 1061 Цивільного кодексу України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. За змістом ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», частини третьої ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» залучення у вклади (депозити) коштів від юридичних та фізичних осіб, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів є фінансовою послугою. Правовідносини, що породжуються на підставі договору банківського вкладу виникають на підставі умови, згідно із якою вкладник передає банку вклад, а банк в свою чергу приймає вклад та розміщує його на своїх ресурсах. При цьому, метою вкладу є одержання вкладником прибутку у вигляді процентів від суми вкладу, який використовується банком у процесі своєї господарської діяльності. Тобто, в даних правовідносинах банк, використовуючи свої спроможності у сфері фінансових відносин, надає вкладнику фінансову послугу, результатом якої є прибуток для вкладника та певна вигода для банку. Додатково на споживчий характер таких відносин вказує ст. 633 Цивільного кодексу України, до якої відсилає ст. 1058 названого законодавчого акту та надані Пленумом Верховного Суду України розяснення, що викладені у постанові від 12 квітня 1996 року№5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів». Як свідчать подані по справі доказові матеріали зобовязання за Договором відповідачем, на момент судового розгляду справи, у повній мірі не виконано. Заборгованість Банку перед Вкладником (виписка по особовому рахунку, а.с. 18) складає суму 1787,07 дол. США підтверджена належними доказами відповідно до вимог ст.ст. 57-60 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачем не спростована, тому позовні вимоги щодо її стягнення підлягають задоволенню на підставі статей 526, 1058, 1061 Цивільного кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved