Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача, про відібрання та повернення малолітніх дітей та визначення їх місця проживання з матір"ю, пояснивши суду, що за взаємною домовленістю вона передала своїх малолітніх дітей колишньому чоловіку на період літніх канікул, оскільки останній виявив бажання провести з ними спільно час. За тиждень до початку навчального року в серпні 2017 р. відповідач мав повернути дітей матері, однак цього не зробив всупереч домовленостям що існували між ними. Судом до участі у справі за первісним позовом було залучено у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування - Городоцьку районну державну адміністрацію Хмельницької області. 03.11.2017 р. судом прийнято до провадження зустрічний позов відповідача [PERSON] до [PERSON], про визначення місця проживання малолітніх дітей, в якому відповідач просить визначити місце проживання малолітніх дітей з ним, по [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову посилається на те, що діти не бажають повертатися до матері у м. Полтаву і проти волі дітей він їх повертати не бажає. Також вказує, що матір неналежно ставилась до виховання дітей, серед іншого і застосовувала до дітей фізичне насильство. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить позов задовольнити, а саме: ухвалити рішення про негайне відібрання малолітніх дітей від батька та повернення їх матері, а також просить визначити місце проживання дітей з матір'ю по [ADDRESS]. В підтвердження своїх позовних вимог позивач пояснила, що батько дітей самовільно залишив їх у себе, чим фактично вчинив викрадення дітей, порушивши наявні усні домовленості, що ним визнається. Також батько самовільно, без згоди матері та будь-яких документів влаштував дітей у школу та дитячий садочок у м. Городок, Хмельницької області. Позивач також вказує, що відповідач налаштовує дітей проти неї, діти знервовані, напруженні, що негативно відбивається на їх психічному та фізичному здоров'ї . Щодо зустрічного позову, то [PERSON] висловила свою позицію, яка полягає у невизнанні заявлених позовних вимог з причин їх необґрунтованості. Позивач вказує, що [PERSON] дітей фактично викрав і такий позов заявив лише після пред'явлення відповідного позову до нього. До цього часу батько життям дітей не цікавився, нерегулярно сплачував аліменти на їх утримання, тощо… Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти задоволення позову категорично заперечили, вказують на його безпідставність. Додатково пояснили, що відповідач дійсно не повернув дітей матері до початку навчального року, однак це було зумовлено небажанням самих дітей повертатись у м. Полтаву. Відповідач вказує, що діти прихильно ставляться до матері, однак не бажають проживати в іншому населеному пункті, однак, якби їх матір проживала у м. Городок, Хмельницької області, вони були б згідні проживати разом із нею. Щодо заявленого зустрічного позову, то відповідач та його представник повністю його підтримали і просять задовольнити. Вказують, що саме в інтересах малолітніх дітей буде проживання з батьком, який у більшій мірі, ніж матір, зможе забезпечити інтереси дітей. Посилаються на факти неналежної поведінки матері по відношенню до дітей (побиття дітей, залишення в громадських місцях без нагляду, тощо). Представники третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору подали на адресу суду заяви про слухання справи за їх відсутності, при ухваленні судового рішення просять врахувати як позицію органів опіки та піклування надані ними висновки (а.с.196-198, 222-223). Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, оголосивши заяви представників третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, заслухавши свідків, перевіривши матеріали справи в межах наданих суду доказів, приходить до наступного висновку. Судом об'єктивно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 25.09.2004 р. уклали шлюб. Однак, 26.07.2011 р. рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області шлюб між ними було розірвано (а.с.10). У сторін є двоє спільних малолітніх дітей: донька [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с.11-12). Після розірвання шлюбу сторони проживали певний час разом за однією адресою, проте у 2014 році позивач виїхала на постійне місце проживання до своїх батьків у м. Полтаву разом із дітьми. Як вбачається із матеріалів справи та пояснень сторін, показів свідків, відповідач будь-яких заперечень з цього приводу не висловлював, спору з приводу місця проживання дітей на той час між сторонами не існувало. З довідки №3539 КП "Житлово-експлуатаційна організація №2" від 05.07.2017 р. вбачається, що зареєстрованим місцем проживання матері та дітей є: [ADDRESS] (а.с.28). 11.02.2015 р. рішенням Октябрського районного суду міста Полтави вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання їх малолітніх дітей аліменти в сумі по 400 грн. на кожну дитину щомісяця починаючи з 27.11.2014 р. до досягнення дітьми повноліття (а.с.13). Крім того, вищевказаним рішенням суду встановлено ту обставину (на яку посилався сам позивач), що він не має постійного заробітку, перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Городоцької РДА як одержувач допомоги по догляду за інвалідом І-ї групи ([PERSON] 1935 р.н.) з 13.03.2013 р. і по даний час. Також, даним рішенням суду встановлено, що відповідач не надавав будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей, що і стало причиною звернення [PERSON] до суду із відповідним позовом. На підтвердження тієї обставини, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконував свій батьківський обов'язок щодо матеріального утримання дітей до матеріалів справи долучено довідку Городоцького районного відділу державної виконавчої служби про наявність у останнього заборгованості зі сплати аліментів на загальну суму 8103 грн. 25 коп. за період часу з 27.11.2014 р. по 01.09.2017 р. Як вбачається з даної довідки аліменти відповідач сплачує нерегулярно, один раз на декілька місяців і з постійною наявністю заборгованості по їх сплаті за підсумками кожного року (а.с.32). Відносно позивача судом встановлені також наступні обставини. [PERSON] є працевлаштованою. Зокрема з 16.05.2017 р. і по даний час вона працює на посаді фахівця з біржових операцій на Центральній універсальній біржі в м. Полтаві, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.16). Крім того, на підтвердження розміру доходів позивачем була надана довідка про розмір заробітної плати за вказаним місцем роботи (а.с.17). Згідно характеристики по місцю роботи [PERSON] характеризується виключно з позитивної сторони (а.с.18). Крім того, в матеріалах справи міститься довідка про те, що [PERSON] не має ознак наркоманії, токсикоманії чи хронічного алкоголізму (а.с.19). З довідок та характеристик, виданих комунальним закладом "Полтавська ЗОШ І-ІІІ ступенів №34" та Полтавським дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) №37 "Білосніжка" відносно малолітніх [PERSON] та [PERSON] вбачається, що діти відвідували відповідно школу та дитячий садок у м. Полтава, гарно себе зарекомендували серед ровесників, з якими підтримували дружні відносини, добросовісно виконували поставлені перед ними завдання, мали завжди охайний зовнішній вигляд, знаходились під постійним контролем матері та бабусі. Матір регулярно відвідувала батьківські збори, допомагала в організації навчання та дозвілля (а.с.23-27). Також, до матеріалів справи долучено довідки про те, що відповідач [PERSON] не перебуває на обліку у лікаря психіатра та лікаря-нарколога (а.с.100-101); перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Городоцької РДА як одержувач компенсаційної виплати особі, яка здійснює догляд за інвалідом І гр. або особою, яка досягла 80 років з 13.03.2013 р. по даний час (а.с.102); розмір щомісячного доходу відповідача складається із вищевказаної компенсаційної виплати що станом на вересень 2017 р. становила 28 грн. 74 коп. та щомісячної державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім"ям, яка станом на вересень 2017 р. становила 265 грн. 23 коп., що підтверджується відповідними довідками (а.с.103,104). Серед іншого судом встановлено, що у власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках у кожного, перебуває квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі продажу від 03.06.2014 р. та копією витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 105-107). Як пояснили сторони, дана квартира була ними придбана уже після розлучення, однак вона знаходиться у непридатному для проживання стані і потребує ремонтних робіт. Органами опіки та піклування до матеріалів справи було надано відповідні висновки по кожному із позовів. Так, з висновку, затвердженого рішенням виконкому Шевченківської районної у місті Полтава ради №238 від 14.11.2017 р. вбачається, що батьки - [PERSON] та [PERSON] створили належні умови для проживання дітей. Мати дітей має достатній самостійний дохід для їх виховання та утримання, позитивно характеризується по місцю роботи. На даний час діти проживають з батьком без погодження з матір"ю, він ніде офіційно не працює, хоча гарно піклується про дітей. Враховуючи вік малолітніх дітей, орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання дітей з матір'ю (а.с.197-198). З висновку від 21.12.2017 р., наданого Городоцькою районною державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, вбачається, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Городоцькій районній державній адміністрації прийнято рішення, яким вважається за можливе проживання малолітніх дітей з батьком (а.с.223). Крім того, судом було допитано ряд свідків за клопотанням сторін, які повідомили суд про наступні обставини. [PERSON] (директор школи за місцем навчання [PERSON] у м. Городок, Хмельницької області) дала суду покази, у яких підтвердила, що [PERSON] дійсно була прийнята до школи 30.08.2017 р. без відповідних документів з попереднього місця навчання. Свідок підтвердила той факт, що дитина доглянута та охайна, батько приводить і забирає її зі школи, цікавиться її навчанням. Необхідності дитини у спілкуванні з матір"ю свідок не вбачала. [PERSON] (вчитель [PERSON] в школі у м. Городок, Хмельницької області) дала суду покази, у яких вказала про те, що дитина гарно навчається та комфортно почувається в колективі. Також свідок підтвердила, що коли матір приїздить у м. Городок на розгляд справи, в ті дні дитина школу не відвідує у зв'язку із раптовими захворюваннями. Про це вказала і попередній свідок [PERSON] Свідки [PERSON] (хрещений батько дитини), [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (які є сусідами відповідача) дали покази, у яких підтвердили гарне ставлення батька до дітей та дітей до батька. Свідки вказали, що їм відомо що діти не бажають проживати у м. Полтава, бо у м. Городок їм краще, однак хочуть бути з матір"ю, сумують за нею. Зі слів свідків встановлено, що батько дітей бажає відновити стосунки з колишньою дружиною і неодноразово це намагався зробити, тому, як вважають свідки, позивач мала б примиритись із [PERSON] та почати спільно з ним проживати у м. Городку, Хмельницької області, зокрема і з метою вирішення даного конфлікту. Свідок [PERSON] (матір відповідача) в своїх показах підтвердила, що [PERSON] завжди давала їй та відповідачу дітей, якщо вони про це її просили. Свідок також вказала, що діти не хочуть щоб батьки жили окремо та бажають щоб сім"я воз"єдналась у м. Городку. Однак свідок, як бабуся дітей, не змогла пояснити чому ні вона, ні батько дітей фактично останніми не цікавились з 2014 по кінець 2016 р.р. Зокрема, свідку невідомо чи достатньо було дітям коштів, які заробляла їх матір, чи надавав дітям допомогу їх батько, оскільки вона цими питаннями не цікавилась. Чому такими питаннями вона не цікавилась свідок пояснити не змогла. Свідок [PERSON] (брат позивача) дав суду покази, у яких повідомив, що [PERSON] повернулась в Полтаву влітку 2014 р. разом із дітьми до своїх батьків. Між нею та колишнім чоловіком були напружені стосунки, останній постійно погрожував їй по телефону одразу по поверненню. До кінця 2016 р. батько дітей ними взагалі не цікавився. Коли у 2015 році дітей зняли з реєстрації у м. Городок, то їх батько відмовився віддати будь-які дитячі речі (одяг, іграшки), тому вони були змушені придбати всі нові речі. Батькові ніхто не забороняв спілкуватись із дітьми, однак він дуже рідко телефонував дітям і діти тижнями не могли додзвонитись до нього, оскільки він не брав слухавку. Свідок [PERSON] (хрещена матір [PERSON]) в своїх показах підтвердила, що батькові ніхто не забороняв бачитись із дітьми, однак він ними до кінця 2016 року не цікавився. Свідок вказує, що відповідач не надав матеріальної допомоги дітям, бо [PERSON] не бажала з ним разом проживати через постійні сварки, приниження та рукоприкладство з боку відповідача. Свідок [PERSON] (хрещена матір [PERSON]) в своїх показах суду вказала, що відповідач вирішив залишити дітей в себе наприкінці літа 2017 р. Він вагався чи це робити та говорив, що робить це через образу на колишню дружину через те, що вона його покинула. Він не дозволяв матері бачитись та спілкуватись із дітьми. Свідок підтвердила, що батько лякав у своїх розповідях дітей Полтавою. При спілкуванні сина [PERSON] з матір"ю, що мало місце при працівниках поліції (оскільки батько перешкоджав такому спілкуванню), дитина, залишившись з матір"ю без присутності батька просилась щоб матір забрала його з собою. Свідок також вкотре підтвердила, що така поведінка відповідача пов'язана із спробами змусити колишню дружину повернутись до нього. Свідок [PERSON] (двоюрідна сестра відповідача) в своїх показах також підтвердила ту обставину, що відповідач бажає, аби колишня дружина повернулась до нього. Також свідок вказала, що діти бояться повертатись в Полтаву та мають страх перед матір'ю. Також судом, в присутності психолога, з видаленням із залу судового засідання батьків, в порядку, визначеному ст.171 СК України, була заслухана думка обох малолітніх дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], з приводу того, з ким і де останні бажають проживати. Діти підтвердили, що їм подобається жити у м. Городок. Вони не проти проживати разом із матір"ю, однак не бажають проживати у м. Полтава. Також [PERSON] повідомила, що матір її била, бо вона погано виконувала домашнє завдання. [PERSON] також повідомив, що мама його б'є в Полтаві та посміхався при цьому. Проте, на уточнення головуючого повідомив, що так йому говорив сказати батько напередодні. При вирішенні позовних вимог щодо відібрання малолітніх дітей від батька, суд вважає такі вимоги позивача обґрунтованими та належним чином доведеними виходячи із наступного. Право батьків на визначення місця проживання дитини врегульовано ст.160 СК України, де визначено, що: Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Отже, за даних обставин, сторони мали б узгодити між собою з ким із них мають проживати їх малолітні діти. І, як вбачається з матеріалів справи, такої згоди між ними було досягнуто ще у 2014 році, коли діти виїхали влітку на постійне місце проживання з матір'ю до м. Полтави, і будь-яких заперечень з цього приводу відповідач не висловлював, протягом фактично двох років життям та долею дітей не цікавився, що підтверджено, зокрема, і показами допитаних у справі свідків і сторонами не оспорюється. У свою чергу, в 2015 році, діти були зняті з реєстрації у м. Городок, Хмельницької області із подальшою реєстрацією їх місця проживання у м. Полтава. В кінці травня 2017 р. батько, за згодою матері, взяв дітей у м. Городок, Хмельницької області на період літніх канікул, з домовленістю їх повернення до матері за один-два тижні до початку навчального року. Дана обставина також визнається і не оспорюється сторонами. Ч.1 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх дітей. Це означає, що батьки вчиняють правочини, здійснюють усі юридичні дії від імені своїх дітей на підставі факту свого споріднення. Ст. 160 СК України закріплює право батьків на визначення місця проживання дитини, однак вказана норма містить лише загальне положення щодо права батьків. А порядок і нюанси реалізації цього права визначені цивільним законодавством. Так, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Таким чином до досягнення дитиною 10 років її місце проживання може бути зареєстроване лише за місцем проживання батьків (або одного з них), що визначається як місце проживання дитини на підставі закону. Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (ч.1 ст.162 СК України). Отже судом об"єктивно встановлено, що малолітні діти проживали з матір"ю (позивачем) у кв. [ADDRESS], де і були зареєстровані, тобто дане місце проживання є місцем проживання дітей на підставі закону. Батько дітей (відповідач [PERSON]) самочинно, без згоди матері дітей - [PERSON] змінив місце проживання останніх, тобто вичнив незаконні дії, визначенні у ч.1 ст.162 СК України, що має своїм наслдіком негайне відібрання дітей та повернення за попереднім місцем проживання. Тому позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими і підлягають повному задоволенню. Крім того, суд вважає за необхідне допустити в цій частині рішення до негайного виконання на підставі п.5 ч.1 ст.430 ЦПК України де визначено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Щодо позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дітей з матір"ю, суд приходить до висновку про їх часткову обгрунтованість, а також про безпідставність зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дітей з батьком, виходячи із наступного. Докази (фактичні дані) встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.1,6 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства та самочинно визначив місце проживання дітей із собою. В той же час, в матеріалах справи наявні два висновки органів опіки та піклування: висновок, затверджений рішенням виконкому Шевченківської районної у місті Полтава ради №238 від 14.11.2017 р. (а.с.197-198) та висновок від 21.12.2017 р., наданий Городоцькою районною державною адміністрацією, як органом опіки та піклування (а.с.223), зі змісту яких вбачається, що діти можуть проживати як із батьком, так і з матір"ю, оскільки у кожного із них створені належні умови для виховання та проживання дітей. На підставі ч.6 ст. 19 СК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини. Наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування - Городоцької районної державної адміністрації Хмельницької області не містить будь-яких обґрунтувань доцільності визначення місця проживання дитини саме разом з батьком. У висновку не наведено переконливих, безспірних та належних доводів на його підтвердження. Крім того, висновок взагалі не визначає хоча б однієї виняткової обставини для розлучення малолітніх дітей з матір'ю. У відповідності з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Суд вважає за необхідне прийняти до уваги положення вищевказаної Декларації з наступних підстав. Декларація прав дитини прийнята Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 1386 (XIV) від 20 листопада 1959 року та не передбачає будь-яких інших умов надання згоди на її обов'язковість державами-членами ООН. Відповідно до статей 10, 11 Статуту Генеральна Асамблея уповноважується обговорювати будь-які питання чи справи в межах Статуту, або які стосуються повноважень і функцій кожного з органів, передбачених цим Статутом, і за винятками, передбаченими статтею 12, давати рекомендації Членам Організації Об'єднаних Націй чи Раді Безпеки або Членам Організації та Раді Безпеки з будь-яких таких питань або справ. Будь-яке питання, щодо якого необхідно розпочати дію, передається Генеральною Асамблеєю Раді Безпеки до або після обговорення. Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Водночас у розумінні Закону України «Про міжнародні договори України» Декларація прав дитини не є міжнародним договором та не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України у формі ратифікації. У контексті міжнародного права такі, серед іншого, документи як декларації міжнародних організацій відносяться до так званого «soft law» і з формально-юридичної точки зору не є тим жорстким правом, яке зобов'язує державу діяти в певний спосіб. Разом з тим Декларація визнається універсальним і ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі і діє з дати прийняття Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року. При вирішенні даного спору, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що малолітня дитина можу бути розлучена з матір'ю не встановлено. З наявних у справі доказів вбачається, що позивач має постійну роботу та стале джерело доходу, піклується про стан здоров'я дітей, їх фізичний та духовний розвиток, забезпечує їх харчуванням, одягом тощо. Жодних фактів, що залишення дітей з матір'ю буде суперечити їх інтересам не встановлено. Пояснення відповідача та рядку свідків (його родичів, друзів) про те, що діти ніби-то зазнавали фізичного насильства з боку матері не знайшли в ході розгляду справи жодного підтвердження та, на переконання суду, є голослівними звинуваченнями, спрямованими на введення суду в оману з метою ухвалення рішення на користь відповідача. Також, судом береться до уваги і думка самих дітей, в порядку, визначеному ст.171 СК України. Аналогічно, і в ст.12 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., яка ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91р. визначено, що : Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Судом враховано, що старша дитина - [PERSON] висловила своє переконливе бажання проживати з батьком, однак при цьому судом враховано і психо-емоційний стан дитини, яка була напружена, висловлювалась завченими фразами, не могла дивитись матері в очі, тощо… Молодша дитина - [PERSON] поводився більш невимушено, однак відверто повідомив суду в ході розповіді про ніби-то його побиття матір'ю в Полтаві, що так його просив говорити батько напередодні судового засідання. Крім того, жодна дитини не висловилась про неприхильне ставлення до матері, а лише говорили про небажання жити у певному місці - у м. Полтаві, при цьому вказуючи що люблять свою маму. Тому, суд приходить до висновку, що очевидним є стороннє навіювання та вплив на думку дітей, що в силу їх малолітнього віку справляє серйозний вплив на їх особисту думку та бачення ситуації через призму суб'єктивних поглядів зацікавлених осіб, з якими діти на даний час проживають. Також, судом враховується і та обставина, що батько протягом всього розгляду справи постійно чинить перешкоди у зустрічах матері з дітьми з метою недопущення налагодження контакту між ними. Не погоджується суд і з думкою представника відповідача про недопустимість у якості доказу висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконкому Шевченківської районної у місті Полтава ради №238 від 14.11.2017 р. з підстав ніби-то процедурних порушень при його складенні (а.с.197-198). Зокрема, представник відповідача [PERSON] вказує, що такий висновок було видано з порушення вимог, визначених у п.72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затв. Постановою КМУ від 15.11.2007 р. №877, мотивуючи це тим, що такий висновок був уповноважений надавати лише орган опіки та піклування по місцю проживання дітей. Суд вважає, що місцем проживання дітей в даному випадку є не те фактичне, тимчасове місце проживання, де вони опинились в силу самочинних дій свого батька, а зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, в даному випадку - разом із матір'ю, аналіз чого було надано вище при вирішенні вимоги про негайне відібрання дітей та повернення їх матері. У зв'язку із чим суд вважає безпідставними посилання представника відповідача про недопустимість вищевказаного висновку органу опіки та піклування у якості доказу. Проте, задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходить з того, що діючим законодавством передбачено визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків, а не визначення місця проживання дитини із зазначенням конкретного місця проживання (адреси) батьків. Саме тому, в частині зазначення конкретної адреси проживання суд вважає вимоги позивача безпідставними та такими, що призведуть у майбутньому до утруднення чи неможливості виконання даного судового рішення у випадку зміни останньою місця проживання в силу тих чи інших обставин. При вирішенні даного спору, судом також враховується, що відповідач [PERSON] фактично не має власних джерел доходів, є непрацюючою особою, має непостійні заробітки, є отримувачем соціальної допомоги у незначному (близько 300 грн. в місяць) розмірі, в зв'язку із чим змушений здійснювати постійний догляд за [PERSON] 1935 року народження. Отже, [PERSON] отримує щомісячний дохід значно менший за прожитковий мінімум як для дитини відповідного віку, так і для дорослої працездатної особи. Не можуть братись до уваги судом і аргументи на кшталт того, що дітей будуть матеріально підтримувати бабуся та дідусь, оскільки, будучи допитаною у якості свідка в цій справі бабуся дітей [PERSON] не змогла надати суду відповідей чому вона не цікавилась за які кошти її онуки жили протягом 2014-2016 р.р. і чи їм взагалі було достатньо коштів на існування. На відміну від вищевказаного, матір дітей - [PERSON] має постійне місце роботи, сталий заробіток, зареєстроване місце проживання, а отже має більші можливості для утримання, їх виховання, гармонійного духовного та фізичного розвитку. При цьому судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю. Також, з врахуванням пояснень сторін та показів свідків, судом було встановлено, що відповідач у спосіб самовільної зміни місця проживання дітей фактично намагався спонукати свою колишню дружину (позивача) до відновлення спільного проживання та сімейних стосунків, на що остання категорично не погоджується. А тому, відповідачем за таких обставин, брались до уваги у жодному разі не інтереси дітей, а, перш за все, свої власні. Крім того, при вирішенні даного позову, судом враховуються і положення ч.4 ст.263 ЦПК України, де визначено, що: "При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд вважає за можливе при ухваленні даного рішення врахувати правовий висновок у справі № 6-2445цс16 (Постанова ВСУ від 14.12.2016 р.) де визначено, що :" Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що мати дітей має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей. При цьому суди в цій справі не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матір'ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дітей зі своєю матір'ю. " Тому, вирішуючи питання щодо можливості задоволення зустрічного позову [PERSON], суд приходить до висновку, що даний позов ґрунтується лише виключно на припущеннях позивача, а отже є безпідставним, оскільки не містить жодних достатніх доказів, які б свідчили про неможливість проживання дітей з матір"ю та необхідність їх проживання саме з батьком. Також судом враховується і самовільна поведінка батька щодо визначення місця проживання дітей та факти подальшого, неодноразового недопуску матері до спілкування з дітьми. Крім того, судом даний позов [PERSON] розцінюється як спосіб зловживання своїми правами з метою приховання та узаконення своїх самоуправних дій, здійснених на зміну місця проживання дітей без згоди з матір'ю, всупереч попередньо досягнутим домовленостям. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у даній справі суд приходить до наступного висновку. Ч.1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом враховано, що позовні вимоги позивача задоволено частково, хоча відмова у задоволені частини вимог позивача носить переважно формальний характер і не має істотного впливу на решту вимог, що були визнані обґрунтованими і задоволенні. У даному випадку вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, однак, на думку суду, буде і несправедливим розподіляти у цій справі судові витрати порівну між сторонами. Тому, з врахуванням положень п.3 ч.3 ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача понесені судові витрати позивачем у повному обсязі.

Outcome: partial