Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд із даним позовом до відповідача [PERSON] в позовній заяві вказавши, що 07.04.2011 року між банком та відповідачем було підписано заяву №б/н згідно якої останній отримав кредит у розмірі 2000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (картковий рахунок). Сторони погодили, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ними Договір про надання банківських послуг. При укладені договору сторони керувались ст.634 ЦК України, згідно якого умови договору приєднання, встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Згідно п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 умов та правил передбачено, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і в будь-який момент має право змінити кредитний ліміт(зменшити або збільшити). Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця, відповідач повинен був надавати банку грошові кошти, для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов договору. Згідно п.2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов надання банківських послуг - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500грн. + 5% від суми позову. У разі невиконання зобов`язань за договором відповідач, на вимогу банку, повинен виконати повернення кредиту, у тому числі простроченого кредиту та овердрафту, та оплатити винагороди банку. Також згідно п. 2.1.1.12.9 «Правил користування платіжною карткою» відповідач доручив банку списувати з будь-якого відкритого рахунку в банку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань, у тому числі мінімального обов`язкового платежу. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а відповідач належним чином зобов`язання за даним договором не виконав, що призвело до того, що станом на 30.09.2019р. відповідач має перед банком заборгованість в сумі 84904,30грн., яка складається з: 655,40грн. - заборгованість за тілом кредиту; 74574,65грн., - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5155,00грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00грн. - штраф (фіксована частина); 4019,25грн. - штраф (процентна складова). За таких обставин позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 07.04.2011р. у розмірі 84904,30грн. та судовий збір. У відзиві на позовну заяву [PERSON] просить суд відмовити у позовних вимогах. Зазначає, що нараховані проценти є у114 раз більші за суму кредиту та є незаконними, оскільки збільшені в односторонньому порядку. Пеня та штрафні санкції є подвійним покаранням за невиконання умов договору, тому також не можуть бути застосовані, більше того майже у 15 разів перевищують суму кредиту. Анкета-заява підписана між сторонами містить суму кредиту 500,00грн. а кредитний ліміт у сумі 2000,00грн. банк самостійно збільшив для того щоб списувати більшу суму коштів за прострочені зобов`язання. Твердження позивача про ознайомлення з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правила користування платіжною карткою" а також приєднання до договору згідно ст. 634 ЦК України не підтверджено жодним документом та згідно правового висновку ВП ВС №342/180/17 від 03.07.2019р. не може бути обгрунтуванням позовних вимог. Окрім цього, після 2011 року [PERSON] користувався іншими картками та послугами "ПриватБанку", тому банк самостійно списував кошти для погашення заборгованості, хоча кредитною карткою він не користувався. За таких обставин відповідач вважає, що позовна давність про повернення кредитних коштів та процентів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, така позиція висвітлена у постанові ВСУ від 03.06.2015р. №6-31цс15. Враховуючи вищенаведене відповідач просить суд відмовити у позовних вимогах повністю а також застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. Одночасно суду надано клопотання про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 2400,00грн. Згідно ухвали суду від 15.01.2020р. задоволено клопотання представника відповідача та витребувано у позивача інформацію про карткові рахунки які відкривалися [PERSON] , відомості про картки та їх блокування, відомості про погашення заборгованості за кредитним договором. У відповідь на відзив представник позивача зазначає, що відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, які є публічною офертою надання банківських послуг для клієнта та розміщені на офіційному сайті www.privatbank.ua. У вказаній заяві відповідач підтвердив, що повністю ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, умовами обслуговування по платіжним карткам, тарифами банку а тому наявні правові підстави вважати укладеним договір банківського обслуговування, що відповідає чинному законодавству України. На підставі вказаної заяви відповідач отримав картковий рахунок, ключем до якого є пластикова картка яка надана на мобільний телефон відповідача, вказаного у заяві. При укладені договору сторонами було обговорено усі його істотні умови після чого відповідач власноруч підписав згоду на отримання кредитної карти "Універсальна" Із виписки по розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами через банкомат, здійснював розрахунки через термінали, що свідчить про те, що йому були зрозумілі умови кредитного договору. Посилаючись на правові висновки Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" представник позивача вважає, що момент підписання заяви-анкети вважається укладенням між сторонами кредитного договору оскільки банк надав відповідачу кошти, якими останній частково скористався, договір ніким не оспорений, а тому наявні правові підстави для стягнення із відповідача заборгованості. Нарахування пені, неустойки, штрафу за неналежне виконання зобов`язання представник позивача вважає правомірним та спростовує формулами, які також вказані у розрахунку заборгованості та не надані представником відповідача у контррозрахунку. Строк позовної давності у даному випадку не пропущено та не може бути застосовано, оскільки ВСУ неодноразово зазначав, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки а не закінченням строку дії договору (справа №6-14цс14 від 19.03.2014р. та від 18.06.2014р.). Враховуючи вищенаведене просить суд позовні вимоги задовольнити повністю. У запереченнях на відповідь на відзив відповідач зазначає, що отримував платіжну картку "Універсальна" із терміном дії до жовтня 2014 року із лімітом 500.00грн., який банк самостійно збільшив до 2000.00грн. Із правового висновку ВС від 16.05.2018р. №641/12249/13 вбачається, що кредитна карта діє в межах визначеного строку а повернення кредиту в повному обсязі визначається останнім днем місяця дії картки. Таким чином позивач звернувся до суду більш як через 5 років, що є підставо для застосування строків позовної давності, а наявність інших карток у відповідача не може слугувати для поновлення строку оскільки інші картки не мають відношення до кредитних зобов`язань. Оскільки термін дії картки закінчився у 2014 році тому нарахування процентів після вказаного періоду є незаконним. Посилаючись на практику Верховного Суду від 03.07.2019р. №342/180/17 зазначає, що підписав анкету-заяву трафаретного запису в бланку на не ознайомився саме з тими умовами кредитного договору, на які посилається позивач, а тому не можливо стверджувати що між сторонами відбулося укладення кредитного договору. Посилаючись на правові позиції вищих суддів просить суд відмовити у задоволені позову повністю та застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. Представник позивача Чепіга Д.О. в судове засідання не прибув, та не повідомив суд про причини неявки, попередньо направивши на адресу суду витребувану інформацію. Відповідач та його представник - адвокат Савка Р.І. в судове засідання не прибули, однак суду надано заяву про розгляд справи у їхній відсутності. Оскільки у даній справі закрито підготовче провадження, сторони письмово висловили свої позиції щодо даного позову, витребувано необхідну інформацію, враховуючи характер даних правовідносин, з метою розумних строків розгляду справи та недопущення порушення прав осіб на справедливий судовий розгляд, у зв`язку з введеними в Україні карантинними заходами (тривалість яких з високою ймовірністю буде коригуватися на невизначений термін), вважаю недоцільним відкладати розгляд даної справи та за можливим розглянути та вирішити спір за наявними матеріалами. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, приходить до наступних висновків. З оглянутої копії анкети-заяви позичальника від 07.04.2011 року підписаної між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] встановлено, що останній ознайомився та підписав Умови та Правила надання банківських послуг, що в сукупності складають Договір між сторонами. У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, умови яких розміщені на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Згідно підписаної анкети-заяви позичальника ліміт за платіжною карткою кредитка "Універсальна" становить 500.00грн. Проте зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] отримав кредит в сумі 2000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до витягу з тарифів обслуговування кредитних карт та Умов, позичальник зобов`язаний кожного місяця до 25 числа сплатити щомісячний платіж та проценти в розмірі, встановлені в тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до ч. 1,2 ст. 549 ЦК України та п. 2.1.1.7.6. правил при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500.00 грн. + 5% від суми позову. З наданого розрахунку заборгованості, якими позивач обґрунтував свої вимоги вбачається, що станом на 30.09.2019р. [PERSON] має перед банком заборгованість в сумі 84904,30грн., яка складається з: 655,40грн. - заборгованість за тілом кредиту; 74574,65грн., - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5155,00грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00грн. - штраф (фіксована частина); 4019,25грн. - штраф (процентна складова). Проте, розрахунок заборгованості не містить даних про вид та номер платіжної картки чи номер розрахункового рахунку, не підписаний особами, повноважними на здійснення фінансового обліку та звітності, не засвідчений у встановленому законом порядку. На запит суду АТ КБ "ПриватБанк" надав суду довідку згідно якої встановлено, що за кредитним договором №б/н [PERSON] надавалися кредитні картки: № [NUMBER] від 07.04.2011р. до 10/14р.; № [NUMBER] від 26.08.2011р. до 09/15р.; № [NUMBER] від 24.12.2012р. до 01/16р.; № [NUMBER] від 27.02.2013р. до 07/16р.; № [NUMBER] від 03.04.2013р. до 09/15. Долучена до відзиву виписка по рахунку № [NUMBER] [PERSON] відрізняється від розрахунку заборгованості, яка надана до позовної заяви, однак така не може бути прийнята судом до уваги, оскільки викладена іноземною (російською) мовою, а згідно припису ст. 10 Конституції України та ч . 1 ст. 6 Закону України «Про засади державної мовної політики» державною мовою України є українська мова. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону у контексті Європейської хартії регіональних мов або мов меншин до регіональних мов або мов меншин України, до яких застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, віднесені мови: російська, білоруська, болгарська, вірменська, гагаузька, ідиш, кримськотатарська, молдавська, німецька, новогрецька, польська, ромська, румунська, словацька, угорська, русинська, караїмська, кримчацька. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №10-рп/99 від 14.12.1999 року (справа №1-6/99) положення частини першої статті 10 Конституції України, за яким «державною мовою в Україні є українська мова», треба розуміти так, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України) Разом з цим, відповідно до норми ст. 9 ЦПК України мова цивільного судочинства судах провадиться державною мовою. Згідно частини 3 ст. 14 ЗУ "Про засади мовної політики" сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу. Таким чином, виписка по рахунку [PERSON] яка міститься у справі, не може слугувати належним та допустимим доказом у справі, яка свідчить про укладення договору між Сторонами у справі та наявності відповідної заборгованості за невиконання умов договору. До позовної заяви банком додано Витяг із Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджений наказом від 06.03.2010р. №СП-2010-256, при цьому жодного підпису відповідача не містять а також не береться судом до уваги, оскільки викладений іноземною (російською) мовою. Таким чином матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів і Витяг з Умов та Правил розумів відповідач, і що він ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії та неустойки (пені, штрафів) і саме у зазначених в цих документах розмірах та порядку нарахування. Також у заяві позичальника від 07.04.2011р. укладеної між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] процентна ставка не визначена. Крім того, в цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді комісії та неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав позичальник), стягнути складові його повної вартості, в тому числі заборгованість за процентами, комісією, пенею та штрафами. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині АТ КБ «ПриватБанк», крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач зазначає, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку» є стандартними формулярами та викладені на сайті банку www.privatbank.ua. Таким чином роздруківка із сайту позивача редакції Умов та правил надання банківських послуг не може бути належним доказом, оскільки інформація в ній повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано при розгляді вказаної справи. У постанові від 13.11.2019р. №337/1605-16ц Верховний Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила, що розміщені на офіційному сайті позивача ( www.privatbank.ua ), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ ПриватБанк в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів і Витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин при розгляді даної справи суду не надано підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів і Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03.07.2019р. зауважує, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з особою АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Суд не в змозі встановити з наданих позивачем доказів, факт отримання відповідачем у справі кредитних коштів та їх суми, в тому числі й у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку № [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що надана копія Анкети-Заяви від 07.04.2011р. не містить відомостей про строк дії кредитного договору, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, порядку здійснення оплати кредиту та процентів по договору (строки сплати, розміри періодичних платежів тощо), відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки, а також самої суми кредитного ліміту. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування, розміру відсоткової ставки, періодичності платежів, розміру щомісячних платежів, надані банком витяг з Тарифів та Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року "Про захист прав споживачів" ). Згідно з п. 22 ч.1 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач користувався кредитними коштами та взагалі отримував їх у певній сумі. Позивач не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу як кредитні кошти та встановити рахунок, на який були перераховані вищезазначені кошти. Натомість із матеріалів справи (відповідь банку від 26.03.2020р. №21717-ВБ) встановлено, що [PERSON] у період з 01.09.2009р. до 2016 року отримував у відділені банку картки для виплат, здійснював операції з картковими рахунками, долучено фотофіксацію отримання відповідачем у відділенні банку пластикової картки, проте якої саме встановити неможливо. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки Універсальна . Представником АТ КБ ПриватБанк не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки Універсальна та розміру наданого відповідачеві кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору. У той же час, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] ПАТ КБ ПриватБанк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження №14-131 цс 19 та правовій позиції, викладеній у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 703/3063/18, провадження №61-11260св19. Звертаючись до суду із даним позовом представник позивача вважає, що через порушення умов кредитного договору відповідачем строк повернення кредиту змінився на термін до повного погашення заборгованості а також повернення кредитних коштів та сплати інших передбачених договором сум. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. У ст.1050 ЦК передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу. За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, у даній справі, вимоги банку про стягнення процентів та пені після жовтня 2014 року (закінчення строку дії картки) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18 та у Постанові ВС від 06.02.2019р. №175/4753/15-ц. Суд не бере до уваги посилання ПАТ «КБ «ПриватБанк» на висновок ВСУ, викладений у постановах від 19.03.2014р. та 18.06.2014р., оскільки від цього правового висновку ВП ВС відступила у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12. Згідно зі ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч.3 ст.267 ЦК, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом стст.256, 267 ЦК, суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. На підставі викладеного та враховуючи, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що при укладанні кредитного договору із [PERSON] було дотримано усіх його істотних умов, передбачених частиною другою статті 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", повідомлено відповідача про умови кредитування та узгоджено саме тих умов, які вважав узгодженими банк, також беручи до уваги правові висновки викладені в постановах Верховного Суду, враховуючи, що у кредитному договорі сторони не домовилися про збільшення позовної давності до позовних вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) тому суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки вимоги позивача є необгрутованими. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України , згідно якої у разі відмови в задоволенні позовних вимог судовий збір покладається на позивача. Також згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ст. 137 ЦПК України). У матеріалах справи наявне клопотання відповідача про стягнення витрат на правову допомогу у зв`язку із неправомірними діями банку щодо стягнення заборгованості, долучена квитанція сплати коштів та наявний опис виконаних адвокатом робіт. Надаючи оцінку співмірності розміру понесених стороною витрат на адвоката з обсягом наданих ним послуг і виконаних робіт, враховуючи доцільність їх виконання (оскільки така правова допомога вплинула на перебіг розгляду справи: подача відзивів, заперечень, аналіз законодавства, судової практики тощо) та критерію необхідності суд приходить до висновку, що такі витрати підлягають відшкодуванню. Таким чином згідно ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: approved