Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

23.03.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору від 25.12.2007 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача подав письмові заперечення проти задоволення позову та просив відмовити в задоволенні позову та застосувати строки позовної давності при вирішенні даного спору. Судом встановлено, що 25.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством КБ «Приват Банк» було укладено кредитний договір № СNSLAW00420063. Відповідно до укладеного договору кредитор надав, а позичальник отримав у користування кредитні кошти у розмірі 43072,67 доларів США, що не заперечується позивачем. Крім цього, між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством КБ «Приват Банк» було укладено договір застави рухомого майна, який не оспорюється [PERSON] Підписанням кредитного договору позичальник підтвердив, що банк належним чином ознайомив його із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів від 12.05.1991 року. Отже перед укладенням кредитного договору, відповідач на виконання вимог Закону України „Про захист прав споживачів надало споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позичальник засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився з правилами надання кредиту під заставу рухомого майна і був попереджений про те, що він несе валютні ризики під час зобовязань за цим договором. Умовами Кредитного договору сторони зафіксували свою згоду з тим, що ними узгоджені всі істотні умови, і зобовязуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Кредитний договір відображає повне розуміння сторонами його предмету, зокрема сукупною вартістю кредиту, варіанти повернення кредиту. Так, при укладенні договору, сторонами було погоджено нарахування банком та сплату позичальником щомісячної винагороди відповідно до пунктів 2.2.3, 7.1, а саме в розмірі 0,31% від суми виданого кредиту. При цьому, умова договору щодо права банку на одностороннє списання коштів з рахунків позичальника для погашення існуючої заборгованості за кредитним договором, відповідає вимогам закону про договірне списання коштів з рахунку клієнта, а саме ч. 2 ст. 1071 ЦК України, ст.. 26.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пунктам 6.1-6.6 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті затвердженою Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 року №22. Одночасно пункт 2.2.8 кредитного договору не порушує права позивача, оскільки даною умовою передбачено обов»язок позичальника на передачу будь-якого майна в заставу або заклад лише на підставі укладення окремого договору. Відповідно до п.2.3.1 кредитного договору, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом у випадку зміни конк»тири ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті ( по статистиці НБУ), При цьому банк надсилає позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. На час укладення кредитного договору з [PERSON] така умова договору відповідала вимогам закону, а саме ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», проте як встановлено в судовому засіданні процентна ставка не збільшувалася. Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна договору допускається тільки за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Умовами кредитного договору, а саме п.2.3.3 передбачено право банку змінювати певні умови договору при настанні обставин, кі чітко визначені та погоджені сторонами. Стаття 534 ЦК України визначає черговість погашення вимог за грошовими зобов»язаннями у певному порядку за умови, якщо інше не передбачено договором. Кредитним договором, а саме п.3.3, сторони погодили черговість погашення заборгованості за кредитним договором, що також відповідає вимогам закону. Кредитний договір є двостороннім у відповідності до ч. 3 ст. 626 ЦК України, оскільки правами та обов»язками наділені обидві сторони договору (пункт 2.4 кредитного договору). Відповідно до ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки статті 524 та 533 ЦК України містяться в розділі 1 загальні положення про зобовязання книги 5 Цивільного кодексу України, то поширюють свою дію на всі зобовязання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань Отже положення цивільного кодексу України, в тому числі і ст. 1054 ЦК України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобовязання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобовязання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, в тому числі і в кредитному договорі. Враховуючи умови Договору та положення закону, твердження про те, що законодавством заборонено використовувати розрахунок розміру платежів шляхом застосування еквівалентів у іноземній валюті є безпідставними. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Крім того, пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ №5 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Згідно ч. 3 даної статті правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, Отже посилання позивача на те, що положення спірного кредитного договору, графіку погашення кредиту не відповідають вимогам ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" є необґрунтованими. Посилання позивача на те, що відповідач не мав права надавати кредит, оскільки не має ліцензій є також необґрунтованими, що підтверджується наданими копіями ліцензій. Згідно зі ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність кошти це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 вказаного Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі, однак такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті не визначено. Згідно п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валіти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року за № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено. Таким чином, при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", а отже позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стаття 267 ЦК України встановлює наслідки спливу позовної давності позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної даності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач підписав кредитний договір 25.12.2007 року та щомісяця більше семи років сплачував платежі на погашення кредиту. Лише після подачі позову банком до нього про стягнення заборгованості звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, тобто після закінчення трирічного загального строку позовної давності. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] без поважних причин пропустив строк позовної давності, а відповідач наполягає на застосуванні судом позовної давності, таким чином, з врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. \~

Outcome: dismissed