Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

У грудні 2020 р. позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися в Рівненський районний суд із позовом до відповідачів СФГ «НВ і Д», ГУ ПФУ в Рівненській області, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Рівненський районний Відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) та просять визнання за ними право власності на будівлю 4-х рядного корівника, що знаходиться в [ADDRESS] та скасувати арешт, накладений на будівлю 4-х рядного корівника, що знаходиться в [ADDRESS] , накладений постановою про арешт майна боржника від 08.05.2020, ВП №61889593, номер запису про обтяження 36451697 та стягнути судові витрати. В обґрунтування позову вказують, що 1.12.2009 р. між ними та СФГ «НВ і Д» було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого СФГ «НВі Д» продало, а покупці купили в рівних частках будівлю 4-рядного корівника, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Юган Г.І., зареєстрований р реєстрі нотаріальних дій за №1031. Згідно з витягом з Державного реєстру правочинів №8016946 від 01.12.2009, виконаного на бланку серії Ні№732493 договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів №3734274. Згідно з п.9 вказаного договору вбачається перевірка нотаріусом під час вчинення правочину наявності заборон (арештів) та податкових застав. Відповідно до витягу №25515311 від 01.12.2009 р. заборони (арешти) на вказане нежитлове приміщення відсутні. Відсутність податкової застави підтверджується витягом від 01.12.2009 №25515240. З моменту купівлі будівлі у 2009 році до цього часу позивачі безперешкодно володіють та користуються будівлею корівника, несуть витрати на його утримання, ремонт, сплачують відповідні податки та збори. У червні позивачам стало відомо, що постановою про арешт майна боржника, серія та номер 61889593 від 08.05.2020 р. видавник Рівненський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) накладено арешт на все майно СФГ «НВ і Д», в тому числі на належну позивачам будівлю. Згідно інформаційної довідки за індексним номером 214105284 від 26.06.2020 р., наявна актуальна інформація про обтяження : номер запису про обтяження 36451697. Обтяжувач Рівненський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), код ЄДРПОУ 35007151. Згідно з відомостями автоматизованої системи виконавчих проваджень, стягувачем у виконавчому провадженні 61889593 є Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області. Згідно з інформацією, що міститься в інформаційній довідці за № 214105284, будівля, що є предметом спору у даній справі зареєстрована за відповідачем СФГ «НВ і Д» , реєстраційний номер майна 27898721, підстава виникнення права власності, свідоцтво про право власності [NUMBER] , від 28.07.2009 р., виданий виконавчим комітетом Тайкурської сільської ради. Спір з приводу власності, арешту та володіння будівлею 4-х рядного корівника виник з підстав не проведення державної реєстрації права власності на спірну будівлю за позивачами на підставі укладеного договору купівлі-продажу від 01.12.2009 р. №1031 та наявності такої реєстрації за відповідачем СФГ «НВ і Д» (боржником) без визначеної законом для того правової підстави. Позивачі вказують, що вони є власниками будівлі 4-рядного корівника, що знаходиться по [ADDRESS] і наявність арешту на майно унеможливлює реалізацію ними права власності в усіх її складових формах, зокрема права вільно розпоряджатися таким майном. Наведені обставини зумовлюють необхідність звернення з позовом до суду за захистом їх права власності. Відповідно до п.5 укладеного договору купівлі-продажу, право власності на цю будівлю 4-х рядного корівника у покупців наступає з моменту державної реєстрації цього договору. Позивачі набули права власності на спірну будівлю на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.2009 р., який був нотаріально посвідчений та був зареєстрований у порядку і на умовах передбачених чинним законодавством України. Оскільки таке право не визнається відповідачами, звернення позивачів з позовом до суду про визнання права власності на спірне нерухоме майно відповідає способу захисту цивільних прав, визначеному статтею 16 ЦК України. За відсутності державної реєстрації прав на нерухоме майно, які виникають на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, покупці набули право власності на будівлю відповідно до ст..ст. 334, 657 ЦК України, та умов договору купівлі-продажу, однак обмежені у праві розпорядження цим нерухомим майном до моменту реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Набуте згідно із ст.. 334 ЦК України право власності позивачі на спірне майно є порушеним та підлягає захисту у порядку ст.. 392 ЦК України, оскільки воно не визнається та заперечується відповідачами, про що свідчать дії і рішення органів державної виконавчої служби. Ухвалою суду від 22.01.2021 р. позов залишено без руху. Ухвалою суду від 05.02.2021 р. відкрито спрощене провадження з викликом учасників. Згідно з відзивом вх. 3629 від 26.02.2021 р. ГУ ПФУ в Рівненській області вказує, що згідно з положеннями ст.. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. У зв`язку з цим вважають, що тільки Рівненський окружний адміністративний суд уповноважений розглядати даний спір, оскільки ним видані вищевказані виконавчі документи, тому суд повинен закрити провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. Крім того, вважають, що позивачами порушено строки позовної давності. Виходячи з положень п.5 договору купівлі-продажу від 01.12.2009 р., на момент його підписання покупці знали про обов`язкову державну реєстрацію права власності на будівлю корівника, проте не вчинили такої дії, що підтверджується доданою позивачами інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (власником корівника зазначено СФГ «НВ і Д»). Жодних доказів про подання заяви про державну реєстрацію нерухомого майна позивачами не надано. Позивачі не були позбавлені права звернутися до Державного реєстратора після підписання зазначеного вище договору 01.12.2009 р. , а до суду звернулися тільки у вересні 2020 р., чим пропустили строки звернення до суду. Вказують, договір купівлі-продажу, виходячи з положень ст..ст. 210 ЦК України, ст..18 ЗУ «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є укладений, не є вчиненим, тому не створює прав та обов`язків. ГУ ПФУ в Рівненській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки він не вправі проводити державну реєстрацію нерухомого майна та знімати арешт з відповідного майна, а відтак і не може нести відповідальність за такі дії. Рівненським РВ ДВС правомірно накладено арешт на вказане майно. Згідноз відповіддю на відзив вх. 5123 від 24.03.2021 р. представник позивачів адвокат Дяденчук А.І, вказує, що законом врегульовано, що накладений арешт на майно особи, яка не є боржником у межах виконавчого провадження підлягає зняттю за судовим рішенням у спорі про визнання права власності на арештоване майно та звільнення його з-під арешту. Право позивачів як власників нерухомого майна в частині реалізації ними своїх правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо належного їм об`єкту нерухомого майна порушено у спосіб накладення на нього арешту Рівненським районним відділом ДВС Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Львів) відповідно до постанови від 08.05.2020 р. Вважає, що право власності позивачів на майно порушено 08.05.2020 р. і лише з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) (п.55 постанови ВП ВС від 15.05.2019 у справі 372/2904/17-ц). Приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення (саме такі висновки зроблені в п.34,52 постанови ВП ВС від 04.07.2018 р. у справі №653/1096/16-ц.). Предметом позову є визнання права власності на будівлю 4-х рядного корівника, що знаходиться по [ADDRESS] та зняття накладеного арешту, не зобов`язання зареєструвати майна, яке придбано позивачами у 2009 році як помилково вважає відповідач. Не погоджуються позивачі із запереченнями щодо неукладеності договору купівлі-продажу, який відповідно і не створює прав та обов`язків для сторін. Вказаний договір виконаний на нотаріальному бланку, посвідчений приватним нотаріусом, також зареєстрований в реєстрі правочинів 01.12.2009 р. за № 3734274, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №8016946. Належність ГУ ПФУ в Рівненській області як відповідача у даній справі підтверджується п.37 постанови ВП ВС від 05.05.2020 у справі №554/8004/16-ц, відповідно до якої особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, а яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання прав власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачами у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. Вважають необґрунтованими та безпідставними посилання відповідача щодо правомірності дій Рівненського районного ДВС по накладенню арешту на майно, оскільки звертає увагу суду, що правомірність чи неправомірність дій державного виконавця з накладення арешту на майно не є предметом заявленого позову. Згідно із запереченнями на відповідь на відзив вх. 5388 від 29.03.2021 р. начальник Головного управління В. Петняк вказує, що, виходячи з положень п.8 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» договір купівлі-продажу від 01.12.2009 р. не є вчиненим, а позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. У судовому засіданні представник позивачів адвокат Дяденчук А.І. позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Представник відповідача СФГ «НВ і Д» в судове засідання не з`явився жодного разу, судом було вжито належних заходів щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання. Представник відповідача ГУ ПФУ в Рівненській області в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце його проведення. Згідно з відзивом просить справу розглядати у відсутність представника. Представник третьої особи Рівненського РВ ДВС Павелко Л.М. в судовому засіданні пояснила про відсутність підстав для задоволення позову, вказуючи про правомірність накладеного арешту. Крім того, зауважує, що до відділу ДВС у вказаному виконавчому провадженні звертаються інші особи, які також подають договори, за якими відчужено нерухоме майно відповідача, який являється боржником у виконавчому провадженні. Одночасно погоджується з позицією представника позивачів, що строк позовної давності для звернення до суду у вказаному спорі позивачами не пропущено. Просить відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновків про часткове задоволення позовних вимог. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як підставу виникнення права власності на спірне майно позивачі надали суду договір купівлі-продажу від 01.12.2009 р., посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Юган Г.І., зареєстровано в реєстрі за № 1031; витяг з Державного реєстру правочинів № 8016946 від 01.12.2009; витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 25515311 від 01.12.2009 р., оригінали яких досліджені у судовому засіданні. Пунктом 5 зазначеного договору передбачено, що право власності на будівлю 4-х рядного корівника наступає у покупців з моменту державної реєстрації цього договору. Однак позивачі не забезпечили державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна. У червні 2020 р. позивачам стало відомо, що на придбаний ними у 2009 році корівник, накладено арешт. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта постановою державного виконавця про арешт майна боржника (серія та номер: 61889593, виданий 08.05.2020, видавник Рівненський РВ ДВС ЗМУ МЮ (м.Львів) накладено арешт; опис предмета обтяження СФГ «НВ і Д», все нерухоме майно. Відомості про об`єкт нерухомого майна будівля 4-рядного корівника [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено право на справедливий суд. З огляду на норми частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України, Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі "правомірні очікування" та "майнові права" (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії" (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland) (заява N 12742/87); ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, N 10741/84). Позивачі, уклавши договір купівлі-продажу спірної будівлі корівника з СФГ «НВ і Д», не здійснили державної реєстрації правочину у відповідному державному реєстрі. Права позивачів у зв`язку з придбанням за договором купівлі-продажу будівлі 4-х рядного корівника від 01.12.2009 р. підпадають під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з частиною першою ст.. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі N 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) дійшла висновку: "що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна". Отже позивачам належить будівля 4-х рядного корівника, які здійснили повне виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу від 01.12.2009 р. та лише не зареєстрували свої права, суд приходить до висновку про захист права позивачів шляхом зняття обтяжень, накладених за зобов`язаннями відповідача. В статті 328 ЦК України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, зокрема передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч. 2). Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. Право власності виникає за наявності певних юридичних фактів, які передбачено цивільним законодавством. Підстави набуття права власності поділяються на первісні (право власності у суб`єкта виникає вперше) та похідні способи набуття права власності (зміна власника). Похідним способом набуття права власності є правочин. Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Спростування презумпції правомірності правочину може мати місце тільки у наступних випадках: 1) коли неправомірність, а отже і недійсність правочину встановлена прямим приписом закону. У цьому випадку правочин є недійсним і не створює правових наслідків, будучи недійсним уже в момент вчинення, оскільки існує припис закону, який прямо забороняє певні дії (нікчемний правочин). Нікчемним є, зокрема, правочин, укладений з порушенням вимоги про обов`язкову нотаріальну форму (стаття 219 ЦК України), або правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання (частина третя статті 614 ЦК України). 2) якщо він визнаний судом недійсним, якщо рішення суду набрало законної сили. У цьому випадку презумпція правомірності правочину діє в момент укладення правочину, оскільки він не порушує заборони конкретної норми закону (або в момент укладення правочину порушення закону залишається прихованим, невідомим іншим особам). Варто звернути увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України суд може визнати правочин недійсним на підставах, встановлених законом. Тобто, і в цих випадках презумпція правомірності може бути спростована лише за наявності припису закону, що забороняє певні дії. Як вбачається із досліджених судом доказів, право власності на будівлю 4-х рядного корівника в СФГ «НВ і Д» виникло на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане виконавчим комітетом Тайкурської сільської ради Рівненського району Рівненської області 28.07.2009 р. на підставі рішення виконавчого комітету сільської ради 24.06.2009 р. за №77, та зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.08.2009 р. (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23575455 від 13.08.2009 р., виданий КП РОБТІ, реєстраційний номер: 27898721, номер запису 82-374 в книзі 3). Прямим приписом закону недійсність указаного правочину не встановлена. Про існування судового рішення, яким договір купівлі - продажу від 01.12.2009 р. визнано недійсним матеріали справи відомостей не містять, учасники справи про таку обставину суду не повідомляли. Відповідач ГУ ПФУ в Рівненській області заявило клопотання про застосування позовної давності. Щодо питання позовної давності на вимоги про зняття арешту з майна, накладеного в межах виконавчого провадження, заявлені особою, яка не є учасником виконавчого провадження, та вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові. Негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Щодо застосування позовної давності до негаторних позовів, то пунктом 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що на негаторний позов положення про позовну давність не поширюються, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. Велика Палата Верховного Суду також указала, що в постанові від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) Велика Палата відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913цс15, та зазначила, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання відповідного правопорушення. Інші (протилежні) висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування позовної давності до негаторних позовів відсутні, тому сформована єдина позиція з цього питання. Відповідно до частин першої, четвертої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Справи за позовами про захист права власності належать до найбільш поширених категорій цивільних справ, тому й прогалини в регулюванні відносин у сфері права власності зумовлюють труднощі у застосуванні судами чинного законодавства. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість фактично мати (утримувати) в себе певне майно. Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У разі порушення права власності й необхідності звертатися до суду за захистом порушеного права слід установити, яких з указаних правомочностей власник позбавлений, задля вибору належного й ефективного способу захисту права. До найпоширеніших способів захисту права власності належать віндикаційний і негаторний позови, які між собою є взаємовиключними, тобто не можуть бути заявлені одночасно. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Такий спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном. Вказаний позов про зняття арешту з нерухомості є речово-правовою вимогою та вважається негаторним позовом, оскільки позивачі є фактичними володільцями цього майна. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16-ц (провадження N 14-208цс18)). Судом встановлено, що про порушення своїх прав позивачі дізналися лише у червні 2020 р., а відповідач не довів, що позивачі довідалися або могли довідатися раніше, ніж поза межами трирічного строку до дня звернення до суду, тому суд приходиться до висновку, що позивачі не пропустили позовну давність. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на спірну нерухомість, то на думку суду, у вказаному спорі вона не підлягає до задоволення, оскільки позивачами на підставі належних та допустимих доказів не доведено порушення їх права щодо визнання за ними права власності на нерухомість. Розподіл судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed