Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила суд визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . В обгрунтування позову посилалась на добросовісність володіння та користування нею, законність її проживання в квартирі, яку вважає своєю власністю. Маючи намір покращити свої житлові умови позивач вирішила продати свою квартиру на мікрорайоні Зарічний і купити собі квартиру на мікрорайоні Східний, в м. Кривому Розі. В зв`язку з виниклою необхідністю в покращенні свого житла вона вирішила звернутися до агенства нерухомості по допомогу в продажі позивачеві свого житла, а також в допомозі підібрати варіант квартири на мікрорайоні Східний і в оформленні документів. Перечитуючи рекламні оголошення в пресі він вирішили звернутися до агентства нерухомості" Альфа" які в пресі давали оголошення , що надають допомогу в купівлі продажу нерухомості, а також юридично супроводжують угоди договорів купівлі -продажу нерухомості, тобто слідять за додержанням законності при оформленні угод, юридичного оформлення документів і подальших угод. Також агенством нерухомості була найдена для покупки позивачеві квартира [ADDRESS] . В даній квартирі проживала [PERSON] , на яку був виписаний ордер, а також проживала в даній квартирі її дочка [PERSON] разом зі своїм співмешканцем, оглянувши дану квартиру, а також погодивши ціну позивач дала свою згоду на покупку даної квартири. При огляді квартири їй стало відомо , що квартира не приватизована і на неї не глава власності в зв`язку з чим [PERSON] разом зі своєю дочкою [PERSON] , що вони дану квартиру приватизують, однак їм потрібна сума грошей на погашення заборгованості по комунальним платежам за квартиру. Позивач погодилася і дала їм деяку суму грошей на погашення заборгованості по комунальним платежам і оформлення приватизації квартири на [PERSON] , про що вона написала письмову розписку, про одержання нею кошів від позивача . [PERSON] спільно з [PERSON] погасили заборгованість за квартиру і оформили документи для приватизації квартири і подали документи на приватизацію квартири [ADDRESS] . Після подачі документів на приватизацію квартири [PERSON] разом з своєю дочкою [PERSON] запропонували позивачеві провести повний розрахунок за квартиру проти чого не заперечувало і агентство нерухомості в особі [PERSON] , пояснивши, що оформлять всі документи юридично правильно і правочин буде законний, а також в зв`язку з тим , що нестабільний був курс долара, за які фактично куплялася квартира. Довірившись [PERSON] позивач погодилась передати гроші [PERSON] в присутності її дочки [PERSON] , а також [PERSON] і працівника агентства нерухомості [PERSON] , про що відповідно був складений договір задатку в якому указувалось що [PERSON] отримала від позивача за продаж квартири тридцять тисяч доларів США , що відповідно по курсу долара на день складання задатку становило 210 тисяч гривен. Згідно даного договору задатку купівля продаж повинна була бути здійснена нотаріально 10 грудня 2008 року. Також в договорі задатку в пункті" особі умови договору " вказано , що позивач провела повний розрахунок з продавцем в сумі 30 тисяч доларів США. 21 листопада 2008 року [PERSON] був укладений попередній договір між позивачем і [PERSON] в якому вказано , що япозивач передала [PERSON] гроші за покупку квартири в розмірі 30 тисяч доларів США , що відповідно становить 210 тисяч гривен, на день передачі коштів Також в даному договорі вказано , що фактично передача квартири буде проводиться не пізніше 10 грудня 2008 року. При укладенні даних договорів була присутня також і [PERSON] яка разом зі своєю матірю отримувала гроші, так як проживала в даній квартирі і в договорі ставила саме вона свою підпис замість матерї. До 10 грудня 2008 року договір купівлі продажу нотаріально оформлений не був , в зв`язку з затримкою отримання права власності на квартиру , яке було отримано, тільки 18 грудня . Згідно домовленості між сторонами позивач вселилася в дану квартиру і начала в ній проживати. 16 грудня 2008 року, в день отримання свідоцтва про право власності на квартиру передчасно померла [PERSON] , так і не успівши оформити нотаріально договір купівлі продажу. Після смерті мами відповідача позивач запропонувала відповідачеві і [PERSON] прийняти спадщину і переоформити на позивача квартиру, або повернути їй отримані її матірю разом з нею гроші за квартиру, нащо вони всі первинно погодилися. В підтвердження свого погодження і знаючи про борг померлої матері і дружини відповідачів після смерті [PERSON] в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини звернулися відповідач дочка [PERSON] і чоловік померлої [PERSON] , Інша дочка [PERSON] пояснила позивачеві, що гроші від продажу квартири потрачені на речі і інше майно, а спадщину вона прийме разом з відповідачами і переоформить на її квартиру. Знаючи про борг померлої і визнаючи його спадкоємцями у позивача первинно не було підстав не довіряти відповідачам і тому нею не подавалася заява до нотаріальної контори про кредиторські заборгованість спадкодавця. Подавши заяву про прийняття спадщини відповідач [PERSON] через деякий час почала уникати спілкування зі позивачем, а також уникати отримання свідоцтва про право на спадщину і це в позивача викликало занепокоєння , вона вирішила направити уже офіційно лист в нотаріальну контору , про попередження спадкоємців про існування кредиторської заборгованості спадкодавця. Також після неодноразових перемовин, позивач все ж таки вирішали подати позов до суду, первинно про визнання договорів дійсними, а потім його уточнила і був поданий позов про стягнення кредиторської заборгованості в розмірі суми на яку було оцінено спадкове майно, а саме суми 210 тисяч гривен. Вказана сума була визнана фактично сторонами як вартість спадкового майна. З моменту оформлення договорів і по даний час в даній квартирі позивач проживає , зробила в квартирі ремонт , а саме поміняла вікна, двері, поміняла сантехніку, оплачую комунальні платежі з 2008 року по 2019 рік. Рішенням суду від 14 травня 2013 року позовні вимоги позивача були задоволені і було стягнуто солідарно з [PERSON] і [PERSON] 210 тисяч в рахунок відшкодування кредиторської заборгованості а також судові витрати по справі. Рішення суду набрало законної сили 11 червня 2013 року, що свідчить про те , що всі сторони про рішення знали і підстав не довіряти суду в цій частині не має. Після винесення рішення суду позивачем був отриманий виконавчий лист, який переданий на виконання в виконавчу службу Криворізького району. В ході виконавчого провадження відповідач викликалась в виконавчу службу, але враховуючи що вона не отримала свідоцтво про право на спадщину і не працювала рішення не виконувалось. [INFO] помер спадкоємець [PERSON] і після його смерті відкрилася спадщина в склад якої входить і будинок в якому проживає і зареєстрована відповідач [PERSON] і яка звернулася з заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво так і не отримала знаючи про кредиторську заборгованість. По даний час позивач проживаю в дані квартирі, зробила ремонт , сплачую комунальні платежі, відповідач [PERSON] жодного разу на зв`язок зі нею не виходила, свідоцтво про право на отримання спадщини не отримувала, кредиторську заборгованість не погашувала, жодного платежу позивач не отримувала. Враховуючи вище наведені приписи Закону у позивача виникає необхідність набуття права власності, а саме фактичної державної реєстрації даного права. Ухвалою суду від 17 квітня 2019 року відкрито провадження по справі. В судовому засіданні позивач та представник позивача на заявлених вимогах наполягали з підстав, викладених в позові, просили задовольнити вимоги в повному обсязі. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України, не повідомила причини неявки, відзиву не подала. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Як встановлено судом, агенством нерухомості "[PERSON] " була найдена для покупки позивачеві квартира [ADDRESS] . В даній квартирі проживала [PERSON] , на яку був виписаний ордер, а також проживала в даній квартирі її дочка [PERSON] разом зі своїм співмешканцем, оглянувши дану квартиру, а також погодивши ціну позивач дала свою згоду на покупку даної квартири. При огляді квартири їй стало відомо , що квартира не приватизована і на неї немає права власності в зв`язку з чим [PERSON] разом зі своєю дочкою [PERSON] пообіцяли, що вони дану квартиру приватизують, однак їм потрібна сума грошей на погашення заборгованості по комунальним платежам за квартиру. Позивач погодилася і дала їм деяку суму грошей на погашення заборгованості по комунальним платежам і оформлення приватизації квартири на [PERSON] , про що вона написала письмову розписку, про одержання нею кошів від позивача . [PERSON] спільно з [PERSON] погасили заборгованість за квартиру і оформили документи для приватизації квартири і подали документи на приватизацію квартири [ADDRESS] . Після подачі документів на приватизацію квартири [PERSON] разом з своєю дочкою [PERSON] запропонували позивачеві провести повний розрахунок за квартиру проти чого не заперечувало і агентство нерухомості в особі [PERSON] , пояснивши, що оформлять всі документи юридично правильно і правочин буде законний, а також в зв`язку з тим , що нестабільний був курс долара, за які фактично куплялася квартира. Довірившись [PERSON] позивач погодилась передати гроші [PERSON] в присутності її дочки [PERSON] , а також [PERSON] і працівника агентства нерухомості [PERSON] , про що відповідно був складений договір задатку в якому указувалось що [PERSON] отримала від позивача за продаж квартири тридцять тисяч доларів США , що відповідно по курсу долара на день складання задатку становило 210 тисяч гривен. Згідно даного договору задатку купівля продаж повинна була бути здійснена нотаріально 10 грудня 2008 року. Також в договорі задатку в пункті" особі умови договору " вказано , що позивач провела повний розрахунок з продавцем в сумі 30 тисяч доларів США. Додатково 21 листопада 2008 року Долматовою - Крюгер був укладений попередній договір між позивачем і [PERSON] в якому вказано , що позивач передала [PERSON] гроші за покупку квартири в розмірі 30 тисяч доларів США , що відповідно становить 210 тисяч гривен, на день передачі коштів Також в даному договорі вказано , що фактично передача квартири буде проводиться не пізніше 10 грудня 2008 року. При укладенні даних договорів була присутня також і [PERSON] яка разом зі своєю матірю отримувала гроші, так як проживала в даній квартирі і в договорі ставила саме вона свою підпис замість матерї. (а.с. 6-8, 9). До 10 грудня 2008 року договір купівлі продажу нотаріально оформлений не був , в зв`язку з затримкою отримання права власності на квартиру , яке було отримано, тільки 18 грудня 2008. Згідно домовленості між сторонами позивач вселилася в дану квартиру і начала в ній проживати. 16 грудня 2008 року, в день отримання свідоцтва про право власності на квартиру передчасно померла [PERSON] , так і не успівши оформити нотаріально договір купівлі продажу. ( а.с. 11). Після смерті матері відповідача позивач запропонувала відповідачеві і [PERSON] прийняти спадщину і переоформити на позивача квартиру, або повернути їй отримані її матірю разом з нею гроші за квартиру, нащо вони всі первинно погодилися. В підтвердження свого погодження і знаючи про борг померлої матері і дружини відповідачів після смерті [PERSON] в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини звернулися відповідач дочка [PERSON] і чоловік померлої [PERSON] . ( а.с. 19). Інша дочка [PERSON] пояснила позивачеві, що гроші від продажу квартири потрачені на речі і інше майно, а спадщину вона прийме разом з відповідачами і переоформить на неї квартиру. Знаючи про борг померлої і визнаючи його спадкоємцями у позивача первинно не було підстав не довіряти відповідачам і тому нею не подавалася заява до нотаріальної контори про кредиторські заборгованість спадкодавця. Подавши заяву про прийняття спадщини відповідач [PERSON] через деякий час почала уникати спілкування зі позивачем, а також уникати отримання свідоцтва про право на спадщину і це в позивача викликало занепокоєння, вона вирішила направити уже офіційно лист в нотаріальну контору, про попередження спадкоємців про існування кредиторської заборгованості спадкодавця. Також після неодноразових перемовин, позивач все ж таки вирішали подати позов до суду, первинно про визнання договорів дійсними, а потім його уточнила і був поданий позов про стягнення кредиторської заборгованості в розмірі суми на яку було оцінено спадкове майно, а саме суми 210 тисяч гривень. Вказана сума була визнана фактично сторонами як вартість спадкового майна. З моменту оформлення договорів і по даний час в даній квартирі позивач проживає , зробила в квартирі ремонт , а саме поміняла вікна, двері, поміняла сантехніку, оплачую комунальні платежі з 2008 року по 2019 рік. Рішенням суду від 14 травня 2013 року позовні вимоги позивача були задоволені і було стягнуто солідарно з [PERSON] і [PERSON] 210 тисяч в рахунок відшкодування кредиторської заборгованості а також судові витрати по справі. Рішення суду набрало законної сили 11 червня 2013 року, що свідчить про те , що всі сторони про рішення знали і підстав не довіряти суду в цій частині не має. (а.с. 20-23). Після винесення рішення суду позивачем був отриманий виконавчий лист, який переданий на виконання в виконавчу службу Криворізького району. В ході виконавчого провадження відповідач викликалась в виконавчу службу, але враховуючи що вона не отримала свідоцтво про право на спадщину і не працювала рішення не виконувалось. Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). За нормами статті 344 ЦК України володіння майном, як підстава для визнання на нього права власності за набувальною давністю, має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років. Також, пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Право власності належить до числа таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Натомість у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Зазначена позицію підтверджена також Великою Палатою Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17 (№ в ЄДРСР 82095858). Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира за адресою [ADDRESS] має власників, які не відмовилися від права власності на належне їм нерухоме майно, зокрема відповідач по справі, позивач проживаючи в квартирі завжди знала чия це квартира та що вона не є її законним власником, а отже позивач не є добросовісним набувачем спірної квартири, крім того в матеріалах справи міститься акт про проживання позивача в квартирі за адресою [ADDRESS] датований 21.08.2009 роком, тобто він не може бути доказом по справі, адже не підтверджує проживання позивача в квартирі більше 10 років, а лише з 12.12.2008 року по 2009 рік. Більше того на користь позивача, згідно рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 14.05.2013 року, з відповідача були стягнуті кошти в розмірі 210 тисяч гривень (30 тисяч доларів США), які вона передала за квартиру за адресою [ADDRESS] , що свідчить про те, що у нерухомого майна є власники, які не бажають оформлювати право власності на належне їм майно на позивача, тобто дані відносини взагалі не можуть регулюватися в правовому полі визнання права власності за набувальною давністю. Отже, позивачем не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені ним вимоги, тому виходячи із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю. Судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed