Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що він працює головним лікарем Бистрицької амбулаторії загальної практики сімейної медицини. 10 березня 2013 року на загальних зборах жителів села, які відбувалися в Бистрицькій сільській раді, відповідач [PERSON], який є членом громадської сільської організації «Бистриця», не маючи на це жодних доказів і підтверджень, в своєму виступі заявив, що він (позивач), як головний лікар сільської амбулаторії, займається фінансовим свавіллям, за лікування людей бере хабарі, за що повинен сидіти в тюрмі і на що повинна якось відреагувати сільська рада. Про виступ відповідача він довідався наступного дня, так як сам на зборах села присутнім не був. Згодом про цей виступ [PERSON] говорили більшість жителів села Бистриця. Розповсюдження відповідачем такого роду неправдивої інформації серед жителів села принижує його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки жодних обвинувальних вироків чи інших рішень з приводу його діяльності немає. Поширена недостовірна така інформація негативно позначилася на його повсякденному укладі життя та роботи, підриває його авторитет серед рідних, друзів, знайомих та підлеглих працівників, через що він постійно відчуває сором, втратив спокій, душевну рівновагу, змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Нервове напруження призвело до погіршення самопочуття, він відчуває моральні страждання, в зв'язку з чим він змушений звернутися в суд за захистом своїх прав. Ухвалою Надвірнянського районного суду від 07.06.2013 року до розгляду даної справи залучено в якості співвідповідача Бистрицьку сільську громадську організацію "Бистриця". В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав повністю з підстав, наведених в позовній заяві. Просить його вимоги задоволити, постановити рішення, яким зобов'язати саме відповідача [PERSON], а не громадську організацію, спростувати недостовірну інформацію про те, що він займається в селі фінансовим свавіллям і що, як головний лікар Бистрицької амбулаторії, за лікування людей бере хабарі, шляхом прилюдного вибачення відповідачем у сільській раді с.Бистриця, Надвірнянського р-ну, а також стягнути з відповідача 10000 грн. спричиненої моральної шкоди та судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов не визнав, вимоги [PERSON] вважає необгрунтованими та перебільшеними, та суду пояснив, що він за дорученням Бистрицької СГО "Бистриця", як її секретар, був присутній 10 березня 2013 року на сході селян с.Бистриця. Оскільки до їх громадської організації звертаються жителі села на діяльність головного лікаря сільської амбулаторії [PERSON], він на зборах жителів села зробив зауваження до сільського голови, зазначивши зокрема, що головний лікар амбулаторії займається фінансовим свавіллям. Його звернення було адресоване саме до керівництва сільської ради, і звертався він від імені громадської організації, а не від себе особисто. Окрім того вважає, що це не є фактичним твердженням, а тільки оціночним судженням. Щодо слів «бере хабарі» та «треба посадити в тюрму», то вони не відповідають дійсності, так як позивач почув їх не особисто, а тільки зі слів свідків. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник співвідповідача - Бистрицької сільської громадської організації "Бистриця", [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] також не визнав. Суду пояснив, що до БСГО «Бистриця» неодноразово зверталися жителі села з усними заявами і скаргами на фінансове свавілля головного лікаря лікарської амбулаторії [PERSON] На засіданні громадської організації було вирішено дане питання підняти на сільських зборах та доручити секретарю організації [PERSON] доповісти про дані факти. Коли відбувалися сільські збори в приміщенні Бистрицької сільської ради 10.03.2013 року, дане проблемне питання було підняте [PERSON], який діяв від імені БСГО «Бистриця» на підставі звернень жителів с.Бистриця. Тому також просить суд в задоволенні вимог [PERSON] відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог, та з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За змістом ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. В судовому засіданні встановлено, що 03.03.2013 року на зборах Бистрицької сільської громадської організації «Бистриця» одним з питань було постановлено підняти на загальних сільських зборах питання про фінансове свавілля головного лікаря лікарської амбулаторії [PERSON], оскільки з цього приводу до організації звертаються жителі села і про доручено доповідати на зборах [PERSON] (а.с.59). Зі статуту БСГО "Бистриця", копія якого долучена до матеріалів справи, слідує, що мета діяльності Організації є задоволення та захист законних соціальних, правових, економічних, творчих, вікових, екологічних, національно-культурних, спортивних та інших спільних інтересів членів організації та громадян. У своїй діяльності Організація керується Конституцією України, Законом України "Про об'єднання громадян", іншими актами чинного законодавства України та Статутом. Також судом встановлено, що 10 березня 2013 року у Бистрицькій сільській раді проходили збори жителів с. Бистриця, на яких обговорювалися різні питання. Відповідач [PERSON], виступаючи на зборах від імені БСГО «Бистриця», секретарем якої він є, звернувся до сільського голови та зауважив, що до громадської організації звертаються жителі села з приводу роботи головного лікаря сільської амбулаторії [PERSON], який займається в селі фінансовим свавіллям. Даний факт зафіксовано в протоколі сходу селян Бистриця від 10.03.2013 року (а.с.34), в якому також зазначено, що доказів по даному випадку [PERSON] не надав, посилаючись на те, що при потребі може доказати ці факти. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є членом БСГО «Бистриця». до їх організації звернулися громадяни с.Бистриця щодо роботи головного лікаря ФАПу [PERSON], і оскільки в обов'язок громадської організації входить захист інтересів громадян, то секретар БСГО [PERSON] за дорученням і від імені БСГО на загальному сході селян зробив з даного приводу зауваження в сільській раді і звернувся безпосереднього до керівництва сільської ради, щоб вони відповідно прореагували. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засідання пояснили, що вони як жителі с.Бистриця, неодноразово зверталися за медичною допомогою до головного лікаря амбулаторії [PERSON] і мали місце випадки, коли він брав за виклики чи ін'єкції гроші. Дані факти мали місце не тільки в них, але в інших жителів села. Така поведінка головного лікаря сільської амбулаторії була підставою для того, що люди зверталися і до БСГО «Бистриця», щоб хоч якось змінити цю ситуацію. Згідно положень ст. 40 Конституції України та з врахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10.03.2993 року № 8-рп/203, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона була на сході селян 10.03.2013 року та чула, як в своєму виступі [PERSON] з трибуни говорив про те, що головний лікар амбулаторії [PERSON] бере хабарі. Аналогічні за своїм змістом дала пояснення допитана в якості свідка [PERSON], підтвердивши, що на сході селян 10.03.2013 року піднімалися різноманітні питання, в тому числі і про роботу лікарської амбулаторії. Коли виступав [PERSON], він говорив, що [PERSON] вимагає гроші та бере хабарі. На її запитання, чи має він докази, [PERSON] відповів, що доказів не має, однак при необхідності надасть. Показання цих свідків, які були допитані в ході судового засідання, не містять даних, які б свідчили, що висловлювання відповідача на зборах жителів села ображали честь та гідність [PERSON], як фізичної особи. Виходячи з цього, суд вважає, що висловлення [PERSON] від імені громадської організації «Бистриця» стосовно діяльності [PERSON] як головного лікаря сільської амбулаторії, на зборах жителів села 10.03.2013 року не несе в собі елементів приниження та образ і направлені не на приниження честі та гідності позивача, а на доведення до відома людей оцінки його діяльності. Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності,честі чи ділової репутації. Разом з тим, в дані постанові Пленуму ВСУ роз'яснено, що відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедент ній судовій практиці Європейського суду з прав людини. Так, фундаментальними принципами Європейського суду згідно з його практикою щодо статті 10 Конвенції є те, що свобода вираження поглядів складає одну з важливих підвалин демократичного суспільства. За дотримання умов п.2 ст.10 вона застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які сприймаються сприятливо, чи розглядаються як необразливі чи байдуже, але й такі, які ображають, шокують чи турбують (рішення у справі "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 7.12.1976 року). З урахуванням того, що висловлювання відповідача є оціночними судженнями, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Крім того позивач є головним лікарем сільської амбулаторії, тобто за своїм статусом є публічною особою. Відповідно до Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя, публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті. В Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином суд вважає, що виступ відповідача не може розцінюватися як поширення неправдивих відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача та завдає йому моральної шкоди, навпаки, відомості хоча і містять негативну інформацію щодо позивача [PERSON], проте поширена відповідачем інформація є оціночним судженням відповідача, вжиті відповідачем слова не є брутальними або непристойними, а також не є такими, що принижують честь і гідність позивача. Виходячи з цього, суд вважає, що виступ [PERSON] на загальних зборах села Бистриця 10.03.2013 року не несе в собі елементів приниження та образ і направлений не на приниження честі та гідності позивача, а на доведення до відома оцінки діяльності позивача як головного лікаря сільської амбулаторії. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування завданої моральної шкоди, виходячи з наступного. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. В судовому засіданні не було надано доказів, які б підтверджували доводи [PERSON] щодо вчинення відповідачем [PERSON] дій, направлених на заподіяння йому моральної шкоди. Тому, враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позову. В зв'язку з цим, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем йому не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed