Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 140-141), просить суд зобов'язати відповідача повернути на постійне місце проживання до України з Італійської [PERSON] доньку [PERSON], [INFO], зобов'язати відповідача не перешкоджати у вихованні та вільному спілкуванні з донькою, без обмежень у днях та часі, без присутності відповідача, з можливістю забирати дитину додому. Позов обґрунтовано тим, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. Після розлучення донька проживає з матір'ю, однак відповідач перешкоджає у спілкуванні позивачу з донькою, а у разі побачень батька та дитини постійно перебуває поряд. Більш того, без дозволу позивача вивезла доньку на постійне місце проживання до Італійської [PERSON]. Беручи участі в розгляді справи позивач позов підтримав, вказав, що будь-яких документів з дозволом на виїзд дитини за кордон не надавав, вважає дії відповідача незаконними. В дане судове засідання позивач не з'явився, надіслав електронною поштою заяву від 03.12.15р. про розгляд справи у його відсутність та просив суд задовольнити позов і визначити спосіб участі у спілкуванні та вихованні доньки Єлізавєти щосуботи з 09:00 до 20:00 годин, щонеділі з 09:00 до 20:00 години, у святкові дні з 09:00 до 20:00 години, без присутності матері (відповідача). Відповідач [PERSON] на розгляд справи не з'явилась. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON]. яка є матір'ю відповідача [PERSON], щодо задоволення позову заперечили. Вказали, що відповідач не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною, останній сам неналежним чином виконував свої батьківські обов'язки, у зв'язку з чим довелося звернутися в суд про стягнення аліментів. [PERSON] було відомо про виїзд доньки за кордон, оскільки особисто надавав нотаріально завірений дозвіл щодо цього. Вважають, що справа не підсудна Корольовському районному суду м.Житомира, так як відповідач проживає в Італійській [PERSON]. В дане судове засідання представники позивача не з'явилися, від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, в задоволенні позову просила відмовити повністю, оскільки позивач має можливість спілкуватися з дитиною, крім того, прийняття рішення про повернення дитини суперечитиме її інтересам. Виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування свою позицію щодо позову не висловив, його представник [PERSON] вказав, що орган опіки та піклування не може надати затверджений висновок щодо розв'язання спору, оскільки мати та дитина проживають за кордом, що унеможливлює з'ясування обставин справи, які призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, зокрема не можливо з'ясувати особисту прихильність доньки до кожного з них, провести обстеження умов проживання дитини та батьків. З матеріалів справи вбачається, що на час звернення з позовом відповідач була зареєстрована на території Корольовського району м.Житомира і лише під час розгляду справи відбулося її зняття з реєстрації за місцем проживання [INFO]. Таким чином, провадження у справі було відкрите відповідно до визначеної ст.109 ЦПК України підсудністю, при цьому, згідно ст. 116 ЦПК України зміна зареєстрованого місця проживання після відкриття провадження у справі не є підставою для передання справи за підсудністю до іншого суду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які беруть участь справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження від 18.02.2006р. (т. 1 а.с. 12). Після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, малолітня донька стала проживати з матір'ю в м.Житомирі, про що свідчить копія рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.12.2006 року про стягнення аліментів (а.с. 4), та що визнається сторонами. Під час розгляду справи було встановлено, що 21.01.2012р. відповідач [PERSON] уклала шлюб з громадянином [PERSON] Італії та в тому ж році виїхала за кордон разом з малолітньою донькою. На запит суду Посольство Італійської [PERSON] в Україні повідомило, що в березні 2012 року було видано в'їзну візу неповнолітній громадянці України [PERSON], [INFO], яка подорожувала разом зі своєю матір'ю [PERSON]В, яка отримала в'їзну візу, надаючи до цієї Консульської Канцелярії заяву про згоду на виїзд та на постійне місце проживання в Італії, підписану батьком [PERSON] в присутності українського нотаріуса (т.1 а.с. 130). Разом з тим, позивач заперечив написання ним такої заяви. Тому, з метою встановлення достовірності підпису [PERSON] у заяві від 15.03.2012р. про надання малолітній дочці згоди виїхати за кордон, яка булла засвідчена державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] (т. 1 а.с. 245), у справі була призначена судова комісійна почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено експертам державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Згідно висновку експерта №137 від 26.08.2015р. підпис від імені [PERSON] в заяві від 15.03.2012р. щодо надання згоди малолітній дочці виїхати на постійне місце проживання до Італії, виконане не [PERSON] (зокрема навмисно зміненим почерком), а іншою особою з наслідуванням справжньому підпису [PERSON] ( т. 2 а.с. 1-4). Таким чином, зважаючи на встановлені обставини підробки підпису позивача в заяві, суд доходить висновку, що малолітня [PERSON] була вивезена за межі України матір'ю без згоди батька, що свідчить про вчинення відповідачем суттєвих перешкод позивачу у спілкуванні та у вихованні доньки. Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Разом з тим, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Статтями 15, 16 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені в суді у порядку, встановленому законом. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з неї у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтями 151, 153, 157 - 159, передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. При цьому необхідно врахувати, що відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадках, коли дитина досягла зазначеного віку, її місце проживання визначається за спільною згодою батьків і самої дитини. Крім того, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частинами 5 та 6 статті 19 СК України, яка кореспондує ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що порушене право позивача на спілкування та виховання дитини підлягає захисту. При цьому, за статтею 55 Конституції України кожному громадянину гарантується можливість захисту своїх прав та інтересів судом, а тому відсутність висновку органу опіки та піклування про розв'язання спору, який не може бути надано через об'єктивні причини, а саме через відсутність матері та дитини, не може бути підставою для відмови в позові. Разом з тим, вирішуючи спір та визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, суд виходить з того, що інші обставини вчинення перешкод відповідачем щодо спілкування батька з дитиною, позивачем не доведені належними та допустимими доказами, при цьому суд враховую вік дитини в якому вона фактично припинила спілкування з батьком, у зв'язку з виїздом за кордон, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, а також фактичне проживання дитини за кордом та неможливість прийняття рішення про її повернення в межах даного провадження. Питання повернення незаконно переміщених дітей регулює Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року та є складовою її правової системи згідно зі статтею 9 Конституції України. Для України стороною цієї Конвенції вважається держава, що визнала приєднання України до Гаазької Конвенції або приєднання якої до Конвенції визнано Україною відповідно до ст. 38 Гаазької Конвенції. У Гаазькій Конвенції визначено поняття "незаконне переміщення" або "утримування дитини". Згідно зі ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, при умові, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або могли б здійснюватися, якби не переміщення (утримування). Статтею 8 Конвенції визначено, що будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Зі змісту статей 12 та 13 Конвенції вбачається, що розпорядження про повернення дитини видає відповідний орган тієї Договірної держави, де знаходиться дитина. Таким чином, виходячи з положень Конвенції, питання повернення незаконно переміщеної дитини має вирішуватися компетентними органами за місцем фактичного перебування дитини. При цьому, повернення дитини не можна ототожнювати з питанням визначення місця проживання дитини або з питанням визначення порядку спілкування з дитиною. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову в частині зобов'язання відповідача повернути дитину до України слід відмовити. Виходячи з встановлених обставин справи, з метою захисту порушеного права позивача на спілкування з дитиною та на її виховання, суд вважає за необхідне визначити порядок спілкування батька з дитиною ще до моменту вирішення питання про можливість повернення доньки до місця постійного проживання, а саме надати можливість бачитися з донькою Єлізавєтою кожну першу суботу та неділю місяця, а також кожну третю суботу та неділю місяця з 09год.00хв. до 18 год. 00хв. дня та зобов'язати відповідача не чинити перешкод і не обмежувати спілкування [PERSON] з [PERSON] Оскільки, в статті 159 СК України вказується про можливість суду обумовити зустріч з дитиною лише присутністю певної особи, тобто не передбачено можливості встановлення заборони на присутність особи, якщо не доведено, що така присутність негативно впливає на дитину, вимога позивача про визначення побачень з дитиною за обов'язкової відсутності матері, задоволенню не підлягає. Згідно ст. 88 ЦПК УКраїни судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: partial