Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Вимоги первинного позову обґрунтовані тим, що 28 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк" (далі «банк»), та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11105693000, відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 103000 швейцарських франків під 7,99% річних, який мав бути повернутий не пізніше 27.12.2017 року. [PERSON] з лютого 2013 року не здійснює платежі за кредитом у встановлені договором строки та розмірі, внаслідок чого утворилась заборгованість. Банк 10.07.2014 року направив [PERSON] листа з вимогою протягом 31 календарного дня з дати одержання листа погасити прострочену заборгованість за кредитним договором, інакше, починаючи з 32 дня після одержання вимоги, чи з 41 дня з дати відправлення вимоги, Банк вимагав від [PERSON] дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі. Оскільки [PERSON] не погасив у встановлений термін заборгованість за кредитом, а потім не повернув суму кредиту у повному обсязі, Банк 10.09.2014 року звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з [PERSON] суму кредиту у повному обсязі за станом на 01.09.2014 року. Зменшивши у ході розгляду справи розмір позовних вимог, Банк просить стягнути з [PERSON] 45614,69 швейцарських франків, з них: 44144,04 швейцарських франків кредитна заборгованість, 1470,65 швейцарських франків заборгованість по процентам та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит в розмірі 20396,37 грн. Оскільки зобовязання [PERSON] за кредитним договором були забезпечені договорами поруки, укладеними Банком 28.12.2006 року з [PERSON], [PERSON] та ТзОВ "КовЕл", Банк просить також стягнути вказані суми грошових коштів солідарно з кожним з них. Крім цього, оскільки зобовязання [PERSON] за кредитним договором були забезпечені також договором іпотеки нерухомого майна, а саме, земельної ділянки, загальною площею 1290 кв.м., яка знаходиться за адресою: вул. Воля, 16 в с. Воля Ковельська Ковельського району Волинської області, житлового будинку, загальною площею 277,4 кв.м., який знаходиться за адресою: вул. Воля, 16 в с. Воля Ковельська Ковельського району Волинської області, укладеним Банком з власником вказаного майна [PERSON], Банк просить звернути стягнення на це майно для задоволення його грошових вимог, які виникли з кредитного договору, укладеного з [PERSON] шляхом його реалізації на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 2770920 грн. Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що банк при укладенні кредитного договору не дотримав вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, не розяснив йому особливості кредитування у швейцарських франках, запропонував невигідну для нього схему кредитування, коли він фактично отримує не швейцарські франки, а гривні, тоді коли повертати кредит змушений саме у швейцарських франках, вартість яких у гривнях зросла в рази. Крім цього, банк вимагає сплатити ще 2 відсотки в гривнях від сплаченої суми, тобто договір спрямований на отримання банком надприбутку. Також, якщо кредит виданий фактично у гривні, то і відсотки він має сплачувати у гривні, а не у франках. Банк не довів до нього реальну вартість кредиту, договір укладений так, що він не в змозі відстежувати, куди ідуть внесені ним на погашення кредиту гроші і який у нього залишок заборгованості. Банк встановив у договорі комісійні виплати, що суперечить Закону «Про захист прав споживачів». Банк не попередив його про валютні ризики. У договір включена дискримінаційна умова щодо збільшення процентної ставки, умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Позивач у зустрічному позові просить визнати кредитний договір недійсним. У первинному та зустрічному позові слід відмовити повністю. Під час розгляду справи судом встановлено, що 28 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк" (далі «Банк»), та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11105693000, відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 103000 швейцарських франків під 7,99% річних, який мав бути повернутий не пізніше 27.12.2017 року. За вказаним договором виникла заборгованість, яка станом на 01.09.2014 року складає 45614,69 швейцарських франків, з них: 44144,04 швейцарських франків кредитна заборгованість, 1470,65 швейцарських франків заборгованість по процентам та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит в розмірі 20396,37 грн. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст.261 ЦК України). Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 17 травня 2016 року (справа № 159/5517/15-ц, провадження № 22-ц/773/824/16) в справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про припинення договору поруки, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в цій же справі від 21 вересня 2016 року (провадження № 6-16658св16), рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року (справа № 159/5929/15-ц, провадження № 2/159/1680/15) в справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про припинення договору поруки, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в цій же справі від 21 грудня 2016 року (провадження № 6-8987св16) встановлено, що пред'явивши 15 лютого 2010 року вимогу боржнику [PERSON] про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, однак із позовом про стягнення заборгованості з позичальника та поручителів банк звернувся лише у вересні 2014 року. Таким чином, слід вважати встановленим, що 15 лютого 2010 року банк направив боржнику [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому банк зазначив, що станом на 15 лютого 2010 року за позичальником перед банком рахується прострочений основний борг у сумі 1572,28 швейцарських франків та прострочені проценти в сумі 1050,17 швейцарських франків, у зв'язку з чим банк вимагав у позичальника в строк, що не перевищує 5-ти днів від дня отримання цієї вимоги, погасити прострочену заборгованість та пеню шляхом внесення коштів через касу банку, в термін, що не перевищує 31 календарний день від дня отримання цієї вимоги, повернути достроково всю суму кредиту та сплатити відсотки, включно до дня дострокового погашення кредиту. Також, відповідно до вказаних судових рішень, слід вважати встановленим, що згідно п.11.1 кредитного договору, сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п.п.2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього Договору та направлення Банком на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушень умов за цим Договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку, при цьому у випадку неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни Позичальником адреси без попереднього про це письмового повідомлення Банку чи в разі неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) Банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав, на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку, а тому слід вважати, що строк виконання основного зобовязання змінений і кредит мав бути повернутий позичальником достроково до 28 березня 2010 року. Позичальник до вказаної дати кредит не повернув. 29 березня 2010 року розпочався перебіг строку позовної давності. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, та визначили умови такого повернення коштів. Отже, у звязку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобовязання (п.11.1. договору) і банк мав право з 29 березня 2010 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише у вересні 2014 року. До того ж, згідно п.7 ч.11 ст.11 Закону «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. [PERSON] подав заяву про застосування строку позовної давності. ПАТ "УкрСиббанк", заперечуючи сплив строку позовної давності, послався на те, що перебіг строку позовної давності був перерваний. Доводи банку про переривання строку позовної давності суд відхиляє, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Банк, доводячи факт переривання строку, вказував на те, що позичальник виконував зобовязання після початку перебігу строку позовної давності, а саме, що згідно розрахунку заборгованості, який наданий банком, заборгованість по тілу кредиту погашалася до початку 2013 року, після цього були проведені платежі, які були зараховані на погашення процентів і останній платіж був здійснений 29.08.2014 року. Однак, після зміни строку виконання зобовязання (на 28 березня 2010 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 11.1 договору позичальник був зобовязаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 28 березня 2010 року не підлягали виконанню. Тобто, дії позичальника, які свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку, мали бути спрямовані на дострокове повернення всієї суми кредиту та сплату усіх відсотків, а не на виконання графіку сплати щомісячних платежів, який втратив своє правове значення. Якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. До того ж, згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вже зазначалося, згідно ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Отже, Банк повинен був довести, що платежі після початку перебігу строку позовної давності були здійснені саме позичальником [PERSON] або ж уповноваженою ним особою, а не будь-ким іншим. Наданий банком розрахунок заборгованості цієї обставини не доводить, у ньому відсутня інформація про те, хто провів платіж. Заява від імені [PERSON] на адресу банку, датована 29.09.2014 року, в якій йдеться про намагання позичальника вчасно виконувати кредитні зобовязання, спроби це робити у 2013-2014 роках, також цієї обставини не доводить. Сторона відповідачів неодноразово в ході судового розгляду вимагала від банку надати первинні бухгалтерські документи з підписами [PERSON], які б підтверджували здійснення ним платежів в період перебігу строку позовної давності. Незважаючи на тривалі перерви у судовому засіданні, банк таких документів так і не надав, причину їх відсутності у банку не пояснив. Натомість надав заяву, яка містить неконкретну, без дат і сум платежів, інформацію. До того ж, [PERSON] заперечив у судовому засіданні як здійснення ним платежів банку у період перебігу строку позовної давності, так і подання ним будь-яких заяв банку, ствердив, що підпис на вказаній вище заяві належить не йому. За таких обставин банк мав доводити факт здійснення [PERSON] платежів у період перебігу строку позовної давності саме первинними бухгалтерськими документами з підписами [PERSON] і така можливість йому була надана, однак, ці документи надані не були. Відсутність у банку таких документів, хоча йдеться за 2013-2014 роки і ці документи обовязково мали бути у банку, породжує також сумнів щодо достовірності наданої банком заяви від імені [PERSON] і ці сумніви неможливо усунути. Тому вказану заяву суд як доказ відхиляє. Отже, банк не довів здійснення [PERSON] платежів у період перебігу строку позовної давності. Твердження банку, що він звільнений від такого доведення, оскільки ці обставини були встановлені рішенням Апеляційного суду Волинської області від 17.05.2016 року у справі № 159/5517/15-ц, що набрало законної сили, в якому є наступний абзац: «В судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позичальником [PERSON] після отримання 15 лютого 2010 року вимоги банку про погашення простроченої заборгованості та пені була частково сплачена прострочена заборгованість і до лютого місяця 2013 року позичальником виконувалися взяті на себе зобов'язання по поверненню кредитних коштів, що вбачається з наданої банком довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором [PERSON]В.», суд вважає невірним, оскільки саме рішення суду першої інстанції, яким були встановлені вказані обставини, апеляційний суд скасував і ухвалив нове рішення. Тобто ці обставини не можна вважати встановленими судовим рішенням, яке набрало законної сили. Твердження банку, що саме звернення [PERSON] з вказаною вище заявою до банку від 29.09.2014 року перериває позовну давність, суд відхиляє. На додаток до того, що саму цю заяву суд відхиляє як доказ, про що йшлося вище, слід також зазначити, що сама ця заява подана після спливу строку позовної давності, а тому не може його перервати, у заяві викладене прохання укласти додаткову угоду, на що банк не погодився. Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі у справі №6-1174цс16 сформована правова позиція: «Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Таким чином, якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати. Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16 сформована правова позиція: «Оскільки строк виконання основного зобовязання на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України було змінено, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом з пропуском строку позовної давності. Після зміни строку виконання зобовязання до 9 лютого 2009 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою підпункту 4.5 договору позичальник був зобовязаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню.» У постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 року у справі № 761/14514/14-ц , провадження № 6-1457цс16 (№ в ЄДРСУ 62692640) викладені наступні доводи: «При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Ця позиція і ці доводи відповідають висновкам суду у цій справі. Сплата періодичних платежів за графіком, який втратив правове значення, не є підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Банку необхідно було неспростовно довести, що платежі здійснювалися особисто [PERSON] або уповноваженою ним особою. Банк не обґрунтував поважності причин пропущення строку позовної давності, не встановлено наявності таких причин і в судовому засіданні. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Тому суд відмовляє в позові банку повністю, включно з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. [PERSON] не довів, що зміст кредитного договору, який він оспорює, не відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України. [PERSON] стверджує, що ПАТ "УкрСиббанк" трактує положення кредитного договору як заманеться, що в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» ставить його в тяжке, несправедливе становище як споживача в договірних відносинах. Однак, викладене ним у зустрічній позовній заяві обґрунтування цієї тези є фактично запереченням вимог про стягнення заборгованості, а не твердженням про несправедливість положень договору. Тому, таке твердження [PERSON] є необґрунтованим і бездоказовим. Доводи [PERSON] про неможливість виконувати зобовязання за кредитним договором через обставини, які він не міг передбачити, є доводами для зміни або розірвання договору, а не для визнання його недійсним (ст.652 ЦК України). Частина 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на момент укладення оспорюваного кредитного договору передбачала, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Тобто, неповідомлення банком споживачу інформації, зазначеної у ч.2 цієї статті, не може мати наслідком визнання кредитного договору недійсним, а може мати наслідком відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону (штрафи, які зараховуються до державного бюджету). Частина 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на момент укладення оспорюваного кредитного договору передбачала, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Поняття «детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача» на момент укладення кредитного договору не мало достатньої для застосування визначеності, оскільки ступінь деталізації може бути різною. Критерії такої деталізації не були встановлені законодавством. До того ж, поняття «загальна вартість кредиту» є інформаційною складовою кредитного договору, а не його істотною умовою, від якої залежить визнання його укладеним. Якщо визначення «загальної вартості кредиту» віднести до істотної умови кредитного договору, то вимога визнання цього договору недійсним втрачає сенс, оскільки договір вважається неукладеним. Відсутність у кредитному договорі визначення «загальної вартості кредиту» з точки зору визнання його недійсним може розглядатись через призму обману чи помилки споживача, обман має бути умисним, а помилка істотною, такою, що привела б до відмови укласти договір. [PERSON] не стверджував, що він уклав кредитний договір під впливом обману або помилки, не визначав обман або помилку підставою позову. Інші складові в оспорюваному кредитному договорі зазначені. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, не діяли на момент укладення оспорюваного договору і зворотня сила їм не надана. Відсутність графіку погашення кредиту та рахунків, на які зараховуються кошти, не є підставою для визнання договору недійсним. [PERSON] за необхідності мав змогу здобути таку інформацію. Доказів того, що він звертався за нею, він не представив, що свідчить про те, що банк не давав йому підстав для сумнівів у правильному зарахуванні коштів. Неправильне зарахування коштів може стати підставою для вимоги про усунення цього порушення, а не для вимоги про визнання кредитного договору недійсним. Твердження [PERSON] про протиправну наявність у договорі вимоги про сплату комісії за користування кредитом, вимогу про сплату двох відсотків в гривнях від сплаченої суми, умови щодо збільшення процентної ставки можуть бути підставою для оспорювання цих вимог і умов, а не всього кредитного договору в цілому. Без цих вимог кредитний договір не втратить цілісності. Існування таких умов договору не спинило [PERSON] від укладення кредитного договору, отже, на момент укладення договору він вважав ці умови цілком прийнятними і розумними. Тому, у зустрічному позові також слід відмовити. Вжиті судом на підставі ухвали від 27 лютого 2017 року заходи забезпечення позову слід скасувати після набрання цим рішенням законної сили. У задоволенні заяви банку про скасування цих заходів негайно слід відмовити. Обмеження права банку у розпорядженні предметом іпотеки за обставин, які склалися, є виправданим. У заяві не наведені доводи, які б могли похитнути висновок про те, що можливе розпорядження банком предметом іпотеки може значною мірою утруднити виконання рішення суду про визнання кредитного договору недійсним в разі, якщо у ході розгляду справи апеляційною інстанцією таке рішення буде постановлене. Кредитний договір нерозривно звязаний з договором іпотеки і останній наслідує його долю. Позивач не зможе повною мірою досягти мети, яку він ставив, звертаючись до суду, оскільки може наразитися на майнові претензії іпотекодавця-майнового поручителя, втративши предмет іпотеки. Для забезпечення позову необхідно довести існування ризиків, а не реальні спроби банку розпорядитись предметом іпотеки. Існування цих ризиків, з огляду на правову ситуацію, яка склалася, доведене. Банк без накладення арешту на предмет іпотеки має можливість ним розпорядитись у позасудовий спосіб і ця можливість є очевидною. До того ж, саме на відібранні у банку такої можливості і побудовані доводи заяви про скасування заходів забезпечення. Що якраз і є доказом того, що ризик використання банком цих можливостей є високим і достатнім для того, що йому запобігти, застосувавши заходи забезпечення позову.

Outcome: dismissed