Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить суд: - визнати недійсною з моменту укладення кредитного договору № К-4554649 від 19 вересня 2012 року між Публічного акціонерного товариства "Дельта банк" та [PERSON] умову цього договору, вказану в п. 1.3.2 Договору,в частині щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,5% від суми кредиту; - зобов'язати відповідача надати Довідку про сплату позичальником щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості виходячи з розміру 0,5% від суми кредиту з моменту укладення Кредитного договору та цю загальну суму зарахувати на погашення тіла кредиту та відсотків за кредитом; Позовні вимоги мотивує тим, що 19 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № К-4554649 за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 370 000 грн. строком до 18 вересня 2019 року. Крім того, відповідно до п. 1.3.2 Договору, позичальник сплачує Кредитору - одноразову комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,5% від суми кредиту. Позивач вважає незаконним положення цього договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,5% від суми кредиту, оскільки встановивши в кредитному договорі обов'язок позичальника щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Крім того, зазначає, що сума платежу за кредит (тіло кредиту) і проценти за користування кредитом вчасно в терміни погашаються, тобто якщо не існує кредитної заборгованості то не може стягуватись комісія за її обслуговування. Вважає, що обов'язок сплачувати вищезазначену комісію є несправедливою умовою договору, яка суперечить ст. 18 Закону України "Про захист прав споживача", а тому просить визнати вказану умову недійсною з моменту укладення договору. Відповідачем фактично не надаються жодні додаткові послуги щодо обслуговування кредиту, окрім тих, які надаються банками в процесі своєї звичайної діяльності, і компенсація за які здійснюється в складі процентів за користування кредитом. Відповідно із абзацом 3 ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Відтак, оскільки умови договору щодо сплати комісії є незаконними, тому підлягають зарахуванню кошти, які були сплачені в якості комісії на погашення тіла кредиту та відсотків за кредитом. Та просить суд ухвалити рішення яким зобов'язати відповідача надати довідку про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Ухвалою суду від 20.04.2018 відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін у судове засідання. В матеріалах справи міститься письмові заперечення на позовну заяву, які надійшли до суду поштою 13.11.2017 р., в яких банк просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком індивідуально, затверджується внутрішніми актами, та не суперечить чинному законодавству України. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні підтримала свої заперечення викладені у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснила, що в момент підписання договору сторони погодили всі умови цього договору, про що свідчать підписи сторін, а отже й погодили фіксовану суму щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Вважає, що зміст договору, жодним чином не порушує законних прав та інтересів позхивача. Просить в задоволенні позову відмовити. Крім цього просить суд застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне. 19.09.2012 між ПАТ "Дельта Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № К-4554649 за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 370 000 грн. кінцевим терміном повернення до 18.09.2019, на умовах, визначених цим договором(а. с. 7-14). Умовами п. 1.3.2 вказаного договору передбачено, що позичальник сплачує кредитору щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,5% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 цього Договору. Як вбачається із графіку платежів згідно Кредитного договору № К-4554649 від 19.09.2012 позивачу за період з 19.10.2012 р. по 19.09.2019 р. необхідно сплатити вказаної комісії в розмірі 155 400 грн. Згідно наданих суду копій виписки по особовим рахункам по Кредитному договору № К-4554649 від 19.09.2012 за період з 19.09.2012 по 18.02.2016, позивачем сплачувалась в комісія за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,5% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 цього Договору - 1 850 грн щомісячно. (а. с. 28-60). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Положеннями ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що Кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Аналіз умов вказаного кредитного договору дає підстави суду прийти до висновку, що даний кредит є споживчим, а тому для врегулювання даних правовідносин слід застосовувати ЗУ «Про захист прав споживачів» ( у редакції, яка була чинною на момент укладення вказаного договору). За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договору, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачиться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до правова позиція викладеній у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року № 6-1746 цс та пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Отже відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредитної заборгованості банком, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тим більше, що сума, яка нарахована банком до сплати за таке обслуговування майже дорівнює половині суми, яку позивач отримав в кредит. Доводи відповідача про те, що позивач при укладенні договору ознайомився з текстом договору та графіком щомісячних внесків, в яких зазначено розмір комісії, суд відхиляє, оскільки зазначені документи не містять конкретного переліку послуг, що надаються позичальнику під виглядом послуг з обслуговування кредитної заборгованості, і які підпадають під визначення послуг в розумінні статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з положеннями частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (частина 1 статті 217 ЦК України). Відтак з огляду на встановлену судом несправедливість умов договору в частині покладення на позичальника обов'язку сплати комісійної винагороди, що є порушенням вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та враховуючи, що в іншій частині оспорюваний договір відповідає вимогам закону, суд вбачає підстави для визнання недійсними частин договору, які передбачають сплату позичальником комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості та відповідальності за її несплату. За загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тому як наслідок визнання недійсним умов кредитного договору, в частині комісії за обслуговування кредитної заборгованості, з врахуванням вимог позивача, належить зобов'язати відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вказаного договору платежів та зарахувати сплачену позивачем суму комісії в рахунок інших обов'язкових платежів, що передбачені умовами вказаного кредитного договору. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності. Однак суд не погоджується з позицією представника відповідача, оскільки, згідно роз'яснень, які надані рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011р. №15-рп/2011 (рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України), в якому суд зазначив, що положення ст.ст. 1,11 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. А тому враховуючи, що кредитний договір укладений зі строком виконання до 18.09.2019, суд вважає, що у випадку порушення прав споживача такі підлягають захисту протягом строку виконання договору. В частині позовної вимоги про видачу Довідки про сплату позичальником щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості виходячи з розміру 0,5% від суми кредиту з моменту укладення Кредитного договору, слід відмовити в її задоволенні, оскільки така на думку суду являється передчасною, на даний момент відповідач не відмовляв позивачу у видачі вказаної довідки, в зв'язку з чим спір в цій частині відсутній. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, яким при поданні позову не було сплачено судовий збір, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягує судовий збір з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved