Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» Більчук О.О. звернувся до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого посилається на наступне. 15.04.2019 року [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ 2108» д.н.з. [NUMBER] у с. Горбово Герцаївського району Чернівецької області, скоїв зіткнення із транспортним засобом марки «Рено Дастер» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] .. Постановою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 21.06.2019 року [PERSON] визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Потерпілому [PERSON] внаслідок ДТП завдано матеріальну шкоду вигляді пошкодження транспортного засобу, який був застрахований в ПрАТ «Страхова компанія Українська страхова група» відповідно до договору добровільного страхування майна. На виконання умов договору, позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в сумі 79072 грн. Цивільно-правова відповідальність винної особи у скоєнні ДТП не була застрахована, внаслідок чого позивач отримав право вимоги до відповідача в межах виплаченої суми. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість у сумі 79072,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн. В судовому засіданні позивач свого представника не направляв, хоч належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляджу справи, однак від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, в якому також просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Враховуючи наведене, неявка представника позивача не є перешкодою для розгляду справи по суті. Відповідач на призначені судові засідання не з`явився, однак від його імені діяв представник - адвокат Апетракіоає Г.В., який подав суду відзив на позовну заяву, дав пояснення аналогічні змісту відзиву та просив відмовити у задоволенні позову виходячи з наступного. Позивач по справі мав подати заяву про повернення грошового страхового відшкодування першочергово до Мотороно-транспортного страхового бюро України а не до відповідача, чого не зробив. Окрім цього, власником транспортного засобу ВАЗ 2108 д.н.з. [NUMBER] не є [PERSON] та останній в момент ДТП не мав договору обов`язкового страхового відшкодування цивільно-правової відповідальності, а отже автомобіль не був забезпечений у розумінні ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з чим позивач повинен був пред`явити позов не до відповідача а до власника транспортного засобу - [PERSON] . Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази по справі, суд встановив наступні обставини справи. З постанови Герцаївського районного суду Чернівецької області №714/492/19 від 21.06.2019 року, яка набрала законної сили 26.03.2020 року, судом встановлено, що відповідача [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, за що його піддано адміністративному стягненню. З мотивувальної частини постанови встановлено, що 15.04.2019 року [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ 2108» д.н.з. [NUMBER] у с. Горбово Герцаївського району Чернівецької області, скоїв зіткнення із транспортним засобом марки «Рено Дастер» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Транспортний засіб потерпілого марки «Рено Дастер» д.н.з. [NUMBER] був застрахований страхувальником ПП "ВІП-РЕНТ" у страховій компанії ПАТ «СК «Українська Страхова група» на підставі полісу №АМ /6508527 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, із строком дії з 05.10.2018 року по 04.10.2019 року включно та Договору страхування №28-0199-2700/18-226 від 18.12.2017р. 15.04.2019 року ПП "ВІП-РЕНТ" звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. 25.06.2019 позивачем було затверджено Страховий акт № СТОКА-9093 з урахуванням виставленого ТзОВ "Бровари моторс" Акта з надання послуги по ремонту автомобіля від 20.06.2017 № КЗН00000801, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 79072,00 грн. На підставі страхового акта позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 79072,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення від 26.06.2019 року № 15930. Транспортний засіб ВАЗ 2108 марки [NUMBER] зареєстрований не за винуватцем ДТА [PERSON] а за [PERSON] та на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу не була застрахована. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до статті 3 Конвенції про право, що застосовується до дорожньо-транспортних пригод від 04 травня 1971 року (ратифікована Законом України № 3513-VI від 15 червня 2011 року), правом, що застосовується, є внутрішнє право Держави, у якій відбулася пригода. Аналогічні положення містяться в частині першій статті 49 Закону "Про міжнародне приватне право" згідно якої права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Відповідно до пунктів 9.1 статті 9 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Згідно пункту 9.4 статті 9 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. При цьому, страхова сума зазначається в Договорі страхування на дату його укладення. Відповідно до статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 2 статті 1187 ЦК України). При цьому потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Аналогічний правовий висновок, наведений у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі № 6-954цс16. Право подати регресний позов до самого страхувальника або водія винуватця ДТП, виникає у страховика лише з припиненням основного деліктного зобов`язання за фактом здійснення ним виплати страхового відшкодування на користь сторони потерпілого - кредитора в деліктному зобов`язанні. За таких обставин, врахувавши, що вина водія автомобіля "ВАЗ 2108", державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] встановлена в судовому порядку, а розмір заподіяної шкоди автомобілю "Рено Дастер", державний номерний знак [NUMBER] підтверджується актом від 20.06.2019 № КЗН00000801 з надання послуг по ремонту автомобіля на суму 79072,00 грн., яка платіжним дорученням від 26.06.2019 № 15930 була повністю відшкодована позивачем страхувальнику - ПП "ВІП-РЕНТ", суд дійшов обґрунтованих висновків про те, що до страховика перейшло право вимоги до відповідача у межах фактичних виплат понесених при виплаті страхового відшкодування, а отже відповідна шкода, заподіяна водієм автомобіля " ВАЗ 2108", державний номерний знак [NUMBER] підлягає відшкодуванню [PERSON] , як водієм цього транспортного засобу, винуватцем ДТП. Доводи представника відповідача про те, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача та транспортного засобу не була застрахована, а тому саме власник автомобіля повинен відшкодувати завдану шкоду, є безпідставними, оскільки особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина 1 статті 12 ЦК України), особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина 2 статті 14 цього Кодексу). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із частинами 1, 4 статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 20.01.2016 у справі N 6-2808цс15, від 14.09.2016 у справі N 6-725цс16 та Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 344/10730/15-ц про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди не застрахована. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27 вересня 2001 року). За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному осбязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на корить позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн.

Outcome: approved