Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Східно-Український банк Грант» (далі - ПАТ «БАНК «ГРАНТ», Банк) звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому після уточнення позовних вимог просив суд: звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 69,2 кв.м., житловою площею 40,7 кв.м., що належить іпотекодавцю [PERSON] ([INFO], реєстраційний номер: [NUMBER]) на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 03 березня 1998 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Гамаль І.М., за реєстровим № 883; право власності на це нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] у Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації 18 березня 1998 року, про що записано в реєстрову книгу за реєстровим номером: П-1-22224; та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 лютого 2013 року, номер запису про право власності: 231445, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 14534263101, згідно із Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 808723, за іпотечним договором нерухомого майна №12/1юр від 27 лютого 2013 року, посвідченим 27 лютого 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Т.П. за реєстровим № 680; договором № 1 про зміну умов іпотечного договору нерухомого майна, посвідченим 28 лютого 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Т.П. за реєстровим № 1471 та договором № 2 про зміну умов іпотечного договору нерухомого майна, посвідченим 12 березня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Т.П. за реєстровим № 1450, шляхом визнання права власності на цей предмет іпотеки за Публічного акціонерного товариства «Східно-Український банк Грант» за вартістю, визначеною на підставі оцінки предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент набуття права власності, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Східно-Український банк Грант» за кредитним договором № 12 від 27 лютого 2013 року та додатковими угодами до нього: № 1 від 27 лютого 2014 року, № 2 від 28 липня 2014 року, № 3 від 27 лютого 2015 року, у загальному розмірі - 1 628 504,72 грн., з яких: 830 000,00 грн. - заборгованість за кредитом, 603 520,46 грн. - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами, 194 984,26 грн. - пені за прострочення сплати кредиту і процентів за користування кредитними коштами та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що згідно умов кредитного договору № 12 від 27 лютого 2013 року та додаткових угод до нього: № 1 від 27 лютого 2014 року, № 2 від 28 липня 2014 року, № 3 від 27 лютого 2015 року, укладених між ним та громадянином України [PERSON], як позичальником, Банк фактично надав [PERSON] 27 лютого 2013 року споживчий кредит у розмірі 830 000,00 грн. на термін до 27 лютого 2016 року, зі сплатою 30% річних за користування кредитними коштами, а при простроченні повернення кредиту - 60% річних, а Позичальник, в свою чергу, зобов'язався належним чином використати та повернути Банку всю суму одержаного ним кредиту, а також сплатити відповідні відсотки і виконати всі інші зобов'язання за цим кредитним договором. З метою забезпечення своєчасного повернення отриманого [PERSON] кредиту, сплати відсотків за ним, пені, комісії і відшкодування можливих витрат (збитків), між Банком та [PERSON] був укладений Іпотечний договір нерухомого майна № 12/1юр від 27 лютого 2013 року, посвідчений 27 лютого 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Т.П. за реєстровим № 680, з відповідними змінами до нього, за якими [PERSON], як іпотекодавець - майновий поручитель за зобов'язаннями [PERSON] за кредитним договором, передав в іпотеку Банку належне йому на праві спільної сумісної власності подружжя нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру під номером: 36, що знаходиться у будинку [ADDRESS], загальною площею 69,2 кв.м., житловою площею 40,7 кв.м. Проте, [PERSON] свої зобов'язання за вказаним кредитним договором не виконав, не здійснив у передбачений кредитним договором строк повернення основної суми кредиту та не сплатив відсотків за користування кредитними коштами. ПАТ «БАНК «ГРАНТ» направив на адресу [PERSON] та [PERSON], як майнового поручителя за зобов'язаннями [PERSON] за зазначеним вище кредитним договором, вимогу про усунення порушення від 01.03.2016 року за вих. № 920/03-1-01, в якій вимагав від них протягом 30 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги добровільно та у повному обсязі виконати порушені позичальником зобов'язання за цим кредитним договором. Дану Вимогу ні позичальник - [PERSON], ні майновий поручитель - [PERSON] не отримали, своїх зобов'язань перед Банком також не виконали, у зв'язку з чим ПАТ «БАНК «ГРАНТ» звернувся до суду. В судовому засіданні, призначеному на 08.02.2017 року представники позивача ПАТ «БАНК «ГРАНТ» підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] 31.01.2017 року подав до суду зустрічний позов до ПАТ «БАНК «ГРАНТ» про визнання договору іпотеки недійсним та припинення його дії. В обґрунтування зустрічного позову представник відповідача [PERSON] зазначив, що при укладанні іпотечного договору майнової поруки допущено ряд суттєвих порушень, тобто його укладення порушило права інших осіб, а тому такий договір є недійсним. Крім того, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється, тому що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимогу до поручителя, та привів інші норми цивільного законодавства, що регулюють правовідносини поруки, як підставу для задоволення своїх позовних вимог. Представники позивача у судовому засіданні проти вимог зустрічного позову запересували, також подали до суду письмові заперечення на зустрічний позов. Відповідач , [PERSON], а також треті особи: [PERSON] і [PERSON] належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, у судове засідання не з'явились, своїх представників для участі у справі до суду не направили. У відповідності до приписів ч. 5 ст. ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи викладене, відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. У відповідності до приписів ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що згідно умов кредитного договору № 12 від 27 лютого 2013 року та додаткових угод до нього: № 1 від 27 лютого 2014 року, № 2 від 28 липня 2014 року, № 3 від 27 лютого 2015 року, укладених між Публічним акціонерним товариством «Східно-Український банк Грант» та громадянином України [PERSON], як Позичальником, Банк надав [PERSON] 27 лютого 2013 року споживчий кредит у розмірі 830 000,00 грн. на термін до 27 лютого 2016 року, зі сплатою 30% річних за користування кредитними коштами, а при простроченні повернення кредиту - 60% річних, а Позичальник, в свою чергу, зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідні відсотки і виконати всі інші зобов'язання за цим кредитним договором. Кінцевий строк повернення кредиту - 27 лютого 2016 року. З метою забезпечення своєчасного повернення отриманого [PERSON] за вищевказаним кредитним договором - кредиту, сплати відсотків за ним, пені, комісії і відшкодування можливих витрат (збитків), між Банком та [PERSON] були укладені Іпотечний договір нерухомого майна № 12/1юр від 27 лютого 2013 року, посвідчений 27 лютого 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Т.П. за реєстровим № 680, Договір № 1 про зміну умов іпотечного договору нерухомого майна, посвідчений 28 лютого 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Т.П. за реєстровим № 1471; Договір № 2 про зміну умов іпотечного договору нерухомого майна, посвідчений 12 березня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Т.П., за реєстровим № 1450 (надалі разом - Іпотечний договір), за якими [PERSON], як іпотекодавець - майновий поручитель за зобов'язаннями [PERSON] за кредитним договором, передав в іпотеку Банку належне йому на праві спільної сумісної власності подружжя нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру під номером: 36, що знаходиться у будинку [ADDRESS], загальною площею 69,2 кв.м., житловою площею 40,7 кв.м. Зазначене нерухоме майно (трьохкімнатна квартира) належить Відповідачу - [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 03 березня 1998 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Гамаль І.М., за реєстровим № 883. Право власності на це нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] у Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації 18 березня 1998 року, про що внесено запис до реєстрової книги за реєстровим номером: П-1-22224. Крім того, право власності на нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 лютого 2013 року 14:27:06, номер запису про право власності: 231445, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 14534263101, згідно із Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 808723, виданим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Мірошниченко Т.П., 27 лютого 2013 року. Згода дружини Іпотекодавця, [PERSON], на укладення іпотечного договору, надана в установленому законом порядку та оформлена заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Мірошниченко Т.П., 27 лютого 2013 року за реєстровим № 679. Іпотекодавець - [PERSON] також свідчив, що цей правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних осіб (пункт 3 іпотечного договору № 12/1юр від 27 лютого 2013 року). Згода дружини Іпотекодавця, [PERSON], на укладення договору № 1 від 28 лютого 2014 року про зміну умов іпотечного договору, надана в установленому законом порядку та оформлена заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Мірошниченко Т.П., 28 лютого 2014 року за реєстровим № 1470 (пункт 6 договору № 1 від 28 лютого 2014 року про зміну умов іпотечного договору). Згода дружини Іпотекодавця, [PERSON], на укладення договору №2 від 12 березня 2015 року про зміну умов іпотечного договору, надана в установленому законом порядку та оформлена заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Мірошниченко Т.П., 12 березня 2015 року за реєстровим № 1449 (пункт 4 договору № 2 від 12 березня 2015 року про зміну умов іпотечного договору). Обтяження нерухомого майна іпотекою зареєстровано належним чином у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 лютого 2013 року, номер запису про іпотеку: 234365 (Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 818833 від 27.02.2013 року). Крім того, 27 лютого 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Мірошниченко Т.П., накладена заборона на відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна за реєстровим номером № 681 (Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 816651 від 27.02.2013 року, номер запису про обтяження: 233678). Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши 27 лютого 2013 року через касу Банку готівкові кошти [PERSON] в розмірі 830 000,00 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки № 6083 від 27 лютого 2013 року, підписаною особисто [PERSON] Однак, [PERSON] отриманий ним кредит у сумі 830 000,00 грн. Банку не повернув, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість по основній сумі кредиту у цьому ж розмірі. Крім того, згідно з п. 1.4. кредитного договору, позичальник зобов'язаний здійснювати сплату відсотків за користування кредитом у валюті кредиту, щомісяця, з 20-го по останнє число кожного поточного звітного календарного місяця. При несплаті відсотків в такий строк, вони вважаються простроченими з першого дня наступного календарного місяця. Проте, нараховані Банком відсотки за користування кредитними коштами за березень 2015 року були сплачені Позичальником лише частково у травні 2015 року, а починаючи з квітня 2015 року він перестав їх сплачувати, в зв'язку з чим у [PERSON] станом на 15.11.2016 року утворилась заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами в загальній сумі 603 520,46 грн. Згідно умов кредитного договору Банк має право, за порушення Позичальником строків повернення кредиту, строків сплати відсотків за користування кредитом чи строків сплати інших платежів, стягнути з Позичальника, окрім встановленої відсоткової ставки за прострочення повернення грошових коштів, пеню по сумах невиконаних зобов'язань у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який стягується пеня (п. 4.6. кредитного договору). На виконання даного пункту, за період з 01.03.2015 року по 14.11.2016 року включно, Банком нараховано пеню за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами та повернення кредиту у загальному розмірі 194 984,26 гривень. Враховуючи порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань, Банк направив на адресу [PERSON] та [PERSON] цінним листом з описом вкладення Вимогу про усунення порушення від 01.03.2016 року за вих. № 920/03-1-01, в якій вимагав від них протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту отримання цієї вимоги Банку добровільно та у повному обсязі виконати порушені зобов'язання. Дану Вимогу про усунення порушення ні [PERSON], ні його майновий поручитель - [PERSON] у поштовому відділенні не отримали, у зв'язку з чим Банк самостійно не зміг реалізувати своє право на звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання права власності на нього згідно з застереженням, що міститься в п. 17 іпотечного договору, позасудовим способом. Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а за частиною 1 ст. 530 цього ж кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання. За ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, відповідно до ст. 1054 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, у тому числі, на підставі рішення суду. Частинами 1 і 2 статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Пунктами 17 і 18 вказаного вище іпотечного договору, встановлено, в тому числі, і такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як передача іпотекодержателю, Банку, права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Тобто, це є відповідним застереженням в іпотечному договорі, яким передбачено набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Пунктом 20 цього ж іпотечного договору, передбачено, що «звернення стягнення на Майно може здійснюватись за вибором Іпотекодержателя й іншим способом, передбаченим розділом V Закону України «Про іпотеку», а саме: на підставі рішення суду». Крім того, пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 за № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" визначено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Зазначена позиція також підтверджується в Листі Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 07.10.2010 року «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин» (2009 - 2010 роки) та Листі Верховного Суду України від 01.02.2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна». Отже, виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Вказаний правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року № 6-124цс13 та від 14 вересня 2016 року № 6-1219цс16 і, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх судів України. Даними постановами Верховний Суд України захистив права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, і звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього. Таким чином, Банк, як іпотекодержатель, має передбачене законом право звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру номер 36, що знаходиться у будинку [ADDRESS], загальною площею 69,2 кв.м., житловою площею 40,7 кв.м., за вказаним вище іпотечним договором для погашення кредитної заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 12 від 27 лютого 2013 року з додатковими угодами до нього, на підставі рішення суду про визнання за ПАТ „БАНК „ГРАНТ" права власності на цей предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, згідно з ч. 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку». Свою позицію з цього приводу висловив і Верховний Суд України у своєму Листі від 01.02.2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна», зазначивши, що у разі заявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього, згідно із ч. 3 ст. 37 Закону «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Таким чином, вимоги ПАТ "БАНК "ГРАНТ" є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] з огляду на наступне. За нормами ЦК України (ч. 1 ст. 546), виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1 та 2 ст. 554 ЦК України.). За ст. 1 Закону України про іпотеку іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Майновим поручителем за цим Законом визнається особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. З огляду на перелічені вище положення цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що порука та іпотека є різними за своєю суттю видами забезпечення зобов'язань, оскільки обсяг відповідальності поручителя перед кредитором за укладеним договором поруки є набагато більшим, ніж обсяг відповідальності майнового поручителя за укладеним договором іпотеки. Так, якщо у першому випадку, обсяг відповідальності поручителя може дорівнювати вартості всього майна, належного поручителю, на яке, відповідно до закону, можна звернути стягнення, то в другому випадку - обсяг відповідальності майнового поручителя обмежується вартістю переданого в іпотеку майна. Крім того поручитель та боржник за основним зобов'язанням відповідають перед кредитором солідарно (ч. 3 ст. 554 ЦК України), чого немає у випадку надання майновим поручителем в іпотеку кредитору нерухомого майна. Такий висновок також підтверджується п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.02.2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна», вирішуючи це питання, суди повинні враховувати, що згідно зі ст. 546 ЦК порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов'язань. Поручитель і майновий поручитель є суб'єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб'єктом такого виду забезпечення виконання зобов'язання, як порука, а майновий поручитель є суб'єктом іншого виду забезпечення виконання зобов'язання - застави. Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов'язань, регулювання якого здійснюється статтями 572 - 593 гл. 49 ЦК і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення § 3 гл. 49 ЦК (постанова Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 р. у справі N 3-43гс12). Потрібно мати на увазі, що боржник за основним зобов'язанням та майновий поручитель - іпотекодавець не є солідарними боржниками. Солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (ст. 541 ЦК). Законом N 898-IV, по-перше, солідарної відповідальності боржника за основним зобов'язанням та майнового поручителя у разі порушення боржником зобов'язання не передбачено. По-друге, зазначеним законом, а саме ч. 1 ст. 11, чітко визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв'язку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе. Ураховуючи вищезазначене, до майнового поручителя не можуть бути застосовані положення ч. 1 ст. 543, ст. 554 ЦК. До іпотечних правовідносин також не застосовуються положення ч. 4 ст. 559 ЦК стосовно строку пред'явлення вимог до поручителя. За таких обставин, зважаючи на те, що [PERSON] є майновим поручителем - іпотекодавцем за Іпотечним договором нерухомого майна № 12/1юр від 27 лютого 2013 року з додатковими угодами до нього, до його правовідносин з Банком підлягають застосуванню статті 572 - 593 гл. 49 ЦК України (§ 6 Застава) і норми Закону України «Про іпотеку», та не підлягають застосуванню положення § 3 гл. 49 ЦК України (§ 3 Порука), враховуючи ч. 4 ст. 559 ЦК України. Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Жодних посилань в позовній заяві на конкретні порушення норм частин першої - третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК України при укладанні іпотечного договору позивачем за зустрічним позовом не наведено. З огляду на викладене, підстави для задоволення зустрічного позову - відсутні, у зв'язку з чим суд відмовляє у його задоволенні в повному обсязі. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved