Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 06 червня 2011 року у розмірі 38770.43 грн. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 5300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30%. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на сайті, складає між нею та банком договір про надання послуг. Однак відповідач порушувала зобов`язання щодо своєчасності та повноти повернення отриманих коштів, внаслідок чого і виникла зазначена заборгованість. 01 листопада 2019 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання. 21 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явилися, подавши клопотання про розгляд справи без їх участі. (а.с.6, 81 ). Такі дії не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, згідно якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Окрім того, відповідач надала письмові пояснення, в яких вказує про невизнання позовних вимог, оскільки 06 червня 2011 року підписала заяву- анкету про надання банківських послуг та отримала кредит, в розмірі 5300 грн. Протягом певного часу поповнювала картковий рахунок та погашала кредит та кредитною карткою не користувалася. Щодо безпідставного нарахування штрафу та пені, то вказала, що в заяві-анкеті про надання банківських послуг, яка нею підписана, відсутні умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді пені та штрафу, відсотків за порушення зобов"язання. При цьому, при підписанні заяви-анкети їй не надавали для ознайомлення та погодження умови та тарифи, які надені позивачем до позову та не надано доказів, що саме ці документи їй були надані для ознайомлення (а.с.82-83). Суд, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які сторони посилаюється як на підставу своїх вимог чи заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06 червня 2011 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ "ПриватБанк" ( а.с.7, 10). У вказаній заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені, штрафів за порушення будь-якого зобов`язання боржником. На підтвердження факту укладення договору, окрім вказаної анкети-заяви, позивач надав суду витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", а також витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які були розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ ( а.с. 11, 19-49). Наявна в матеріалах справи виписка з рахунку свідчить про те, що на підставі зазначеної заяви [PERSON] надані кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 5300 грн. ( а.с.10,12). Звертаючись до суду з даним позовом, банк посилався на ту обставину, що відповідач належним чином не виконує кредитні зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 31 серпня 2019 року заборгованість становить 38770.43 грн. (з них: 4789.85 грн. заборгованість за кредитом, 31458.18 грн. - заборгованость по процентах за користування кредитом; 200 грн. - пеня та комісія; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1822.40 грн. - штраф (процентна складова) . Відповідно до ст.ст. 1054, 526 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. За правилами ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ч.1 ст.638 ЦК України закріплена норма, згідно з якою договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Долучені до позовної заяви витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт, а також Умов та правил надання банківських послуг передбачають можливість нарахування пені та штрафів у разі прострочення виконання кредитних зобов`язань. Водночас, матеріали справи не містять доказів того, що саме ці Тарифи та Умови були надані відповідачеві для ознайомлення та були погоджені ним при підписанні анкети-заяви. Так, у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) зроблено висновок про те, що роздруківка Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони ( банку), яка може вносити відповідні зміни в умови і правила надання банківських послуг. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у вищезгаданій постанові від 3 липня 2019 року дійшла висновку про те, що в даному випадку неможливо застосовувати до вказаних правовідносин положення частини 1 ст.364 ЦК України, оскільки Умови та правила, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" з часу виникнення спірних правовідносин й до звернення позивача до суду з даним позовом, що не виключає можливості долучення кредитором до позовної заяви витягу з Тарифів та Умов у будь-яких редакціях, найбільш сприятливих для задоволення позову. Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила надання банківських послуг та за відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про порядок та розмір нарахування неустойки за несвоєчасне повернення кредиту, надані банком витяги з Умов та Тарифів не можуть розцінюватись як стандартна ( типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг, враховуючи їх мінливий характер, не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнаються позичальником. Лише факт безпосереднього підписання позичальником Умов та правил може свідчити про прийняття ним запропонованих йому умов кредитування. Тому відсутні підстави вважати, що сторони дійшли згоди та обумовили у письмовому вигляді ціну договору, в тому числі й відповідальність у вигляді неустойки та штрафу. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, у вищезазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, оскільки зазначені Умови та правила становлять значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для їх розуміння. Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України " Про захист прав споживачів" щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та надав би можливість покласти на слабшу сторону- споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу та пені слід відмовити з наведених вище підстав. Разом з тим, суд приходить до висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню заборгованість зі сплати тіла кредиту у розмірі 4789.85 грн. Так, долучена до матеріалів справи виписка з рахунку свідчить про надання відповідачеві кредитних коштів у розмірі 5300 грн. Зазначені кошти були використані [PERSON] яка здійснювала списання цих коштів з рахунку та поповнення готівкою своєї картки. Заслуговує на увагу та обставина, що анкета-заява відповідача не містить й строку повернення кредиту. Проте, враховуючи ту обставину, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачеві не повернуті, а також з огляду на зміст ч.2 ст.530 ЦК України, якою перебачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, в даному випадку позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом стягнення з боржника фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 4789.85 грн. Щож стосується доводів відповідача про відмову в задоволенні позовних вимог в зв"язку з погашенням заборгованості за вказаним кредитним договором, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України. На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Тобто, відповідно до вимог наведених норм, саме відповідач зобов`язаний довести факт погашення кредиту, на що він посилається в запереченні. Однак належних та допустимих доказів на підтвердження таких доводів не представив. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання щодо витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді, які в даному спорі становлять 1921 грн. (сплата судового збору при подачі позовної заяви). Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом на 16.6 % (4789.85 : 28770.43 х 100), з урахуванням приписів пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме 318 грн. 89 коп. (1921 х 8,35%). На підставі викладеного ст. 526,610, 1054 ЦК України,

Outcome: approved