Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) та просить: визнати неправдивою, недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, розповсюджену відповідачем у соціальній мережі «Фейсбук» відносно того, що «крадій, що співпрацює з [PERSON] та [PERSON] . Саме під нього з вказівки [PERSON] створений спецпідрозділ охорони загоняє машиністів-крадунів… [INFO] [PERSON] , що нині займає керівну посаду в Одесі»; зобов`язати відповідача видалити та спростувати зазначену інформацію у спосіб, яким вона була поширена, шляхом розміщення на сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» резолютивної частини рішення суду, а також заяви від власного імені та стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 5 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] [PERSON] був оприлюднений пост на сторінці у соціальній мережі «Фейсбук», інформація у якому була поширена серед максимальної кількості людей і порочить честь і гідність позивача. Поширена відповідачем інформація у мережі «Фейсбук» призвела до вкрай негативних наслідків, напруженої психологічної атмосфери та хвилювань, до змін в організації життя при спілкуванні з оточуючими, до необхідності додаткових пояснень. Позивач вказує, що внаслідок порушених його прав він має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює у 5 000,00 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, однак його представником подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позов не надіслав, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до чч. 1, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Судом встановлено, що [INFO] від імені користувача « [PERSON] » на сторінці у соціальній Інтернет-мережі «Facebook» було розміщено пост наступного змісту: «Продолжение "ОПГ на железной дороге часть 2. Коротко и по существу, хотим предоставить очередные факты хищений в ТЧ-8, ( [INFO] [PERSON] . Акт смотреть ниже. Чудо не произошло, новый зам по эксплуатации [PERSON] , член старой команды, бережно оберегает самые лакомые кусочки [PERSON] , да так успешно что за месяц работы смог поменять себе автомобиль. Что подразумевается под лакомыми кусочками: вывозные графики 8:00 - 20:00 10:00 - 22:00 12:00 - 24:00 14:00 - 2:00 Диспетчерский маневровый тепловоз Кулъбакино. На всех указанных графиках намеренно завышенные нормы и массово присутствуют приписки, все это удачно прикрывается инструктором по теплотехники [PERSON] . Слитое дизтопливо с этих тепловозов как и украденное с топливного склада [PERSON] свозится в одно место и реализуется ещё одним участником преступной группировки. [PERSON] , адрес базы хранения [ADDRESS]. Автомобиль Хундай Сантафе [NUMBER] . Этот человек настолько уверен в своей безнаказанности что не стесняясь средь бела дня привозить расчет за ДТ прямо на топливный склад, где был не единожды зафиксирован камерами видеонаблюдения топливного склада. Следующая публикация будет посвящена хищениям с топливных складов, и она будет не последней." Добавка "З приводу публікації про ТЧ-8 Миколаїв... трохи невистачає інфи... наприклад - куди вивозять д/п з вивозних графіків? відповідь - на дільницю Миколаїв - Жовтнева. Хто забирає? відповідь - один або два вантажні УАЗи, обладнані ємностями для перевезення д/п та насосами для відбору палива. З ними у супроводі тонована "Нива", держ. номер [NUMBER] . Керує цим процесом такий собі "[PERSON]" - крадій, що співпрацює з [PERSON] та [PERSON] . Саме під нього з вказівки [PERSON] створений спецпідрозділ охорони загоняє машиністів-крадунів... Наглядачем в цьому процесі виступає працівник охорони [PERSON] , що нині займає керівну посаду в Одесі."». На думку позивача вказаний в соціальній мережі пост належить відповідачу і саме ним дана інформація була поширена. Окрім того, позивач зазначив, що дана інформація є неправдивою і недостовірною, а тому порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ч. 1 ст. 201 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація. Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1, далі за текстом - Постанова). За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб. За положеннями ч. 1 ст. 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація. Згідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до роз`яснень викладених у пп. 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 за №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 34 Конституції України, яка відтворює положення ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі Конвенція), кожен має право на свободу виявлення своїх поглядів. У свою чергу Європейський суд з прав людини по справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 року) доповнив розуміння цього природного права людини, підкресливши, що «необхідно відрізняти факти від оціночних суджень. Наявність фактів можливо довести, а правдивість оціночних суджень ні». Згідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 за №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Окрім того, відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Доменне ім`я [INFO] , який є загальним доменом верхнього рівня. Доменне ім`я facebook.com не відносяться до українського сегменту Інтернет. Адреса facebook не належать до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється. Пунктом 18 указаної Постанови роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Таким чином, інформація, яка може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити, в першу чергу, стверджувальний характер. Відповідно до п. 46 Постанови Пленуму ВГС України від 17.10.2012 р. №12 роздруківки Інтернет - сторінок (web-сторінок) самі по собі не можуть бути доказом у справі. Тому ЗМІ утримуються від публікацій своїх матеріалів у соціальних мережах. Проаналізувавши зміст оспорюваної позивачем інформації, в контексті досліджених доказів по справі, суд приходить до висновку, що офіційний інтернет - сайт «Facebook» є соціальною мережею, де кожен користувач, без ідентифікації може створити будь - яку сторінку та публікувати тексти, коментарі тощо під вигаданим ім`ям. При цьому, скріни соцмережі «Facebook» могли виготовлятися за допомогою програми типу «Фотошоп». Таким чином, хоч інформація поширена про позивача і є фактичним твердженням, проте ним не доведено, що така інформація розміщена саме відповідачем. Згідно із п. 18 зазначеної Постанови, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту поширення відповідачем інформації, про яку йдеться в позовній заяві. Відповідно до чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 12, чч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов`язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом. Суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач є автором посту, розміщеного 23.04.2019 року на сторінці соціальної мережі «Фейсбук» (http://facebook.com) і що саме він розповсюдив вказану інформацію. А викладені у позовній заяві твердження позивача про те, що саме відповідачем було розміщено таку інформацію є лише припущенням, яке, за відсутності доказів, не може прийматись судом до уваги. Таким чином, позивачем заявлено позовні вимоги до відповідача, але не доведено, що саме він є автором інформації чи особою, яка поширила оспорювану інформацію, а тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання неправдивою, недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, розповсюджену відповідачем у соціальній мережі «Фейсбук» та зобов`язання відповідача видалити та спростувати зазначену інформацію у спосіб, яким вона була поширена, шляхом розміщення на сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» резолютивної частини рішення суду, а також заяви від власного імені, слід відмовити в повному обсязі. Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди то суд виходить з наступного: В обґрунтування факту заподіяння моральної шкоди, позивач вказав, що поширена відповідачем неправдива інформація призвела до вкрай негативних наслідків, напруженої психологічної атмосфери та хвилювань, до змін в організації життя при спілкуванні з оточуючими, до необхідності додаткових пояснень. Відповідно до п. 27 вищевказаної Постанови способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). З огляду на те, що позивачем не доведено факту, що відповідач є автором, або ж особою, яка поширила оспорювану інформацію, у зв`язку з чим судом відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання неправдивою, недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, розповсюджену відповідачем у соціальній мережі «Фейсбук», а позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від цієї вимоги, тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди також слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed