Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільного нажитого майна. Свої вимоги мотивує тим, що 21.05.2011 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції Запорізької області було зареєстровано шлюб між нею та відповідачем [PERSON], актовий запис № 29. 08 квітня 2016 року Приморським районним судом шлюб розірвано. За час спільного проживання ними придбано автомобіль DAEWOO LANOS, держаний номер [NUMBER], 2007 року випуску, який зареєстрований на ім`я відповідача. Вказаний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набутий ними під час шлюбу. Відповідачем в добровільному порядку не надано документів, підтверджуючих право власності на автомобіль DAEWOO LANOS, держаний номер [NUMBER], 2007 року випуску. Просить поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, та визнати за нею право особистої приватної власності на ? частину автомобіля DAEWOO LANOS, держаний номер [NUMBER], 2007 року випуску; стягнути з відповідача судові витрати та витрати за надання правової допомоги (а.с.2-4). Позивач [PERSON], повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилася, для участі у справі направила свого представника. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснив, що 08.04.2016 рішенням Приморського районного суду розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, рішення набрало чинності 19.04.2016, рішенням встановлено, що сімейно-шлюбні відносини між сторонами перервані в січні 2016 року, ці обставини ніким не оспорювались та на підставі ст.61 ЦПК є встановленими. За час спільного проживання за спільні кошти вони придбали автомобіль DAEWOO-LANOS, державний номер [NUMBER] 2007 року випуску, який зареєстрований на ім'я відповідача та є обєктом спільної сумісної власності подружжя як набутий під час шлюбу. Допитаний в судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що позов не визнає, оскільки гроші, за які було придбано автомобіль заробив в Росії самостійно, дружина до цього не має відношення, що з серпня 2015 року фактично не мешкав з дружиною, сім'я розпалась, він поїхав до Росії заробити грошей, де працював на будівництві з батьком позивачки та заробив приблизно 700 доларів США. Повернувся він в Україну приблизно 3-4 листопада 2015 року, його зустрічала дружина разом з його матір'ю. Після зустрічі поїхали додому, де мешкали до від'їзду. Побувши деякий час, того ж дня він відвіз матір до дому, а сам повернувся до відповідачки. Пробувши до ранку наступного дня уїхав жити до матері. Після цього відповідач зазначив, що для придбання автомобіля він узяв гроші в борг в свого дядька [PERSON], про що 10 чи 12 листопада 2015 року написав йому розписку про отримання грошей в борг, обставини її складання пам'ятає добре; писав її самостійно, він знає, як складаються такі документи, текст розписки йому ніхто не диктував. В кінці пояснень відповідач зазначив, що сам заробляв гроші, а позивачка відпочивала, тому в неї прав на автомобіль немає. Пояснення відповідача в частині припинення шлюбних відносин з серпня 2015 року не відповідають дійсності, вони спростовуються довідкою Мануйлівської сільради щодо сумісного проживання сторін v даній справі разом з січня 2009 року до січня 2016 року. Допитана в якості свідка мати позивачки пояснила, що сторони проживали разом в [INFO], мали спільний бюджет, планували спільне життя, розпорядження коштами родини, придбавали побутову техніку, інші речі за спільні кошти. Рішення про придбання спірного автомобіля вони прийняли сумісно, для цього відповідач і поїхав на заробітки до РФ. Шлюбні відносини сторони припинили в січні 2016 року. Щодо існування боргу відповідача перед [PERSON], вона нічого пояснити не може, бо їй не відомо. Коли дізналася про це, дуже здивувалася, тому що в родини було достатньо коштів, тим більше для придбання автомобіля. Отже пояснення відповідача щодо придбання автомобіля не за спільні кошти подружжя, а за кошти, отримані в борг від родича відповідача [PERSON], на думку сторони позивача, не відповідають дійсності, плутані, суперечать одні одним, тобто неправдиві. Це також підтверджується поясненнями допитаного в залі судового засідання свідка сторони відповідача [PERSON], який частково спростував твердження відповідача щодо самостійного складання розписки про отримання грошей в борг, пояснивши, що особисто диктував відповідачу текст розписки. Зазначене вказує на неправдивість показів свідка, та надає змогу зробити висновок щодо спроб відповідача уникнути поділу сумісно нажитого спірного майна. Неможна залишити поза увагою і зустрічний позов про поділ спільного сумісного майна, який відповідачем було подано під час попереднього судового засідання у цій справі, але потім за його заявою повернено. В ньому [PERSON] серед іншого просив суд: «визнати спільною сумісною власністю «подружжя майно придбане за час шлюбу між [PERSON] та [PERSON]: транспортний засіб марки DAEWOOLANOS державний номер [NUMBER] 2007 року випуску» (цитата). Зазначене також вказує на бажання відповідача уникнути поділу спільно нажитого майна. Законом встановлено принцип презумпції спільної сумісної власності подружжя на придбане майно. Конституцією України передбачено, що засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України, у тому числі ст.ст.60,61,63,69,71СК, ст.325,368 ЦК. Згідно з постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання (п. 23). До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сімї (ч.4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування (п.24). У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п.30). Просив поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 частину автомобіля DAEWOO LANOS, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску; стягнути з відповідача судові витрати у вигляді: судового збору в сумі 801, 20 грн., судового збору за подання заяви про забезпечення позову в сумі 320 грн., витрати на оплату послуг адвоката в сумі 10240 грн. У судовому засіданні 13.02.2017 відповідач [PERSON] пояснив, що позовні вимоги не визнає, оскільки гроші на придбання автомобіля він заробив особисто, позивачка з ним гроші не заробляла, а відпочивала. Він у серпні 2018 року виїжджав в Російську Федерацію, там неофіційно працював різноробочим. Заробив до 1 тисячі доларів, приблизно 700 доларів США, на які в Ошадбанку Росії поміняв рублі. Приблизно 3-4 листопада він повернувся додому, у с.Панфилівка його зустрічали позивачка та його мати на автомобілі батька. Вони поїхали до дому, де проживали сімєю з позивачкою. У них вже були конфлікти, але дитина їх звязувала. Вони посиділи за столом (він, дружина, мати, теща), потім він відвіз матір додому у с.Петрівка і повернувся, переночував, але конфлікти знову почалися. На зароблені гроші він купив одяг дитині, вугілля на зиму. Наступного дня він уїхав жити до батьків. Він хотів поновити сімейні стосунки, приїжджав до дружини,але вона була проти. Двоюрідний брат його батька [PERSON] позичив йому гроші, оскільки він хотів купити автомобіль. При цьому він, знаючи як оформляються розписки, самостійно, власноручно написав розписку про те, що в борг взяв 3000 доларів США і зобовязався їх повернути частинами. На той момент з дружиною він вже не жив, проживав у батьків в с.Петрівка, вони підтримували стосунки тільки щодо дитини. Дружина не знала, що він гроші взяв у борг, пізніше він про це сказав, вона на це відреагувала холодно. Він не згодний з довідкою Мануйлівської сільради щодо сумісного проживання з позивачкою до січня 2016 року,оскільки був день там (з дружиною, дочкою), а потім на 3-4 дні уїжджав до батьків, з листопада до кінця 2015 року він там був приблизно 4 рази. Разом вони вже не проживали. Він не згодний з поділом автомобіля, оскільки він заробляв гроші в РФ, а вона відпочивала. Вони і до цього сварилися, а коли він працював в РФ, то казав позивачці, що б вона подавала на розлучення. Їх батьки не знали, що назріває розлучення, і коли він приїхав з РФ, то їх усі вважали подружжям. При придбанні автомобіля він згоди у дружини не питав, про його плани дружина не знала, автомобіль він купував для себе особисто, щоб гроші заробляти, а не для сімї. Шлюб між ними був розірваний у квітні 2016 року, він просив надати строк на примирення і його їм надавали. З рішенням суду про розірвання шлюбу він знайомий, з ним згодний. У позові просив відмовити. 23.03.2017 відповідач направив до суду додаткові письмові пояснення (а.с.77-79), в яких вказав, що разом з позивачкою вони припинили проживати з серпня 2015 року. 09.08.2015 він виїхав в РФ на заробітки і перебував там до 03.11.2015. Коли він повернувся в Україну, то постійно мешкав за адресою: вул. Зарічна, 12 в с. Петрівка Приморського району разом зі своїми батьками. Іноді він приїздив до дитини, яка мешкала разом з його колишньою дружиною в с. Мануйлівка Приморського району та залишався на декілька днів у них в гостях. 14.11.2015 він придбав для особистих нужд автомобіль марки DAEWOO LANOS, державний номер [NUMBER], вартістю 75000 грн. Його колишня дружина знала про те, що він мав намір купити автомобіль, але своїми коштами не приймала участі в його купівлі. Для його придбання він позичав гроші у [PERSON] в сумі 3000 доларів США та зобовязався повернути їх до 31.12.2016. На теперішній час він повернув [PERSON] лише 800 доларів США, позивачка не приймала участі в повернені цих коштів. Після розірвання шлюбу він перестав спілкуватись з колишньою дружиною, спілкувався тільки зі своєю дочкою, брав участь у її вихованні, передавав кошти на її утримання, але остання була не згодна з їх сумою і звернулася до суду з позовом про поділ спільно нажитого автомобіля. Але він не згоден з позовом, оскільки особистою працею та за особисті кошти придбав цей автомобіль, і тому він є тільки його приватною власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Верховний суд України у своїх постановах від 07.09.2016 у справі №6-801 цс 16 та від 07.12.2016 року у справі №6-1568цс16 зробив правовий висновок по аналогічним справам. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.2 ст.3607 ЦПК України ці висновки мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд повинен надати правильну оцінку наданим письмовим доказам та показанням свідків. Стороною позивачки не надано доказів, що спірний автомобіль було придбано не лише за кошти відповідача, а й за її особисті або спільні кошти подружжя, тому просив в задоволенні позовних вимог позивачки відмовити та стягненні судових витрат відмовити в повному обсязі. Оцінюючи пояснення відповідача, суд звертає увагу на його первісний та основний мотив відмови у поділу автомобіля - гроші на придбання автомобіля він заробив особисто, їздив на заробітки в РФ, а позивачка з ним гроші не заробляла, а відпочивала. Також позивач пояснює, що вони з позивачкою не жили з серпня 2015 року, він казав їй, що б вона подавала на розлучення, , але тут же розповідає, що в РФ працював з батьком позивачки, по приїзду з РФ на автомобілі його зустріла дружина, його мати, і вони поїхали разом додому, де він жив сімєю з позивачкою, потім свою матір він відвіз додому, а сам повернувся до сімї; коли він приїхав з РФ, то їх усі вважали подружжям; що їх батьки не знали, що назріває розлучення; що на зароблені гроші купив одяг дитині та вугілля для опалення, де жила позивачка, їх донька та теща. Пояснює, що він спілкувався тільки з дочкою, а з дружиною не спілкувався, хоча тут же пояснює, що залишався на декілька днів у них в гостях; при розірвані шлюбу судом у квітні 2016 року він просив надати строк на примирення, і його їм надавали; з рішенням суду про розірвання шлюбу він знайомий, згодний. Тобто його покази, надані в судовому засіданні, суперечать, тим, що потім він направив до суду у письмовому вигляді, тому до його показів необхідно ставитися критично. Представник відповідача [PERSON] пояснив, що позов не підлягає задоволенню, позивачкою не доведено, що автомобіль DAEWOO LANOS, держаний номер [NUMBER], який належить [PERSON], було придбано подружжям за спільні кошти. Хоча шлюб між сторонами розірвано 08.04.2016, фактично шлюбні відносини між ними припинені раніше, в серпні 2015 року. Позивачка стверджує, що вони разом проживали по 01.01.2016, надає довідку виконкому Мануйлівської сільської ради Приморського району Запорізької області №832, але до цієї довідки необхідно поставитися критично, вона спростовується відповіддю Мануйлівської сільської ради, в якій зазначено, що довідка складена на запит позивачки та на підставі допиту сусідів, їх обходу, але мати позивачки[PERSON] пояснила, що до неї з опитом не приходили; в довідці не зазначено місце роботи подружжя, не враховано, що на деякий час відповідач виїжджав на заробітки в РФ, тому до неї необхідно по ставитися критично. Свідок [PERSON] також не сказала суму спільного доходу подружжя, хоча пояснила, що грошима керувала дружина; що вони обробляли паї, а звідки брали кошти на ремонт техніки, не сказала. Фактично [PERSON] заробив гроші, але їх не вистачало на придбання автомобіля, тому він позичив у [PERSON] 3000 доларів США, написав розписку. Те, що він розписку писав не самостійно, а під диктовку [PERSON], не спростовує факт укладення договору позики, цей договір теж не спростований. Відповідач придбав автомобіль за власні кошти для себе, використовував для особистих потреб, не для сімї. Також позивачкою не доведено, що спірний автомобіль придбаний за її з відповідачем спільні кошти або спільною працею. Те, що сімя заробляла за час спільного проживання було придбано в будинок, де вони проживала та який належав матері позивачки, там усе і залишилося. Щодо зустрічного позову, в якому відповідач просить поділити спільно нажите майно, в тому числі автомобіль як спільне майно, то він складався його представниками, ними був обраний такий спосіб захисту його прав. Зустрічний позов в суді не розглядався, повернутий [PERSON], тому не може бути доказом у справі. Позов є необґрунтованим, не доведеним, тому не підлягає задоволенню. Представник відповідача [PERSON] підтримав думку представника відповідача[PERSON], додатково пояснив, що не можна вважати подружніми стосунки, коли відповідач приїжджав до дитини. Хоча в рішенні суду встановлений факт, що сторони припинили шлюбні відносини з 2016 року, але цей факт спростовується іншими доказами у даній справі. У справі позивачкою не надано доказів придбання нею та відповідачем спірного автомобіля за спільні кошти, тому позовні вимоги про його поділ не підлягають задоволенню. Вимоги про стягнення судових витрат теж не підлягають задоволенню, оскільки не дотриманні вимоги ст.56 ЦПК України, представник позивача не допущений до участі у справі ухвалою суду як особа, яка надає правову допомогу; також ПКМУ №590 від 27.04.2006 передбачено граничний розмір компенсації витрат, повязаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, яка позивачкою у своїх вимогах не дотримана. Крім того, сам розрахунок не може бути доказом оплати витрат за надання правової допомоги. Просив у задоволенні позову відмовити повністю. Вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали справи, судом фактично встановлено, що 21.05.2011 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції Запорізької області було зареєстровано шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON], актовий запис №29; прізвища після реєстрації шлюбу: [PERSON], [PERSON]а (а.с.5). Від шлюбу у них 25.06.2012 народилася донька [PERSON] (а.с.7). Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 08 квітня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В рішення також вказано, що з січня 2016 року між сторонами перервані сімейно-шлюбні відносини, суд надавав сторонам 2 місяці для примирення, шлюб припиняється в день набрання чинності рішення суду, після розірвання шлюбу сторони прізвище не змінюють. Рішення набрало чинності 19.04.2016 року (а.с.6). Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням про розірвання шлюбу встановлено, що з січня 2016 року між сторонами перервані сімейно-шлюбні відносини, у судовому засіданні відповідач пояснив, що він знайомий з цим рішенням, заперечень по ньому немає; рішення набрало чинності. Тому обставина щодо припинення шлюбних відносин між сторонами в січні 2016 року не доказується при розгляді інших справ, у тому числі в даній справі. Згідно з довідкою виконкому Мануйлівської сільської ради Приморського району Запорізької області №832 від 14.12.2016 [PERSON] не зареєстрована, але мешкає з січня 2009 року за адресою: с.Мануйлівка, вул.Сонячна (Радянська), 19, разом з нею з січня 2009 року до січня 2016 року мешкав її колишній чоловік [PERSON] (а.с.8,63). У листі Мануйлівської сільської ради Приморського району від 08.02.2017 вказано, що довідку №832 видано на вимогу[PERSON], інформація надана на підставі опитування сусідів та запису у погосподарській книзі №2 Мануйлівської сільської ради, запис у погосподарській книзі проведено на основі суцільного обходу дворів станом на 01.01.2016 (а.с.48-52). В обліковій картці обєкта погосподарського обліку №2, розташованого за адресою: с.Мануйлівка Приморського району Запорізької області, вул.Радянська, 19, зазначений головою домогосподарства [PERSON], [INFO], записані дружина [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], онука [PERSON], [INFO], зять [PERSON], [INFO] (а.с.49-52). За інформацією територіального сервісного центру № 2344 Регіонального сервісного центру Запорізької області МВСУ від 18.01.2017 транспортний засіб марки DAEWOO LANOS, держаний номер [NUMBER], зареєстрований на підставі довідки-рахунку серії ААЕ №581592 від 14.11.2015 за громадянином [PERSON], вартість транспортного засобу складає 75000 грн. (а.с.34). У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу власником DAEWOO LANOS, держаний номер [NUMBER], 2007 року випуску, вказано, що його власником є [PERSON] (а.с.35). У закордонному паспорті [PERSON] містяться відмітки про перебування за кордоном з 05.08.2015 по 03.11.2015 у Воронізькій області, Хохольському районі (а.с.53-54) У розписці від 02.11.2015 вказано, що [PERSON] зайняв у [PERSON] на придбання автомобіля три тисячі доларів США, зобовязується повернути частинами не пізніше 30.12.2016 (а.с.36). Для її огляду свідком був наданий в судовому засіданні оригінал. Оцінюючи дану розписку, яку відповідач зазначив як доказ того, що він позичив гроші саме на придбання спірного автомобіля, суд звертає увагу на суперечність показів відповідача [PERSON] і [PERSON] щодо обставин написання розписки (вказано нижче), на зазначення в ній мети взяття позики для придбання автомобіля, хоча відповідно ст.1047 ЦК України не передбачено обовязкове зазначення мети, для якої береться позика. Суд вважає, що вона не може бути доказом того, що саме за вказані в розписці кошти відповідачем був придбаний спірний автомобіль. У зустрічній позовній заяві позивача [PERSON] до [PERSON], що подана до суду 20.01.2017, вказано, що їх родина набула, у тому числі транспортний засіб DAEWOO LANOS, держаний номер [NUMBER], вартістю 75000 грн., просив визнати, у тому числі його спільною сумісною власністю подружжя, придбане за час шлюбу між ними (а.с.20-22). Суд звертає увагу, що зустрічний позов був поданий особисто[PERSON], ним підписанимй, в ньому він фактично стверджує, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю його та [PERSON] як подружжя. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] є його двоюрідним племінником. 12.11.2015 [PERSON] взяв у нього борг 3000 доларів на придбання автомобіля, зобовязався повернути частками до 30.12.2016. На той час у останнього з дружиною були неважні стосунки. Того ж дня [PERSON] під його диктовку написав розписку, яка знаходиться у нього (свідка), може надати оригінал оглянути. На теперішній час [PERSON] повернув тільки 700 або 600 доларів США (точно сказати не може), про поверненні грошей вони ніяких розписок не складали, вони ж родичі. Чому при наданні грошей він вимагав розписку у[PERSON], а при їх поверненні він сам не дав розписку про отримання грошей, він не може сказати. Суд звертає увагу на суперечність пояснень свідка [PERSON] та відповідача [PERSON] в частині того, що свідок наполягає, що текст розписки про позику він диктував [PERSON], а останній пояснив, що він самостійно та особисто писав розписку. Крім того, свідок розписку для огляду в судовому засіданні взяв, а сказати суму позики, яка повернута та яка залишилася не повернута, точно не може; розписку про позику оформили, а про повернення позики та суми, що повернуті, не зафіксовані, розписки не складені; строк повернення всієї суми закінчився 31.12.2016, а позикодавця і позичальника, виходячи з їх пояснень та поведінки в судовому засіданні, це не дуже хвилює. Свідок хвилювання щодо не повернення боргу не висказав, не пояснивши чому саме. Усе це викликає сумнів щодо правдивості показів свідка та надає змогу зробити висновок про бажання та спробу відповідача уникнути поділу сумісно нажитого спірного майна. укладення договір позики, вказує на неправдивість показів свідка, та Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матірю позивачки, а відповідач був її зятем. Позивачка та відповідач проживали разом у її будинку в с. Мануйлівка, жили однією сімєю. Батьки відповідача живуть в с.Петрівка, з ними у неї нормальні стосунки. Дочка з зятем разом робили покупки, купили бойлер, вугілля на 2016 рік; планували купити автомобіль, також планували поміняти електроопалення в будинку, але це залишили на весну; до кінця 2015 року приймали участь в утриманні домоволодіння. Гроші у них були, оскільки дочка працює перукарем в м.Приморськ, має земельну ділянку; вона (свідок) має паї 18 га, а у відповідача був трактор, подружжя користувалися цим паєм, наймали людей, обробляли його, а доходи забирали собі. Також у серпні 2015 року відповідач поїхав на три місяці на заробітки в РФ, вони усі його проводжали. Там його влаштував батько дочки, який з ними не живе; позивачка їздила до нього туди. Коли відповідач у листопаді 2015 року повернувся із заробітків, дочка з матірю відповідача його зустріли, вони разом приїхали додому, а матір потім відвезли в с.Петрівка. Він продовжував жити з дочкою. За час спільного проживання позивачки і відповідача за їх кошти ними придбано автомобіль DAEWOO LANOS. Вони разом зустрічали новий 2016 рік. Але з 01.01.2016 вони посварилися. Відповідач уїхав до своїх батьків, потім він приїжджав, хотів помиритися, але став зловживати спиртними напоями. У січні 2016 року він забрав свої речі. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи у межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін. Сторонам розяснювалися ці статті, позивачка, її представник наполягають на задоволенні своїх вимог. Відповідач, його представники позовні вимоги не визнають. Від сторін не надійшло клопотань про витребування або долучення до справи інших доказів, виклик свідків, вони просили справу розглянути на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Реєстрація прав на нього лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя України» від 21.12.2007 року № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч.3 ст.368 ЦК) (435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п.23) До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК) (п.24). Верховний суд України у постановах від 07.09.2016 у справі №6-801 цс 16 та від 07.12.2016 року у справі №6-1568цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи вбачається, що позивачка та відповідач з 21.05.2011 перебували у зареєстрованому шлюбі, 25.06.2012 у них народилася донька [PERSON], 08.04.2016 рішенням Приморського районного суду їх шлюб розірвано. При цьому рішенням встановлено, що з січня 2016 року між сторонами перервані сімейно-шлюбні відносини, тому ця обставина відповідно до ст.61 ЦПК України не доказується при розгляді інших справ, у тому числі в даній справі. Крім того, факт припинення між позивачем та відповідачкою шлюбних відносин з січня 2016 року підтверджений довідкою виконкому Мануйлівської сільської ради Приморського району, поясненнями свідка [PERSON], з якою подружжя проживали разом та яка була очевидцем їх стосунків; також поясненнями відповідача, наданими ним в судовому засіданні про те, що його з заробітків зустрічала дружина та його мати, що він відразу повернувся до дому, де вони проживали сімєю, що їх батьки не знали, що назріває розлучення, їх усі вважали подружжям; що при розгляді справи в суді в 2016 році, він просив надати строк на примирення. Свідок [PERSON] пояснила, що він свої речі забрав у січні 2016 року. Письмові пояснення відповідача та пояснення його представників не спростували даного факту. Наявність спільного бюджету, ведення сумісного господарства сторонами за час перебування у шлюбі та фактичних шлюбних відносин підтверджено поясненнями свідка [PERSON], яка пояснила про сумісне придбання ними домашніх речей, обробку земельної ділянки та земельних паїв, спільне виховання неповнолітньої дитини. Вона пояснила про наявність у них сумісно зароблених коштів у вигляді заробітної плати доньки, доходів з оброблення земельної ділянки та земельних паїв, що вони сумісно планували покупки, сумісно розпоряджалися своїм бюджетом; відповідач їздить на заробітки в РФ, відповідачка виховувала неповнолітню дитину, їздила до нього, коли він заробляв гроші. Ці обставини відповідачем та його представниками не спростовані. Вони підтверджені також зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], що був поданий до суду 20.01.2017 особисто [PERSON], ним підписаний, в якому він фактично стверджує, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю його та [PERSON] як подружжя. Судом встановлено, що сторони припинили фактичні шлюбні відносини у січня 2016 року, у період спільного проживання за спільні кошти подружжя на імя відповідача був придбаний транспортний засіб марки DAEWOO LANOS, держаний номер [NUMBER], зареєстрований на підставі довідки-рахунку від 14.11.2015, вартістю 75000 грн., який є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Цей автомобіль мається в наявності, він знаходиться за місцем проживання відповідача та у його користуванні, на підставі ухвали суду від 01.03.2017 на нього накладений арешт (а.с.99-100). Доказів, які б свідчили, що відповідач придбав цей автомобіль за власні кошти суду не надані та не встановлені в судовому засіданні, не встановлена також будь-яка домовленість між ними з цього приводу. Сторони обговорювали придбання автомобіля, вони мали спільний бюджет, займалися вихованням неповнолітньої дитини. Тобто майно придбано ними у результаті спільної праці сторін як членів сімї. Оскільки розписка про позику відповідача у свідка [PERSON] грошових коштів не може бути доказом того, що саме за вказані в розписці кошти відповідачем був придбаний спірний автомобіль, що маються ґрунтовні сумніви щодо правдивості показів свідка [PERSON], що з досліджених в судовому засіданні доказів вбачається бажання та спробу відповідача уникнути поділу сумісно нажитого спірного майна, суд вважає, що посилання відповідача на вказану розписку не спростовує, що спірний автомобіль був сумісно придбаний сторонами в результаті їх спільної праці як членів сімї. У Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю Таким чином, судом встановлено, що вказаний спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, яке придбано у період спільного проживання і за спільні кошти; не здобуто відомостей про наявність договору між подружжям або наявність шлюбного контракту про розмір часток майна кожного із них; документи на автомобіль оформлені тільки на відповідача, через що іншими особами не визнається право власності позивачки на її частину автомобіля, чим обмежуються її права на її частину автомобіля; тому суд вважає, що позовні вимоги позивачки про поділ спільно нажитого майна - автомобіля DAEWOO LANOS, держаний номер [NUMBER], між позивачкою та відповідачем у рівних долях, по 1/2 частині, підлягають задоволенню. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати з оплати правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Тобто судовими витратами є витрати, які несуть сторони за здійснення цивільних процесуальних дій, повязаних з розглядом справи в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» (у редакції, що діяла на момент подання до суду позову) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік» встановлено мінімальну заробітну плату у січні 2016 року в розмірі 1378 грн. (позов поданий до суду 23.12.2016). Згідно з п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позову повинно було оплачено судовий збір в розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто: 75 000 грн. (вартість автомобіля) х 1% = 750 грн. Згідно з п.п.4 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду заяви про забезпечення позову справляється судовий збір в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто: 1600 грн. (розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2017) х 0,2 = 320 грн. Позивач сплатила судовий збір за подання позовної заяви в сумі: 551,20 грн. (а.с.1) + 250 грн. (а.с.60) = 801,20 грн. та за подання заяви про забезпечення позову в сумі 320 грн., яка судом була задоволена (а.с.61). Всього оплачено: 801,20 грн. + 320 грн. = 1121,20 грн. Враховуючи, що позов позивачки підлягає задоволенню, враховуючи вартість автомобіля та наявність квитанцій про оплату нею судового збору, відповідач повинен їй оплати понесені витрати по оплаті судового збору: 750 грн. + 320 грн. = 1070 грн. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно з п.п.47,48 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 №10 право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16.11.2000 №13-рп/2000; від 30.09.2009 №23-рп/2009; від 11.07.2013 №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, з 01.01.2015. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12,42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно із ст. 12 ЗУ „Про адвокатуру оплата труда адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином або юридичною особою і адвокатським обєднанням або адвокатом. Встановлено, що між адвокатом [PERSON] та позивачкою укладено договір про надання правової допомоги від 19.12.2016, предметом якого є надання правової допомоги останній. Згідно п.2.1 даного договору вартість послуг визначаються за домовленістю, оплата здійснюється в готівковій формі, на підставі даного договору. Позивачка просить стягнути з відповідача витрати, понесені нею на правову допомогу у сумі 7680 грн., надала розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу (а.с.94), в якому вказано, що кошти за надану правову допомогу згідно договору про надання правової допомоги від 19.12.2016 у справі за позовом про поділ майна подружжя в сумі 7680 грн. отримав адвокат [PERSON], і вказані кошти оплатила [PERSON], стоять їх підписи та печатка адвоката. В розрахунку зазначені характер правової допомоги (послуги), кількість витраченого часу, розрахунок вартості. Виходячи з умов угоди про надання правової допомоги, враховуючи розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, витрачений на її надання адвокатом час; сума гонорару, який мав право отримати адвокат від позивачки за надану правову допомогу у даній справі, складається з наступного розрахунку: 1) 19.12.2016 - попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, формування правової позиції, консультація по отриманню додаткових матеріалів) - 2 год.; 2) 23.12.2016 підготовка позовної заяви - 2 год.; 3) 28.02.2016 підготовка заяви про забезпечення позову - 1 год.; 4) участь у розгляді справи: 11.01.2017 2хвил. = 0,03 год.; 20.01.2017 49хвил. = 0,82 год.; 27.01.2017 49хвил. = 0,8 год.; 13.02.2017 1 год.30хвил. = 1,5 год.; 01.03.2017 53хвил. = 0,88 год.; 24.03.2017 7хвил. = 0,12 год.; 07.04.2017 55хвил. = 0,92 год.; всього 5,07 год. Загальний час, витрачений на правову допомогу: 2 год. + 2 год. + 1 год. + 5,07 год. =10,07 год. Витрати на правову допомогу всього складають: 1600 грн. х 40% х 10,07 год. = 6444,80 грн. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення витрат на правову допомогу підлягають задоволенню у розмірі 6444,80 грн.

Outcome: approved