Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~31 березня 2020 року представник позивача АТ «РЕГІОНАЛЬНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою про стягнення з: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на користь АТ «РЕГІОНАЛЬНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК» прострочену заборгованість за договором позики № А-04/620 від 09 вересня 2008 року у розмірі 128180 (сто двадцять вісім тисяч сто вісімдесят) доларів 66 центів США, посилаючись на невиконання відповідачами договірних умов. Представник АТ «РЕГІОНАЛЬНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК» у судовому засіданні підтримав позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволенні позовних вимог. Також, представником відповідача [PERSON] надано відзив на позовну заяву, посилаючись на те, що позивачем не було надано обґрунтованого розрахунку заборгованості, не надано банківської виписки чи платіжного доручення щодо виконання своїх вимог, [PERSON] не підписував додаткові угоди. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , представник третьої особи Dartlux exports LLP у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 вересня 2008 року між Акціонерним товариством «РЕГІОНАЛЬНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК»/AS «Reмionвlв Investоciju Banka» та компанією Dartlux exports LLP укладено договір позики № А-04/620, відповідно до умов якого (після всіх змін та доповнень) банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 445000 доларів США 00 центів, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит згідно графіку платежів не пізніше 26 червня 2021 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11 % річних (п. 1 Кредитного договору). \~ \~ \~ \~З метою забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором, Позивачем було укладено наступні договори поруки: договір поруки від 18 грудня 2017 року з [PERSON] ; договір поруки від 18 грудня 2017 року з [PERSON] ; договір поруки від 18 грудня 2017 року з [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. \~ \~ \~ \~Відповідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед\~ кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.\~\~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 526 ЦК України,\~ зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то, в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. \~ \~ \~ \~Банк виконав свої зобов`язання щодо надання позичальникові кредитних коштів, однак [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту в обумовлені кредитним договором строки не виконав, внаслідок чого, станом на 26 березня 2020 року у розмірі 128180 доларів 66 центів США, яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом -123972 доларів США, простроченої заборгованості за відсотками 4094 доларів 02 центів США; штрафних санкцій 113 доларів 97 центів США. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і з неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст.\~1054\~ЦК України,\~за кредитним\~договором банк\~або інша\~фінансова установа\~(кредитодавець)\~зобов`язується\~надати грошові\~кошти (кредит)\~позичальникові у\~розмірі та\~на умовах,\~встановлених договором,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути кредит\~та сплатити\~проценти. До відносин за кредитним\~\~ договором\~\~ застосовуються положення\~ параграфа 1 цієї глави,\~ якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. \~ \~ \~ \~Згідно зі\~ст.\~1046,\~1047\~ЦК України,\~за\~ договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~\~або\~ інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч. 1 ст. 1048 , ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позикодавець має право на\~ одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики . Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі\~ або речі, визначені родовими ознаками,\~ у\~ такій\~ самій кількості,\~ такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. \~ \~ \~ \~ Згідно з ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув\~ суму позики,\~ він зобов`язаний\~ сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з\~\~ розстроченням),\~ то\~ в\~ разі прострочення повернення чергової частини\~ позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.\~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.\~\~ \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 1 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. При цьому, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію, а бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень. Відповідно до п. 1, 3, 6 статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»,підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Відповідно до статті 41 ЗУ «Про Національний банк України»,національний банк встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Відповідно до п. 1, 2 статті 68 ЗУ «Про банки і банківську діяльність»,банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Відповідно до п. 1.2. Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів (затверджений Наказом Міністерства юстиції України 12 квітня 2012 № 578/5),цей перелік включає типові документи, що створюються під час документування однотипних (загальних для всіх) управлінських функцій, виконуваних державними органами та органами місцевого самоврядування, іншими установами, підприємствами та організаціями (далі - організація) незалежно від функціонально-цільового призначення, рівня і масштабу діяльності, форми власності, а також документацію, що створюється в результаті виробничої та науково-технічної діяльності організацій. При цьому, відповідно до п. 336 Розділу І цього Переліку, до первинних документів і додатків до них, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах відносять - касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків і переказні вимоги, виписки банків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, наряди на роботу, акти про приймання, здавання і списання майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, авансові звіти тощо. Відповідно до пп. 11, 14 п. 3 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України (затверджено Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75), операція банку - дія або подія, внаслідок якої відбуваються зміни у фінансовому стані банку та яка відображається за балансовими або позабалансовими рахунками банку; а первинний документ - документ, який містить відомості про операцію. Особовий рахунок - рахунок аналітичного обліку операцій з клієнтами банку, що здійснюються відповідно до укладених між банком і клієнтами договорів. Відповідно до п. 16 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України (затверджено Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75),банк самостійно встановлює правила документообороту за операціями з урахуванням вимог нормативно-правових актів Національного банку України та умов договорів між банком і клієнтом / банком-кореспондентом з метою забезпечення здійснення операцій відповідно до розподілу обов`язків, своєчасного формування (одержання) первинних документів, відображення інформації про операції в регістрах бухгалтерського обліку та виконання процедур контролю. Відповідно до п. 57 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України (затверджено Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року N 75), інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Відповідно до п. 60 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України (затверджено Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75), особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України (затверджено Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. \~ \~ \~ \~В той же час, так званий «розрахунок сум заборгованості», що може бути підготовлений робітником фінансової установи (банку) - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог Позивача. Доречно також відмітити, що поняття «розрахунок заборгованості» взагалі нерегламентоване діючим законодавством України, тобто той розрахунок, що було надано Позивачем (безпосередньо в позовній заяві) цілком відповідає суті спірних відносин та за логікою суду повинен був прийнятися як належний доказ. Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору поруки, поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання в повному обсязі всіх зобов`язань позичальника, що виникають з кредитного договору та всіх додаткових угод до нього, в тому числі й тих, що будуть укладені в майбутньому, згідно якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кредитну лінію з лімітом 545000 доларів США, а позичальник зобов`язався на умовах, визначених в кредитному договорі, повернути кредитору кредит не пізніше 25 вересня 2018 року та сплатити відсотки за фактичний строк користування кредитом у розмірі 11% річних, а також сплатити комісійну винагороду, штрафи, пені, передбачені умовами кредитного договору та розраховані кредитором. Відповідно до п. 1.2. вищевказаного договору поруки, сторони досягли згоди відносно розміру зобов`язань, забезпечених порукою відповідно до цього договору. При цьому, поручитель розуміє, що є можливість зміни розміру зобов`язань на розсуд сторін Кредитного договору и підтверджує, що порукою по цьому договору забезпечуються також зобов`язання, які можуть бути змінені в майбутньому. Поручитель дає свою згоду на збільшення розміру зобов`язань та продовження строку виконання зобов`язань, забезпечених порукою по цьому договору, які можуть виникнути в майбутньому, в результаті чого збільшиться об`єм його відповідальності перед кредитором, у випадку внесення змін та доповнень до Кредитного договору. Відповідно до п. 1.4. вищевказаного договору поруки, поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору, в забезпечення виконання якого він уклав цей договір, розуміє всі умови, викладені в цьому та кредитному договорі та погоджується з ними. Відповідно до п. 3.7. вищевказаного договору поруки, даний договір набирає чинності з моменту його укладення та припиняє свою дію 25 вересня 2021 року або після повного погашення позичальником та/або поручителем всіх сум заборгованості по кредитному договору. Відповідно до статті 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з договорів та інших правочинів. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Тобто, договір позики № А-04/620, укладений між банком та позичальником є підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків між сторонами зазначеного договору. Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України,зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України,зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц та від 26 червня 2019 року у справі № 2-588/10, акцентуючи увагу суду, що у випадку відсутності згоди поручителя на збільшення обсягу його відповідальності порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання. В той же час, Поручитель, підписуючи договір поруки від 18 грудня 2017 року «розумів, що є можливість зміни розміру зобов`язань на розсуд сторін кредитного договору и підтвердив, що порукою по цьому договору забезпечуються також зобов`язання, які можуть бути змінені в майбутньому. Крім того, поручитель дав свою згоду на збільшення розміру зобов`язань та продовження строку виконання зобов`язань, забезпечених порукою по цьому договору, які можуть виникнути в майбутньому, в результаті чого збільшиться об`єм його відповідальності перед Кредитором, у випадку внесення змін та доповнень до Кредитного договору». Така згода не передбачала в подальшому необхідність укладання будь-яких додаткових угод до договору поруки, навіть при укладанні будь-яких змін та доповнень до кредитного договору, оскільки поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання в повному обсязі всіх зобов`язань позичальника, що виникають з кредитного договору та всіх додаткових угод до нього, в тому числі й тих, що будуть укладені в майбутньому (п. 1.1. Договору поруки). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц суд зазначив: Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Отже, порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому для припинення поруки достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. При цьому подальше фактичне виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення обсягу відповідальності). Збільшення вказаної відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту. Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2662цс15 та у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі N 522/9232/14-ц (провадження N 61-1106св18), від 20 червня 2018 року у справі N 161/11866/15-ц (провадження N 61-6894св18), від 07 листопада 2018 року у справі N 203/2907/16-ц (провадження 61-9260св18). За таких обставин суд апеляційної інстанції, встановивши, що додаткова угода від 27 лютого 2009 року до договору поруки, укладена між ПАТ "Родовід Банк" та [PERSON], останньою не підписана, дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України з огляду на те, що вона не надала згоду на збільшення обсягу її відповідальності». Тобто, в спірних правовідносинах, на які посилається поручитель, взагалі не було підписано відповідної додаткової угоди, яка передбачала збільшення відповідальності поручителя, тому суд, враховуючи цей правоприпиняючий факт, визнав поруку припиненою. При цьому, у правовідносинах АТ «Регіональний інвестиційний банк» згода на збільшення обсягу відповідальності за основним зобов`язанням була дана поручителем наперед та враховувала майбутні зміни до кредитного договору в будь-якому обсязі. Щодо постанови Великої Палати Верховного Суду 26 червня 2019 року у справі № 2-588/10, суд зазначив: Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання. Натомість апеляційний суд дійшов висновку про припинення правовідносин поруки між банком і поручителем, допустивши суттєву неповноту в з`ясуванні дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах, не надавши оцінки умовам кредитного договору та договору поруки щодо обсягу зобов`язання, умови якого (в тому числі щодо процентної ставки) встановлюються додатковими угодами.» Тобто, в спірних правовідносинах, на які посилається Поручитель, як на підставу обґрунтованості його позовних вимог, взагалі судом не було досліджено в повному обсязі ні кредитний договір, ні договір поруки. В нашому випадку, згода на збільшення обсягу відповідальності за основним зобов`язанням була дана поручителем наперед та враховувала майбутні зміни до кредитного договору в будь-якому обсязі. Відсутність Поручителя в переліку поручителів згідно Додаткової угоди до Кредитного договору від 27.06.2018 року не припиняє його поруку відповідно до договору поруки від 18 грудня 2017 року. Більш того, жодної угоди про розірвання спірного договору поруки не існує взагалі, а сама порука діє з урахуванням п. 3.7. договору поруки. Наведений поручителем перелік «збільшення» його відповідальності, як підстава припинення поруки не заслуговує уваги з боку суду та нівелюється п. 1.1., 1.2. договору поруки. Окрім того, з 04 лютого 2019 року було введено в дію Закон України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування». Відповідно до ч. 2 Розділу II. «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону. Відповідно до п. 3 ч. 1 Розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», у Цивільному кодексі України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., NN 40 - 44, ст. 356): у статті 559: частину першу викладено в такій редакції: "1. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання";а частину четверту викладено в такій редакції: "4. Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання". Після введення в дію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», а саме 09 липня 2019 року ухвалою Великої Палати Конституційного Суду України в справі № 1-90/2019 (2006/19) було відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням 54 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України положень п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», у зв`язку з невідповідністю конституційного подання вимогам, передбаченим законом (суб`єкти права на конституційне подання не змогли аргументувати в чому є порушення статті 58 Конституції України). А згідно Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 1-16/2001 за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа про податки), суд дійшов до висновку, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Тобто, в силу приписів діючої редакції статті 559 Цивільного кодексу України, яка розповсюджується на правовідносини між банком та [PERSON] в рамках укладеного договору поруки від 18 грудня 2017 року, його порука може припинитися лише у наступних випадках: припиненням забезпеченого порукою зобов`язання зобов`язання в рамках договору позики № А-04/620 від 09 вересня 2008 року не припинено. Якщо після настання строку виконання зобов`язання банк відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або [PERSON] строк виконання всіх зобов`язань за договором позики № А-04/620 від 09 вересня 2008 року ще не настав, але Банк готовий прийняти від [PERSON] його належне виконання по сплаті простроченої заборгованості за договором позики № А-04/620 від 09 вересня 2008 року у розмірі 128180 доларів США 66 центів (прострочена заборгованість станом на 26 березня 2020 року). Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу Банк не здійснював переведення боргу [PERSON] на іншу особу, хоча у нього є таке право, яке передбачено п. 3.9. Договору поруки від 18 грудня 2017 року. Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки порука за договору поруки від 18 грудня 2017 року діє до 25 вересня 2021 року. При цьому, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. \~ \~ \~ \~При цьому, представник відповідача не надав належних та допустимих доказів безпідставності позовної заяви. У відповідності до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача [PERSON] передбачене\~ст. 64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.\~\~ Згідно\~ ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України,\~цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом .\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності\~до ч.\~1-3\~ст.\~13\~ЦПК України,\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~ст.\~76\~ЦПК України,\~ доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування .\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст.\~80\~ЦПК України,\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Як вбачається з положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до\~ч. 1 ст. 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ч. 1 ст. 3 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі\~«Руїс Торіха проти Іспанії»\~(Ruiz Torija v.\~Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі\~«Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.\~Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі\~«Гірвісаарі проти Фінляндії»\~(Hirvisaari v.\~Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до\~ \~ст.\~263\~ ЦПК\~ України,\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає в рівних частках з кожного судові витрати у розмірі по 21866грн. 91 коп.

Outcome: approved