Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS]. У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не з'явились. Через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області, позивач та представник відповідача подали заяви про розгляд справи без їх участі, та просили ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача також зазначила, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Безпосередньо у позовній заяві, позивач зазначила, що її тітка, [PERSON], за життя, будучи членом кооперативу «Спутнік», користувалась наданою їй квартирою [ADDRESS] А у 1987 році, її тітка повністю внесла 100 % свого пайового внеску за цю квартиру, а тому вона набула право власності на вказану квартиру за її життя і правомірно. Після смерті тітки, позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину у вигляді вказаної квартири тітки, проте отримала відмову в зв'язку з тим, що спадкодавець, тобто тітка позивача, не зареєструвала право власності на своє ім'я. Відповідач, правом на подання суду письмових заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. Подав письмову заяву, якою вказав, що проти задоволення позову не заперечує (а.с.52). Суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON], у травні 1972 року, на підставі ордеру № 1138 отримала право на вселення у квартиру [ADDRESS], який являється житлово-будівельним кооперативом "Спутнік" (а.с.2,45 - зворотній бік, 56,58). Рішенням Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради народних депутатів №32/1 від 28 січня 1983 року, вулицю "Рубіжанську" було перейменовано на "Визволителів" (а.с.49). Отримавши статус члена житлово-будівельного кооперативу "Спутнік", [PERSON] у липні 1971 року сплатила відразу 40% пайового внеску, а у 1987 році, вона припинила своє зобов'язання по сплаті пайових внесків у зв`язку із повною виплатою, оскільки внесла усі пайові внески (а.с.9,47,50-51,52,53,54). Як вбачається із свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO], про що складено відповідний актовий запис № 906 та видано свідоцтво серії [NUMBER] (а.с.5,44). У травні 2015 року [PERSON] звернулась до Рубіжанської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини [PERSON] у зв`язку із неприйняттям цієї спадщини спадкоємцем другої черги за законом: [PERSON] (а.с.33,41,42). Другого березня 2016 року [PERSON] звернулась до Рубіжанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] однак отримала відмову в зв'язку з тим, що спадкодавець не зареєстрував право власності на своє ім'я (а.с.10,34). За даними комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" Рубіжанської міської ради, право власності станом на 31 грудня 2012 року на квартиру [ADDRESS] за будь-якою особою не було оформлено (а.с.6,7-8). Із встановлених обставин вбачається вступ [PERSON] у цивільно-правові відносин з приводу спадкування нерухомого майна, в межах яких виник спір щодо невизнання за позивачем права власності на таке майно. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини першої статті 181 Цивільного кодексу України квартира у багатоквартирному жилому будинку вважається нерухомою річчю, як різновид майна. Поряд з цим, відповідно до положень частини першої статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею третьою цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обов'язковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною четвертою цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Положеннями частини першої статті 4 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню) було передбачено, що цивільні права та обов'язки виникали з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Так, статтею 4 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік передбачалось, що об'єктами цивільних прав є, у тому числі, право на нерухоме майно, особливості набуття та припинення якого встановлюється законодавчими актами. Поряд з цим частиною першою статті 51 цього ж закону, було передбачено, що громадянину можгли належати на праві власності - квартири, як нерухоме майно. Законом, який тлумачив право власності як суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, та регулював їх на території нинішньої України є Закон України "Про власність", положеннями статті 15 якого було передбачено, що член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на це майно, ставши власником якого він набуває право розпоряджатись ним на свій розсуд. Аналогічна за своїм змістом норма права, була передбачені і частиною другою статті 51 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік. Тому, оскільки [PERSON], користуючись наданою їй квартирою [ADDRESS], будучи членом житлово-будівельного кооперативу «Спутнік», повністю внесла свій пайовий внесок за цю квартиру, вона набула право приватної власності на зазначену квартиру, що в силу закону на момент виникнення в неї такого права, не передбачало додаткової обов'язкової його реєстрації. Таким чином, на момент смерті, [PERSON] належало право приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Тому, з огляду на положення частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, вказане право власності слід визнати таким, що увійшло до складу її спадщини. Перехід або реєстрація зазначеного права приватної власності [PERSON] на інших осіб до моменту її смерті, а також після відкриття спадщини, за даними Бюро технічної інвентаризації (а.с.6), а також Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (доступ до якого має суд безпосередньо) не відбулось. Відповідно до положень частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Разом з цим, положеннями частини другої статті 1223 цього ж кодексу передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. При цьому, якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (частина 2 статті 1270 ЦК України). Тобто питання щодо спадкування такими особами, у будь-якому випадку, в силу положень частини 3 статті 1268, частини 1 статті 1269 та частини 1 статті 1270 ЦК України, може вирішуватись не раніше закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, оскільки саме на протязі цього строку спадкоємці за законом можуть неприйняти спадщину або відмовитись від її прийняття. За даними спадкової справи, після смерті [PERSON], із заявою про прийняття спадщини звернулась тільки її племінниця - [PERSON] (а.с.32-45), яка зробила це на протязі трьох місяців після закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини [PERSON]. Будь-які інші особи, які могли б бути спадкоємцями у першу, другу, третю, четверту або п`яту чергу, із заявами про прийняття спадщини або про видачу свідоцтва про право на спадщину не звернулись (а.с.32-45). За таких обставин, [PERSON], слід визнати такою, що набула право приватної власності на квартиру [ADDRESS], по праву спадкування, як спадкоємець п`ятої черги за законом. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб'єкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту першого частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Враховуючи викладене, та те, що право позивача [PERSON], як власника квартири [ADDRESS], не визнається державним нотаріусом, а на нього претендує відповідач, обраний позивачем спосіб захисту її права приватної власності на зазначену квартиру, слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними і обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Отже,

Outcome: approved