Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

У листопаді 2015р.[PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що останній 18 червня 2012р. біля 16.55 години, керуючи автомобілем «ВАЗ-21011», д.з. ВН8433ВО рухався по вул. Дальницьке шосе в м. Одесі, з боку вул. Крайньої в напрямку вул. Просьолочної. Перед початком зміни напрямку руху, [PERSON] не переконавшись, що це буде безпечним та не створить перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, виконуючи маневр обгону колони автомобілів, які стояли в заторі попутного йому напрямку руху, виїхав на смугу зустрічного напрямку руху по вул. Дальницьке шосе, по який здійснював рух зі швидкістю 65-67 км/год. Наближаючись до розташованого зліва будинку №9 по вул. Дальницьке шосе та автомобіля [NUMBER], який зупинився в заторі, відповідач маючи обєктивну можливість виявити малолітнього пішохода [PERSON], який перетинав проїзну частину на відстані 14,5 м від передньої частини автомобіля «АУДІ А4», з права наліво, по ходу руху його транспортного засобу, своєчасно не відреагував на виниклу небезпеку для руху, не зменшив швидкість керованого ним автомобіля та скоїв наїзд на малолітнього [PERSON] Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди малолітньому [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у формі забою головного мозку легкого ступеню, забоїв мяких тканин і саден голови, саден спіни, правої верхній та нижній кінцівок, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Зазначала, що після отримання тілесних ушкоджень, малолітній [PERSON]з 18 червня 2012р. по 24 червня 2012р. перебував у важкому стані та проходив інтенсивне стаціонарне лікування та обстеження у КУ « Одеська обласна дитяча клінічна лікарня», з якої 24 червня 2012 р. був переведений для подальшого лікування у відділення нейрохірургії ОДКБ, де він продовжував лікування. 06 липня 2012 року [PERSON]був виписаний для продовження амбулаторного лікування в поліклініку за місцем проживання. Стверджувала, що після виписки, та по теперішній час дитина перебуває на диспансерному обліку в міській дитячій поліклініці №7 в м. Одесі, продовжує проходити амбулаторне лікування, регулярно проходить медичні обстеження та курси масажу. Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 23 липня 2015 року [PERSON] був визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, та йому було призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн. на користь держави, без позбавлення права користування транспортнім засобом. На підставі ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» [PERSON] було звільнено від відбування призначеного йому покарання. Позивачка зазначала, що за період знаходження дитини на стаціонарному та амбулаторному лікуванні нею було витрачено на придбання ліків 11309,42 грн., з яких 3162,53 грн. на придбання ліків безпосередньо у КУ «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня», та 8146,89 грн. в аптеках за призначенням лікарів. Стверджувала, що за час знаходження дитини в лікарні, відповідач матеріальної допомоги на придбання ліків не надавав, і тільки перед винесенням йому вироку, одноразово перерахував 1000,00 грн. Посилаючись на те, що діями відповідача, неповнолітньому [PERSON] була завдана матеріальна та моральна шкода, яку відповідач відмовлявся та відмовляється добровільно відшкодувати, позивачка просила суд стягнути з відповідача на користь неповнолітнього [PERSON] заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 11309,42 грн.та 160 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 10 грудня 2015 року за заявою відповідача до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог було залучено Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» (далі ПАТ «УСК«Княжа Вієнна [PERSON]» (т.1 а.с. 87). Позивачка, яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] та її представники, діючи за довіреностями від 13 жовтня 2015 року та від 16 серпня 2013 року у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі (т.1 а.с. 80,81). Відповідач та його представник, діючий за ордером від 09 грудня 2015 року та угодою №31 від 09 грудня 2015 року у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, надавши до суду заяву про визнання матеріальної шкоди у розмірі 3404,37 грн., та моральної шкоди у розмірі 10\~000,00 грн. (т.2, а.с. 53,78,79). Раніше відповідачем були надані до суду заперечення на позов, в обґрунтування яких останній стверджував, що тривалість перебування малолітнього [PERSON] в лікарні, а також вживання ним коштовних препаратів спричинено не травмою, заподіяною при дорожньо-транспортній пригоді, а лікуванням хронічних захворювань дитини, наявних з народження. Вважав, що суми матеріальної та моральної шкоди, позивачем документально не підтверджені, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Крім того, наполягав що відшкодування шкоди повинно було проводити ПАТ «УСК«Княжа Вієнна [PERSON]», оскільки його відповідальність була застрахована (т.1 а.с.72-76). Представник ПАТ «УСК«Княжа Вієнна [PERSON]» в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином (т.1а.с.128, ). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, вислухавши пояснення свідка, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім глави 82 книги пятої, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються. Згідно зі статтями 1166, 1167 ЦК України діє презумпція вини завдавача шкоди, тому не позивач має доводити вину, а відповідач має довести відсутність своєї вини. Судом встановлено, що 18 червня 2012р. біля 16.55 години, [PERSON] керуючи автомобілем «ВАЗ-21011», д.з. ВН8433ВО рухався по вул. Дальницьке шосе в м. Одесі, з боку вул. Крайньої в напрямку вул. Просьолочної. Перед початком зміни напрямку руху, [PERSON] не переконавшись, що це буде безпечним та не створить перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, виконуючи маневр обгону колони автомобілів, які стояли в заторі попутного йому напрямку руху, виїхав на смугу зустрічного напрямку руху по вул. Дальницьке шосе, по який здійснював рух зі швидкістю 65-67 км/год. Наближаючись до розташованого зліва будинку №9 по вул. Дальницьке шосе та автомобіля [NUMBER], який зупинився в заторі, відповідач маючи обєктивну можливість виявити малолітнього пішохода [PERSON], який перетинав проїзну частину на відстані 14,5 м від передньої частини автомобіля «АУДІ А4», з права наліво, по ходу руху його транспортного засобу, своєчасно не відреагував на виниклу небезпеку для руху, не зменшив швидкість керованого ним автомобіля та скоїв наїзд на малолітнього [PERSON] Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди малолітньому [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у формі забою головного мозку легкого ступеню, забоїв мяких тканин і саден голови, саден спіни, правої верхній та нижній кінцівок, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що підтверджується висновком судово-медичної експертної комісії Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи №87 від 15.04.2013р (т. 1, а.с. 47-53). Вина [PERSON] підтверджується вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 23 липня 2015 року, відповідно до якого відповідача визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України, та на підставі ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» було звільнено від відбування призначеного покарання (т.1, а.с.7-8). Крім того, вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 23 липня 2015 року було встановлено, що [PERSON] допустив порушення вимог п.п. 1.5, 1.7, п/п «б», п.2.3, п.п. 10.1, 12.1,12.3,12.4 «Правил дорожнього руху». Згідно ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, суд при винесенні рішення не зясовує обставин справи, які підтверджують вину відповідача у спричиненні матеріальної і моральної шкоди. З матеріалів справи вбачається, що автомобіль «ВАЗ-21011», д.з. ВН8433ВО належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с. 58, 60). Встановлено, що на момент ДТП цивільна правова відповідальність [PERSON] була застрахована ПАТ «УСК «Княжа Вієнна [PERSON]», що підтверджується полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (т.1 а.с.95). З пояснень представника відповідача вбачається, що оскільки цивільна правова відповідальність [PERSON] була застрахована ПАТ «УСК «Княжа Вієнна [PERSON]», то позивачка повинна була звернутися до страхової компанії з заявою про відшкодування шкоди, а тому підстав для стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди немає. Пунктом 11 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки передбачено, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути предявлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Відповідно до ст.12,14 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. З змісту правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі 6-2808 цс 15 вбачаєтся що, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоду, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому доособи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Отже, суд вважає, що звернення представника позивача до страхової компанії це її право, а не обовязок. Згідно свідоцтва про народження батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.6). Встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано і вони проживають окремо, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (т.1 а.с.224). Згідно довідки №6 від 01 лютого 2016р., [PERSON] працює у СПД [PERSON], її заробітна плата за період з серпня 2015 р. по січень 2016р. склала 4101,00 грн. (т.1 а.с. 223). На утриманні [PERSON] також перебуває неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], що вбачається із рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2010р. (а.с.225) Згідно виписки КУ «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» №3188 малолітній [PERSON] після отримання тілесних ушкоджень, був госпіталізований до КУ «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня», де з 18 червня 2012р. по 24 червня 2012р. перебував у важкому стані та проходив інтенсивне лікування та обстеження у КУ « Одеська обласна дитяча клінічна лікарня», з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма у формі забою головного мозку легкого ступеню тяжкості. Травматичний субарахноїдальний крововилив. Забої мяких тканин, садни в області поперекового відділу хребта (т.2, а.с. 2-33). 24 червня 2012 року був переведений для подальшого лікування у відділення нейрохірургії ОДКБ, де він продовжував лікування, 06 липня 2012 року [PERSON]був виписаний для продовження амбулаторного лікування в поліклініку за місцем проживання. Після виписки, та по теперішній час дитина перебуває на диспансерному обліку в міській дитячій поліклініці №7 в м. Одесі, продовжує проходити амбулаторне лікування, регулярно проходить медичні обстеження та курси масажу, що підтверджується матеріалами справи, а саме медичними виписками, історією розвитку дитини, результатами медичних досліджень (т.1, а.с.18-41,132-213, 214-215). За період знаходження на лікуванні після ДТП, законним представником малолітнього [PERSON], за призначенням лікаря було витрачено на придбання ліків 11309,42 грн., з яких 3162,53 грн. безпосередньо у Одеській обласній дитячій клінічній лікарні, що підтверджується квитанціями та чеками, листом ОКУ ООДКБ від 20.09.2013р. ( т.1 а.с.9-16,43). Факт призначення лікарських засобів на лікування малолітнього [PERSON] підтверджується медичною картою дитини та медичною картою стаціонарного хворого (т.1 а.с. 132-213; т.2 а.с.2-33). Таким чином сума матеріальної шкоди, яку спричинив відповідач склала 11309,42 грн. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частина 2 ст.1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини першої статті 1187\~ЦК\~джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною 5 ст.1187 ЦК встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тобто зазначеною нормою закону встановлено відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка стала наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини в цьому його володільця. На володільця не може бути покладено обовязок з відшкодування такої шкоди, лише якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, саме відповідач повинен довести, що шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Відповідно до ст. 1199 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоровя малолітньої особі фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобовязана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо. Отже відповідач зобовязаний відшкодувати витрати на лікування дитини, постійний догляд за ним, посилене харчування тощо. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів на лікування дитини в розмірі 11309, 42грн. підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних та фізичних стражданнях, яких зазнав неповнолітній [PERSON] у зв'язку із отриманням тілесних пошкоджень. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При вирішенні питання щодо стягнення моральної шкоди, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що дорожньо-транспортна пригода сталась із [PERSON] виключно з його вини, оскільки вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 23 липня 2015 року була встановлена вина [PERSON], який при керуванні транспортним засобом допустив порушення вимог п.п. 1.5, 1.7, п/п «б», п.2.3, п.п. 10.1, 12.1,12.3,12.4 «Правил дорожнього руху»(т.1,а.с.7-8). Звертаючись до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди у розмірі 160 000,00 грн., законний представник позивача послалась на те, що [PERSON] було завдано моральну шкоду, яка виразилась у фізичних та моральних стражданнях, повязаних із отриманням ним середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Неповнолітній [PERSON] переніс і продовжує переносити біль та страждання, після аварії та отриманих травм за станом здоровя та рекомендацією лікарів змушений припинити зайняття спортом, уникати фізичних навантажень. Крім того, завдана моральна шкода полягає з душевних стражданнях, які дитина зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо нього. Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~(із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Із досліджених у судовому засіданні свідоцтв про народження та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, встановлено, що на утриманні відповідача знаходяться двоє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а дружина відповідача [PERSON] встановлено ІІ групу інвалідності (т.1 а.с.115,116,117). Відповідно до довідки про доходи №161 від 25 грудня 2015 року, [PERSON] працює на посаді електрогазосварщика у КП ЖКС «Черьомушки», та його заробітна плата з червня 2015р. по листопад 2015р. склала 15\~232,56 грн. (а.с.121). З урахуванням характеру скоєного кримінального правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань неповнолітньої дитини, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди та враховуючи при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди той факт, що на утриманні [PERSON] знаходяться двоє дітей та дружина, яка є інвалідом ІІ групи, а також матеріальний стан відповідача, вимоги розумності і справедливості, фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що вимоги представника позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, і з [PERSON], слід стягнути на користь неповнолітнього [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 30000,00 грн. Оскільки позивач має право на відшкодування моральної шкоди, то таке відшкодування відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що вимоги представника позивача підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судовий збір у справі складає за вимоги матеріального та морального характеру по 551,20 грн., які слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial