Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС» про визнання недійсною частини кредитного договору, посилаючись на те, що 18.12.2018 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №МФ-35718000022212, який брався на особисті потреби - отже є споживчим. Кредит брався на купівлю продуктів харчування для особистих потреб, однак кошти не були використані у зв`язку із зміною обстановки. цим договором, та на строк, визначений у п.1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 5 000.00 гривень (п`ять тисяч гривень 00 копійок) строком на сім днів. Згідно з п.1.5. договору плата за користування встановлюється у вигляді фіксованої ставки в розмірі 0,8%, які сплачуються позичальником за кожен день строку користування кредитом, зазначений в п.1.3. договору. Згідно з п.1.7 договору в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 12% від суми кредиту 600.00 гривень. Позивач вважає, що кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що, в свою чергу, є підставою для визнання таких положень договору недійсним з огляду на наступне Позивач вважає, що кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що, в свою чергу, є підставою для визнання таких положень договору недійсним з огляду на наступне. За положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у розумінні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у розумінні цього закону, є нікчемною. Згідно із цим законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Кредитор же в п.1.7 договору встановив обов`язок позичальника в момент повернення кредиту сплатити комісію за супровід кредиту в розмірі 12% від суми кредиту 600.00 гривень. Вказаний пункт договору також порушує ст.11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів, та є грубим порушенням чинного законодавства. Правова позиція ВСУ з цього питання визначена у справах №6-1764цс16, №6-2071цс16, №666/4957/15-ц, та зазначає, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо, за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною. 29.12.2018 року позивач сплатив в касу ТОВ «БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС» 600.00 гривень комісії, що підтверджується фіскальним чеком. Позивач [PERSON] просить: - визнати п.1.7. кредитного договору №МФ-35718000022212 між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС» та ним - недійсним; - стягнути з ТОВ «БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС» 600.00 гривень сплаченої комісії; - вирішити питання про судові витрати. Ухвалою суду від 15.07.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. 09.10.2019 року до суду надійшов відзив від ТОВ «БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС», в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову з посиланням на наступне. До червня 2017 року Закону України «Про захист прав споживачів» дійсно регулював правовідносини, що виникають «в разі придбання ним продукції споживачем у кредит», але у кінці 2016 року відбулися вагомі зміни у законодавстві і було прийнято окремий закон - Закон України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Тому, на даний момент у відповідності до ч.1 ст.1 І даного Закону України «Про захист прав споживачів» - цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" . Так, Закон України "Про споживче кредитування" було вперше опубліковано в повному обсязі в бюлетені "Офіційний вісник України" від 20.12.2016 року, де в перехідних положеннях даного Закону зазначено, що Закон набирає чинності через шість місяців з дня опублікування, тобто, Закон набрав чинності 10.06.2017 року. Кредитний договір №МФ-3571800002212 було укладено 18.12.2018 року (на 7 днів), а тому правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем регулюються саме Законом України "Про споживче кредитування", та Закону України «Про захист прав споживачів» може бути застосовано лише у тій частині, що не суперечить основному закону - Закону України "Про споживче кредитування". Згідно ч.1 ст.3 Закону України "Про споживче кредитування" - цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. П.1 ч.2 ст.3 даного Закону вказує, що цей Закон не поширюється на: «договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця». Відповідно до п.1.3. кредитного договору №МФ-3571800002212 від 18.12.2018 року, який намагається оспорити позивач, зазначено, що кредит надається строком на 7 днів, а отже, даний договір укладено строком до одного місяця, а саме вбачається відсутність підстав для застосування даного закону у даних правовідносинах. Тому, все вище викладене є свідченням того, що кредитний договір №МФ-3571800002212 не підпадає під дію закону «Про захист прав споживачів», оспорювані правовідносини не регулюються Закону України «Про споживче кредитування», а відповідно регулюються нормами ЦК та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року. Відповідно до ч.9 ст.10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). А згідно з частиною десятою цієї статті забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Якщо оспорювані права регулюються нормами цивільною законодавства, то при поданні позовної заяви до суду, позивач повинен дотримуватися норм ст. 175 ЦПК України, де однією з обов`язкових вимог правильності складання та подачі позовної заяви до суду є сплата судового збору, та подача документів, що підтверджують сплату судового збору (ч. 4 ст. 177 ЦПК України). Тобто, позивач в обов`язковому порядку повинен сплатити судовий збір і надати суду документи, що підтверджують сплату судового збору, що не було зроблено позивачем. Отже, якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов`язковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без розгляду (п.8 ч.1 ст. 257 ЦПК), про що суд постановляє ухвалу. Також, посилання позивача на начебто аналогічну позицію ВСУ по справам №6-1764цс16, №6-2071цс16, №666/4957/15-ц не може братися до уваги, оскільки, вище зазначена правова позиція ВСУ була сформована задовго до виникнення оспорюваних правовідносин та на момент укладання оспорюваного кредитного договору така редакція ЗУ «Про захист справ споживачів», на основі якої базується така позиція ВСУ є нечинною, та такою, що не може бути застосованою до правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем, такі правовідносини регулюються іншими/діючими положеннями законодавства. Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем норм встановлених ст.1 Закону України "Про споживче кредитування" та ст.9, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач зазначив наступне. Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Також, у відповідності до ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, у даному випадку, у кожної людини є свобода вибору фінансової установи, яка займається наданням споживчого кредитування. Свобода вибору укладання договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Що в свою чергу означає, що відповідач - це не єдина фінансова установа, яка займається наданням споживчих кредитів. Позивач, під час ознайомлення з умовами кредитного договору, міг відмовитись від даної послуги або взагалі відмовитись від отримання споживчого кредиту саме у відповідача. Також відповідач зазначив, що при укладенні споживчого кредиту інформація про супровід кредитних послуг та про черговість погашення зобов`язань була чітко зазначена в кредитному договорі, шрифт і подача даної інформації ніяк не відрізняється від іншої інформації, яка надана в кредитному договорі, а саме ні відмінності у шрифті, ні ніякої засекреченості даної інформації, ні подвійною сприймання інформації, все достатньо чітко, доступно, лаконічно і зрозуміло написано. Тобто, на момент укладення договору у позивача була можливість відмовитись від укладення даного договору, але позивач погодився з такими умовами, на момент укладання договору, не заперечував проти умов договору, не пропонував внести зміни в укладуваний з позивачем кредитний договір, отримав грошові кошти та користувався ними і в останній день користування наданою послугою, виконав всі умови Договору, і на момент виконання зобов`язання не мав ніяких претензій до кредитодавця, про що сам не заперечує. На даний момент, відповідно до умов кредитного договору всі взаєморозрахунки між сторонами виконано в повній мірі. Позивач виконав належним чином взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з цим між сторонами не залишилося неврегульованих питань, тому не вбачається предмета спору (відсутній предмет спору). Згідно з пунктом 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору. З урахуванням вищевикладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову. Отже, Позивачем не було наведено належних та допустимих підстав та не надано доказів того, що з боку відповідача були порушення вимог законодавства, а тому, на думку відповідача, в позові необхідно відмовити. Ухвалою від 15.07.2019 року розгляд справи призначений з правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового розгляду за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що 18.12.2018 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №МФ-3571800002212, з якого вбачається, що відповідно пункту 1.1. Кредитор зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3. договору надати позичальнику грошові кошмі (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитору кредит у встановлений в п.1.4. термін та сплатити проценти зa використання кредиту, а також виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки терміни, шо визначені ним договором. Пунктом 1.2. передбачена сума кредиту 5000.00 (п''ять тисяч гривень 00 копійок). Пунктом 1.3. договору передбачено, що кредит надається на строк сім днів з 18.12.2018 року по 25.12.2018 року. Пунктом 1.4. договору встановлений термін повернення кредиту - 25.12.2018 року. В пункті 1.7. договору зазначено, що в період прострочення з 22 по 37 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 4,5% за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 1642,5% річних. Пунктом 1.8. договору визначено, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 12% від суми кредиту (600 гривень). При вирішенні спору суд керується вимогами ч.1 ст.4 ЦПК України, якою передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до вимог ст.203, 204 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За змістом ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.1054, 1055, 1056-1 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". За змістом ст.3 Закону України «Про споживче кредитування», цей Закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця. Оскільки кредит за спірним кредитним договором надано на п`ятнадцять днів, то на нього не поширюються норми Закону України «Про споживче кредитування». Згідно вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Посилаючись на вищевказані положення закону позивач зазначає, що встановлена договором кредиту комісія за супровід кредиту є порушенням чинного законодавства. З думкою позивача суд не погоджується, з огляду на те, що у п.1.8. договору кредиту чітко та не двозначно зафіксовано, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 12% від суми кредиту (600 гривень). У даному випадку у договорі передбачено не лише відсоткову ставку за супровід кредиту, а й її розмір визначений у твердій грошовій сумі 600.00 гривень, яку має сплатити позичальник в момент повернення кредиту. Крім того, при укладанні договору позивач відповідно до розділу «Права та обов`язки сторін», а саме пункту 4.1. мав право ініціювати внесення змін та або доповнень до цього договору, що позивачем не було зроблено, мабуть з огляду на погодження з умовами договору під час його підписання, оскільки відповідно до вимог ст.6, 626, 627, 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Враховуючи положення чинного законодавства України, позивач мав можливість не вступати у кредитні зносини з відповідачем, якщо дійсно вважав встановлення комісії за супровід кредиту є грубим порушення законодавства, натомість позивач погодив з своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Позивач жодним чином не зазначає, яким чином встановлення комісії за супровід кредиту є несправедливим в цілому, суперечить принципу сумлінності, що є наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що в свою чергу є підставою для визнання таких положень договору недійсними. Крім того, в заявлених позовних вимогах позивач просить визнати недійсним пункт 1.7. кредитного договору №МФ-35718000022212 від18.12.2018 року, зміст якого є таким: - в період прострочення з 22 по 37 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 4,5% за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 1642,5% річних. В позовній заяві позивач посилається на зміст пункту 1.8. кредитного договору №МФ-35718000022212 від18.12.2018 року, зміст якого є таким: - в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 12% від суми кредиту (600 гривень). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки суд дослідивши умови спірного договору кредиту стосовно встановленого розміру комісії за супровід кредиту не вбачає у цьому дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача-позивача.

Outcome: dismissed