Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Миропільської селищної ради Романівського району Житомирської області та [PERSON], в якому вказав, що в період часу з 18 листопада 1995 року по 1 жовтня 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] За час перебування у шлюбі на земельній ділянці по [ADDRESS], яка була приватизована [PERSON] в 2010 році, ними було збудовано склад-піднавіс для сіна площею 330 кв. м., право власності на який остання оформила уже після розірвання шлюбу. Посилаючись на те, що вищеваказана будівля складу була збудована за спільні кошти сім»ї, позивач просить визнати її об"єктом права спільної сумісної власності його із [PERSON] подружжя та здійснити її поділ в рівних частинах, одночасно визнавши недійсним рішення виконавчого комітету Миропільської селищної ради Романівського району Житомирської області № 5 від 29 серпня 2016 року в частині погодження оформлення [PERSON] права власності на це нерухоме майно. Окрім цього, [PERSON] просить визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки по [ADDRESS], обгрунтунтувавши вказану вимогу тим, що на даній ділянці знаходиться будівля складу, що є спільною сумісною власністю подружжя. Під час судового розгляду, позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача, проти задоволення позову заперечив, пояснивши, що на час розірвання шлюбу, будівля складу по [ADDRESS] не набула статусу об"єкта нерухомого майна як об"єкта цивільного права, оскільки державна реєстрація права власності на це майно здійснена після розірвання шлюбу між стронами. Окрім цього, вказав, що склад-піднавіс, який є предметом спору - це споруда, яка була споруджена в результаті розбирання аналогічної споруди, яка належала матері [PERSON] Суд, дослідивши письмові докази, що надані сторонами, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, допитавши свідків дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 18 листопада 1995 року по 1 жовтня 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно витягу з Державного земельного кадастру, земельна ділянка по [ADDRESS] з 2010 року на праві приватної власності належить [PERSON] Підставою набуття [PERSON] права власності на вказану земельну ділянку, є рішення органу місцевого самоврядування про її безоплатну передачу для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 30 серпня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності [PERSON] на склад-піднавіс для сіна площею 330 кв.м. Підставою виникнення права власності [PERSON] на будівлю складу є рішення Миропільської селищної ради Романівського району Житомирської області № 5 від 29 серпня 2016 року. Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 60 Сімейного кодексу України (СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статтей 68, 69, 70 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що домовленості між сторонами не досягнуто. Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Верховний Суд України у своїй постанові від 7 вересня 2016 року по справі № 6-47цс16 вказав, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дає підстави для висновку, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та Верховним судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15-ц (№ 61-14636св18). Враховуючи вищевказану правову позицію Верховного Суду України, на час розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] спірна будівля складу була об'єктом незавершеного будівництва, при поділі якого має враховуватися ступінь його готовності, можливість визначити окремі частини, що підлягають виділу та технічна можливість довести до кінця його будівництво. На підтвердження побудови у шлюбі спірної будівлі складу, позивач послався на акт опису їх з [PERSON] спільного майна станом на 2 жовтня 2015 року, складений комісією у складі голови та депутатів Миропільської селищної ради Романівського району Житомирської області і свідків. Даний письмовий доказ суд вважає недостовірним, оскільки визначення ступеню готовності та можливості введення його в експлуатацією потребує спеціальних знань і не може визначатися самими сторонами та іншими особами за участю яких складався акт опису спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] Суд також зважає на те, що [PERSON] та [PERSON] не підтвердили своїми підписами достовірність вказаних у цьому акті відомостей. Під час розгляду справи для підтвердження тієї обставини, що для будівництва спірного складу витрачалися спільні кошти подружжя, позивач надав суду копії договорів купівлі-продажу, що укладені між фермерським господарством "Агро 2006- [PERSON]" (далі ФГ "Агро 2006- [PERSON]") та власниками майнових паїв колективного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка, пояснивши, що при будівництві складу використовувалися металеві ферми, які були демонтовані з приміщень, що належали до пайового фонду цього підприємства. Допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що майновий пай, який був предметом укладеного між нею та ФГ "Агро 2006- [PERSON]" договору купівлі-продажу, насправді був подарований нею дочці - [PERSON], а вищевказаний договір був фіктивним. Вказана обставина у судовому засіданні позивачем була визнана. За вказаних обставин суд вважає, що й ці письмові докази (договори купівлі-продажу майнових паїв) є недостовірними. Свідок [PERSON], який брав участь у будівництві спірного складу, пояснив, що оплату виконаної ним роботи здійснював [PERSON] Водночас про те, кому належали ці кошти свідок не обізнаний. Верховний Суд України у справі № 6-2921цс16 зробив правовий висновок, що застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті. Даний висновок узгоджуєються правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17. У справі № 6-2921цс16 Верховний Суд України зазначив, що правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу. Статтею 81 ЦПК України визначений обов"язок сторін довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Відповідно до частини 2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінивши докази, надані сторонами, суд прийшов до переконання, що позовна вимога про визнання будівлі складу по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено, що спірне нерухоме майно було створене під час перебування у шлюбі з [PERSON], за їх спільні кошти або внаслідок їх спільної праці. Інші позовні вимоги щодо поділу спірного нерухомого майна, визнання недійсним рішення виконавчого комітету Миропільської селищної ради Романівського району Житомирської області № 5 від 29 серпня 2016 року в частині погодження оформлення [PERSON] права власності на будівлю складу та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки по [ADDRESS] є похідними позовними вимогами від вимоги про визнання будівлі складу спільною сумісною власністю подружжя і їх окреме дослідження суд вважає недоцільним. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу [PERSON] було надано договір про надання правничої допомоги від 5 лютого 2018 року укладений між нею та адвокатом [PERSON], додаткові угоди до цього ж договору, ордер на надання правової допомоги, акти виконаних робіт від 6 лютого 2018 року, від 16 березня 2018 року,від 29 травня 2018 року та від 30 жовтня 2018 року. Окрім цього [PERSON] було подано розрахункові квитанції, що підтверджують оплату виконаних робіт на загальну суму 39000 грн. Зазначені відповідачем [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 39000 грн є завищеними та становлять надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшення їх розміру та стягує з позивача на користь відповідача [PERSON] 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved