Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

У серпні 2014 р. [PERSON] предявив позов до відповідачів з подальшим уточненням розміру позовних вимог про відшкодування 6336,36 грн. сплачених ним витрат за газопостачання в період з грудня 2009 року по березень 2014 року та встановлення нового газового лічильникав квітні 2011 року; 287,67 грн. індексу інфляції та 338,61 грн. три відсотки річних , спричинених простроченням сплати, а також просив стягнути 6336 грн. 35 коп. у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, просила про його задоволення, оскільки відповідачі не виконуюють вимоги укладеного договору про пропорційність оплати за послуги газопостачання , не сплачують комунальні послуги - оплату за газопостачання. Тому позивач вимушений був оплачувати ці послуги в повному обсязі самостійно, оскільки інакше ПАТ "Миколаївгаз" було б відрізано газопостачання до будинку. Також на вимогу газопостачальної організації він вимушений був замінити газовий лічильник, на що витратив 1672 грн 55 коп, проте відповідачі відмовляються взагалі відшкодовувати йому такі витрати. В звязку з такою поведінкою відповідачів йому заподіяні моральні страждання через постійну емоційну та фізичну напругу в зв'язку з необхідністю нести значні матеріальні витрати та побоюваннями через можливість залишитися без опалення будинку в зимовий період. Представник відповідачів визнала позовні вимоги лише в частині оплати послуг з газопостачання за останні три роки до подачі позову в суд, заявивши про застосування строку позовної давності. Позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди та індексу інфляції та трьох відсотків річних не визнала як такі, що не грунтються на вимогах закону до дійсних правовідносин сторін. Вислухавши пояснення представників сторні, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що сторони є співвласниками, а саме по 1/3 частці садового будинку№ [ADDRESS]. Відповідно до договору на отримання послуг з газопостачання та газифікації № 162656 від 04 жовтня 2006 року, розрахункових книжок(квитанцій) по оплаті цих послуг за період з червня-грудня 2009 року по квітень 2014 року , позивачем було сплачено 9599,49 грн. Відповідно до договору від 29 квітня 2007р. про порядок володіння і користування садовим будинком сторони розподілили обов'язки по оплаті комунальних послуг: за газопостачання позивач сплачує 40%, а відповідачі - 60% фактично нарахованих витрат. За такого, частка відповідачів у оплаті за послуги газопостачання за зазначений період становить 5763,80 грн. Згідно наданих відповідачами копій розписок, які в повному обсязі визнав представник позивача, ними було сплачено [PERSON] в рахунок оплати частини боргу на спожитий газ в загальному розмірі 1100 грн. Як вбачається з наданого позивачем кошторису , в квітні 2011 року ним сплачено 1166,59 грн. за газифікацію , а саме заміну газового приладу обліку , та придбано новий лічильник газу вартістю 1250 грн. За такого суд приходить до висновку, у відповідності до ст.ст. 360, 544 ЦК України, умов договору про порядок володіння і користування садовим будинком, що позовні вимоги в частині стягнення 4663,80 грн. в рівних частках з відповідачів, які є співвласниками будинку та несуть рівні обов'язки щодо його утримання та обслуговування, заборгованості по оплаті за послуги газопостачання . В цій частині суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача на застосування строку позовної давності, оскільки останній раз відповідачі сплатили частину боргу позивачеві , тобто вичинили дії, що свідчили про визнання ними свого боргу, 21 липня 2012 року, що перериває перебіг позовної давності відповідно до положень ч. 1 ст. 264 ЦК України. Що стосується позовних вимог в частині стягнення витрат на придбання та заміну приладу обліку в квітні 2011 року , то суд доходить висновку на підставі ст. 257, ч. 1 ст. 261, ч. 3,4 ст. 267 ЦК України про необхідність відмовити у їх задоволенні за пропуском строку позовної давності , який сплинув в квітні 2014 року, оскільки в розписках, наданих сторонами чітко зазначено, що відповідачі відшкодовують борг за спожитий газ, а не навитрати щодо встановлення нового газового лічильника, які фактично є окремим видом щодо утримання майна, а не комунальними послугами. Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК розміщена в розд. І «Загальні положення про зобов'язання» кн. 5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Зобов'язальні правовідносини, які належать до грошових, можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань , а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.). Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Лише якщо боржник доведе, що невиконання ним грошового зобов'язання мало місце через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальністі, яка передбачена ст. 625 ЦК. Також правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов'язаннями, у яких, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. . На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що вимоги позову про стягнення трьохї відсотків річних та інфляційних витрат з відповідачів є обгрунтованими. Так, хоча фактично договір про надання комунальних послуг укладався між газопостачальною організацією та [PERSON] (позивачем), не можна вважати, що у відповідачів відсутні грошові зобов'язання по сплаті цих послуг, а сплати їх у повному обсязі тільки позивачем призвела лише до фактичної заміни кредитора у зобов'язанні, що не позбавляє боржника ( відповідачів) від своєчасного виконання свого зобов'язання по оплаті цих послуг. За такого, виходячи з обсягу задоволених позовних вимог у розмірі 4663,80 грн., з відповідачів слід стягнути на користь позивача 123,09 грн. інфляційних витрат за час прострочення та 236 грн. 46 коп. 3%річних. Щодо відшкодування моральної шкоди, загальні положення про її відшкодування закріплені ст.ст. 23,1167 ЦК України. Відповідно до положень Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Згідно з вимогами ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Укладений між сторонами договір не передбачає відшкодування моральної шкоди у разі порушення умов його виконання. За такого, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Отже , позов підлягає частковому задоволенню. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягнення судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп. в рівних частках з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial