Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

[PERSON] (далі Позива-1)та [PERSON] (далі Позивач-2) звернулися до суду з позовною заявою, в якій просять припинити дію договору оренди земельної ділянки (далі Договір) укладеного 01.02.2010 року між їх покійним батьком [PERSON], який помер [INFO], та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Хліб України" (далі Відповідач) строком на п'ять років. Позовні вимоги мотивують тим, що після укладення Договору 01.03.2010 року земельна ділянка була передана Відповідачу. Пізніше, 02.08.2011 року спірний Договір був зареєстрований в Управлінні Держкомзему в Тетіївському районі. Після смерті батька Позивачі отримали свідоцтва про право власності за заповітом на 1\\2 частину земельної ділянки кожен, яка перебувала в оренді Відповідача. Бажаючи припинити дію Договору після закінчення строку оренди, Позивачі повідомили про це Відповідача в червні 2014 року. Проте, Відповідач посилаючись на те, що право на оренду земельної ділянки виникає не з часу підписання Договору, а з часу його реєстрації тобто з 02.08.2011 року та відмовили в припиненні дії Договору з 01.02.2015 року. В силу вищевказаних обставин Позивачі просять Договір припинити в судовому порядку. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав та суду пояснив, що як свідчить судова практика в даному випадку Договір вважається укладеним з часу його підписання, а не часу його реєстрації. Представник Відповідача адвокат Завальнюк В.В. проти позовних вимог заперечує з тих підстав, що на його думку право користування земельною ділянкою виникає з моменту реєстрації Договору, як це було передбачено законодавством на день його укладення. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, але надав суду заяву про слухання справи без участі представника відділу Держземагенства у Тетіївському районі, проти позову не заперечує. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, виходячи із слідуючих обставин. Так, в судовому засіданні встановлено, що з 30.03.2001 року батько Позивачів [PERSON], відповідно державного акту на право приватної власності на землю був власником 3.832 га земельної ділянки , яка розташована на території Стадницької сільської ради Тетіївського району Київської області. Пізніше 01.02.2010 року він уклав Договір з Відповідачем строком на 5 років. В той же день відповідно акту прийому -передачі батько Позивачів передав, а Відповідач прийняв земельну ділянку терміном до 2015 року. Сторона Договору [PERSON] [INFO] помер, залишивши заповіт, яким в рівних частках заповів належну йому земельну ділянку Позивачам. В березні 2012 року Позивачі отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1\\2 частину земельної ділянки кожен загальною площею 3,832 га., та в червні 2014 року попередили Відповідача, що продовжувати строк дії Договору після 01.02.2015 року вони не будуть. Відповідач, вважаючи, що Договір вважається укладеним з часу його державної реєстрації фактично листом від 17.07.2014 року відмовим Позивачам у припиненні Договору в 2015 році. Установлені обставини підтверджуються: поясненнями представників сторін, копією Договору (а.с.11,12), актом прийому-передачі земельної ділянки (а.с.13), копією державного акту (а.с.14), копією свідоцтва про смерть (а.с.15),копіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом (а.с.16,17), листами повідомлення (а.с.77,78), копіями відповіді Відповідача на лист-повідомлення від 02.07.2014 року (а.с25,26). Аналізуючи установлені обставини суд приходить до слідуючого висновку. Так, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт,що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Постановою Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року в справі № 6-118цс13 встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно із вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину,що узгоджується із свободою договору, установленою ст. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмово документа, в якому фіксуються правові наслідки. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про оренду землі» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 18 цього Закону такий договір набирає чинності після його державної реєстрації. Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі,складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладанні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації. Ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації. Вчиненням правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов. Як вбачається з матеріалів справи, договір оренди землі між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Хліб України" був укладений 01.02.2010 року, а зареєстрований Управлінні Держкомзему в Тетіївському районі 02.08.2011 року. Враховуючи те, що сторони досягли всіх істотних умов договору в момент підписання договору, а саме 01.02.2010 року, і саме з цього часу земельна ділянка була передана відповідачеві в користування, а договір укладений строком на 5 років, то саме з цього моменту правочин є вчиненим і дійсним, а відтак строк його дії закінчується 01.02.2015 року, а тому вимоги позивачів щодо припинення договору оренди земельної ділянки є обґрунтованими і такими,що підлягають задоволенню.

Outcome: approved