Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом. На обґрунтування своїх вимог з урахуванням їх уточнення в судовому засіданні [PERSON] зазначила, що вона працювала продавцем з 1983 року в Кузьминському сільському споживчому товаристві (ССТ) Красилівської райспоживспілки, головою якого по даний час є [PERSON] Відповідно до розпорядження № 6 від 16.03.2009 вона була звільнена з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпПУ. У грудні 2008 року вона залишилася без роботи з причин, що голова ССТ [PERSON] приїхав у магазин, де вона працювала та забрав усі товари і закрив магазин без повідомлення на те причин. Голова правління створив такі умови, що вона не змогла вийти на роботу, не могла отримати розрахунок та забрати трудову книжку. Після незаконного звільнення вона намагалася забрати свою трудову книжку та отримати розрахунок за виконану роботу, а також невикористану відпустку. Враховуючи те, що вона залишилася без заробітку, змушена була шукати іншу роботу. Проте, куди б вона не зверталась, у неї вимагали трудову книжку, яку їй не видав голова [PERSON] Дана ситуація змусила її звертатись до прокуратури та інших правоохоронних органів з проханням стати на захист її прав щодо незаконних дій з боку [PERSON] Лише на початку 2010 року після її звернень [PERSON] видав їй трудову книжку. Звільнення вважає незаконним так, як вона не була повідомлена за два місяці, з наказом про звільнення не ознайомлена та в ньому не ставила свій підпис. У день звільнення голова правління [PERSON] не видав їй належно оформлену трудову книжку і не провів з нею розрахунок. У 2010 році після отримання трудової книжки вона вимушена була повернути її для внесення виправлення в наявний запис, тому й трудова книжка заповнена 03.10.2012. Трудову книжку з виправленим записом про звільнення їй не видано до цього часу. Щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то розмір заробітної плати, яку їй виплачували за місцем роботи, був менший, ніж встановлений чинним законодавством розмір мінімальної заробітної плати, хоча законодавством передбачено, що заробітна плата не може бути нижчою встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Крім того, при прийнятті рішення щодо скорочення чисельності або штату працівників голова правління [PERSON] не повідомив первинну профспілкову організацію про заплановане звільнення працівників. Закон про профспілки вимагає лише попередити профспілку, а не отримати її згоду. Також голова правління не оформив рішення про скорочення розпорядженням про внесення змін до штатного розпису. Відповідне рішення оформляється розпорядженням про внесення змін до штатного розпису (це розпорядження з основної діяльності), в констатуючій частині якого доцільно викласти обґрунтовані причини, якими викликано необхідність скорочення чисельності або штату працівників, а в розпорядчій частині - зазначити посади (професії), що підлягають скороченню. Зважаючи на необхідність визначення переважного права працівників, посади яких скорочуються, на залишення на роботі, повідомлення їх про наступне звільнення не пізніше, ніж за два місяці, розпорядження необхідно видавати приблизно за 2,5 місяці до запланованого звільнення працівників. Голова правління не повідомив державну службу (центр) зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Мало того, [PERSON] не попередив її за два місяці про наступне звільнення, а вона повинна була бути персонально попереджена не пізніше ніж за два місяці. Просить з урахуванням змін та доповнень до позову скасувати незаконне розпорядження № 6 від 16.03.2009 про звільнення її з роботи продавця Кузьминського ССТ за п. 1 ст. 40 КЗпПУ; зобов'язати голову ССТ здійснити зміну запису в її трудовій книжці в зв'язку з тим, що наявний запис не відповідає дійсності; зобов'язати голову Кузьминського ССТ Красилівської райспоживспілки [PERSON] провести належним чином розрахунок та виплатити їй заробітну плату та грошові кошти в її користь у розмірі мінімальної заробітної плати за час вимушеного прогулу з грудня 2008 року до дня видачі трудової книжки, враховуючи, що й на сьогодні трудова книжка з виправленим записом невидана; зобов'язати голову ССТ надати до суду її трудову книжку та оригінал наказу про звільнення. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позовних вимог та заперечив проти їх задоволення, надав письмові заперечення, посилаючись на те, що у відповідності до розпорядження № 127 від 06.10.1983 позивача прийнято на роботу в Кузьминське ССТ на посаду продавця. Протягом більш як 25 років тривали трудові відносини між позивачем та відповідачем. Однак, в останні роки з низки об'єктивних та суб'єктивних причин господарська діяльність магазину в цьому селі була нерентабельною, правління споживтовариства було змушене проводити доплату працівникам торгівлі до заробітної плати з інших джерел фінансування. Аналізуючи наприкінці 2008 року економічні показники діяльності даного магазину за поточний рік, було прийнято рішення призупинити торгівлю в ньому через збитковість. Природно, що трудовий договір з працівником у такому випадку підлягає розірванню за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи, що торгівельна діяльність магазину була зупинена, то забезпечувати роботою позивача стало неможливо. Оскільки, позивач мала невикористані дні чергової відпустки - вона в період з 02.01.2009 до 14.03.2009 перебувала у відпустці. Розпорядженням від 15.01.2009 продавця [PERSON] попереджено про те, що її буде звільнено з роботи на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 16.03.2009. В той же день [PERSON] було надано можливість ознайомитись із вказаним розпорядженням. Дізнавшись про зміст розпорядження, позивач відмовилась з ним ознайомитись під розписку, про що складено відповідного акта. Таким чином, при прийнятті рішення про зупинення господарської (торгівельної) діяльності в магазині «Товари повсякденного попиту» с.Росолівці Красилівського району, продавцем у якому працювала позивач [PERSON], правління Кузьминського ССТ не порушило жодних правових норм, оскільки діяло у відповідності до наданих йому Статутом та чинним законодавством України повноважень. Чинне трудове законодавство в таких випадках передбачає звільнення працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України з попередженням за два місяці про послідуюче вивільнення. І в цьому випадку відповідачем витримані приписи закону. Враховуючи наведене, правових підстав для скасування розпорядження правління Кузьминського ССТ немає. Щодо зобов'язання здійснити зміну запису в її трудовій книжці, то ця вимога не ґрунтується на законі, оскільки не підтверджена жодними доказами. Позивач не зазначає, які саме відомості в трудовій книжці не відповідають дійсності і на якій підставі. Якщо позивач вважає, що звільнення відбулось неправомірно, або не з тієї правової підстави, вона мала можливість оскаржити причини свого звільнення на протязі більш як 5 (п'яти) років, чого досі не було зроблено. В разі, якщо позивач не заперечує підстави звільнення, але не погоджується з датою свого звільнення, вона мала право подати відповідну обґрунтовану заяву на адресу відповідача, або зробити відповідну позначку в розпорядженні, або акті про відмову від підпису, однак цього не було зроблено. Окрім того, позивач чітко не зазначає, який запис мав би бути зроблений у трудовій книжці на її думку. Таким чином, правових підстав змінювати запис про звільнення в трудовій книжці в правління споживтовариства немає. Щодо зобов'язання провести розрахунок та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з грудня 2008 року по березень 2014 року, то під терміном «вимушений прогул» законодавець розуміє період часу, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати. Зупинення торгівлі та закриття магазину, в якому працювала позивач було вимушеною мірою, пов'язаною з тим, що така діяльність спричинила майнові збитки для відповідача. Відповідач виконав вимоги законодавства та провів вивільнення [PERSON] в спосіб, визначений законодавцем, видав їй трудову книжку та виплатив передбачені платежі, а тому з боку відповідача не мало місця позбавлення змоги працювати [PERSON] в майбутньому. Позиція самої [PERSON] щодо небажання отримати трудову книжку та повний розрахунок призвела до негативних наслідків для неї самої та звернення до суду. У своїй позовній заяві [PERSON] умисно замовчує той факт, що на протязі декількох років правлінням споживтовариства вживалось усіх передбачених дій для проведення повного розрахунку. Так, листом від 09.02.2010 [PERSON] запрошувалась до відповідача для вирішення всіх непорозумінь. У відповідності до відмітки на повідомленні про вручення рекомендованого листа його було отримано особисто позивачем, але на зустріч вона не з'явилась. Листом № 7716 від 15.09.2011 [PERSON] вчергове було запрошено на зустріч до відповідача з тих же питань, однак зустріч знову не відбулась. Аналогічного листа направлялось і 06.10.2012, проте результат залишався таким же. Перед останнім листом в усній розмові [PERSON] повідомила, що в неї відсутня трудова книжка, а тому рекомендованою кореспонденцією 04.10.2012 їй було виготовлено та направлено дублікат її трудової книжки в кількості 1 (однієї) штуки, що підтверджується поштовою квитанцією № 5104 та описом вкладення в цінний лист від 04.10.2012. Такі дії позивача свідчить про маніпулювання нею своїми трудовими правами з метою незаконно отримати від відповідача суму коштів, яка значно перевищує належну їй. Яскравим прикладом цього є поданий до суду розрахунок коштів за час вимушеного прогулу на суму майже 60 тис.грн. за шестирічний період. Для позивача не мають будь-якого значення правові норми, зокрема ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у відповідності до якої за вимушений прогул через незаконне звільнення працівників виплачується середній заробіток, але не більше як за рік. Як вбачається зі змісту позовної заяви основною метою позивача є не відновлення своїх, нібито порушених трудових прав, а бажання незаконно збагатитись за рахунок відповідача, який на протязі 26 років і так забезпечував її усіма матеріальними та соціальними благами, в останній період роблячи це собі на збиток. Що стосується інших фактів, викладених у позовній заяві, вважає, що вони не підтверджують вимог позивача та не доводять вини відповідача саме в порушені трудових прав [PERSON] Так, вона вказує, що відповідач не попередив про її звільнення профком товариства, деталізує норми законодавства, однак не зазначає доказів, що вона являлась членом профкому, адже відповідна процедура передбачена виключно для членів профкому, не зазначає чи в товаристві діє профком, чи уповноважений. Проте, в разі неповідомлення профспілки або її органу про вивільнення особи за п. 1 ст. 40 КЗпП України таке звільнення не може вважатись незаконним, оскільки законодавство України вимагає лише повідомити профспілку, а не отримати її згоду, про що і зазначає позивач у своїй заяві. Таким чином, роль профспілки в даному питанні є пасивно дорадчою, а тому цей факт не є свідченням незаконності дій відповідача щодо звільнення [PERSON] з посади продавця магазину в с.Росолівці Красилівського району за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Щодо неповідомлення служби зайнятості про звільнення [PERSON], то сам факт порушення процедури погодження зі службою зайнятості не є свідченням незаконності розпорядження про звільнення, або прийнятого рішення про припинення діяльності того чи іншого закладу торгівлі, громадського харчування, структурного підрозділу, що входять до складу відповідача. Дане порушення може мати наслідки для посадових осіб товариства у вигляді притягнення їх до юридичної відповідальності. Отже, факт повідомлення або неповідомлення державної служби зайнятості про вивільнення працівника не впливав і не міг вплинути на рішення правління про припинення діяльності магазину так, як наслідок звільнення його працівника. Крім того, [PERSON] зазначає, що їй не було запропоновано іншу роботу на підприємстві. Однак це не являється обов'язком роботодавця, а лише правом за наявності іншої подібної, або суміжної роботи для звільнюваної особи. На той час жодної роботи у відповідача для [PERSON] не було і це є цілком природно, оскільки магазин у цьому селі взагалі припиняв роботу, а посади продавців у інших населених пунктах були зайняті. Як відомо, захистити будь-які права, в тому числі й трудові, одних осіб за рахунок порушення прав інших осіб не допускається. Таким чином, перевести позивача на іншу посаду, або забезпечити її іншою роботою було неможливо. Стосовно невиплати належних [PERSON] платежів, у тому числі, на її думку, компенсації за невикористану відпустку, повідомив, що оскільки після прийняття рішення про закриття магазину, а як наслідок відсутність у майбутньому роботи для [PERSON] вона не побажала взагалі виходити з нового 2009 року на роботу для допродажу залишку товару в магазині. Враховуючи багаторічну роботу позивача у Кузьминському ССТ, правлінням було прийнято рішення, в порядку виключення, не звільняти цю особу за прогул - грубе порушення законодавства України, щоб не псувати [PERSON] ділової репутації, оскільки при влаштуванні на роботу в майбутньому це б мало негативні наслідки для неї. Таким чином, було вирішено надати їй невикористані відпустки, з чим вона і погодилась. Як уже зазначалось, [PERSON] перебувала у відпустці з 02.01. до 16.03.2009, проте вона не вважала себе у відпустці, а тому «нараховує собі компенсацію» за нібито невикористану відпустку, що породило й спір про суму компенсації. Отож, порушень з боку відповідача не вбачається, оскільки таке положення [PERSON] викликано виключно її незрозумілою поведінкою, яка продовжується уже на протязі п'яти з половиною років. Вважає також, що з боку позивача [PERSON] порушено строк позовної давності для звернення до суду, який обчислюється в три роки. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що з 1983 року [PERSON] працювала продавцем у Кузьминському сільському споживчому товаристві Хмельницької області. Відповідно до розпорядження № 6 від 16.03.2009 та запису в дублікаті трудової книжки вона звільнена з роботи 16.03.2009 за п. 1 ст. 40 КЗпПУ. Відповідно до розпорядження № 1 правління Кузьминського сільського споживчого товариства від 02.01.2009 на підставі заяви [PERSON] від грудня 2008 року про надання відпустки за відпрацьований період з 01.01.2006 по 31.12.2006, [PERSON] надано чергову відпустку з 02.01.2009 по 25.01.2009 включно. Згідно розпорядження № 2 правління Кузьминського сільського споживчого товариства від 26.01.2009 [PERSON] надано чергову відпустку з 26.01.2009 по 18.02.2009 включно. Відповідно до розпорядження № 3 правління Кузьминського сільського споживчого товариства від 18.02.2009 [PERSON] надано чергову відпустку з 19.02.2009 по 14.03.2009 включно. Згідно розпорядження № 6 правління Кузьминського сільського споживчого товариства від 16.03.2009 [PERSON] звільнено з роботи продавця споживчого товариства на підставі п. 1 ст. 40 КзпПУ в зв'язку зі скороченням чисельності працівників. На аркуші, на якому зазначено розпорядження № 1 правління Кузьминського сільського споживчого товариства, під ним міститься розпорядження № 1 ''а'' правління Кузьминського сільського споживчого товариства від 15 січня 2009 року, в якому йдеться про необхідність попередити продавця [PERSON] про те, що вона буде звільнена з роботи за п. 1 ст. 40 КзпПУ з 16.03.2009 в зв'язку зі скороченням чисельності працівників. В акті від 15 січня 2009 року зазначено, що комісія в складі голови правління Кузьминського споживчого товариства [PERSON], головного бухгалтера споживчого товариства [PERSON], продавця магазину с.Росолівці [PERSON] склали даний акт в тім, що продавець [PERSON] попереджена про те, що вона буде звільнена з роботи 16.03.2009 за ст. 40 п. 1 КзпПУ (скорочення чисельності працівників). Далі в акті зазначено, що [PERSON] від підпису відмовилася. У листі прокурора Красилівського району № 222-10 від 19.02.2010, адресованому [PERSON], зазначено, що за результатами проведеної прокуратурою району перевірки встановлено, що з роботи продавця Кузьминського споживчого товариства вона не звільнена, за час роботи в ССТ їй нараховано відпускні, які вона може отримати в касі споживчого товариства та роз'яснено їй право звернутися до суду для стягнення заробітної плати, якщо адміністрація Кузьминського ССТ не виплатить їй заробітну плату за 2009 рік. У своєму поясненні від 03.02.2010, написаному власноручно помічнику прокурора голова правління Кузьминського ССТ [PERSON] вказав, що в даний час [PERSON] з роботи не звільнена, трудова книжка знаходиться в Кузьминському ССТ, за відпускними та трудовою книжкою вона до нього не зверталася. В аналогічному поясненні від 03.02.2010 головний бухгалтер Кузьминського ССТ [PERSON] вказала, що [PERSON] з роботи продавцем не звільнена, остаточний розрахунок не проведено, трудова книжка знаходиться в бухгалтерії, їй нараховано відпускні, але вона за ними не зверталася. Отже, на підставі викладеного слід зробити висновок про те, що станом на 03 лютого 2010 року [PERSON] з роботи звільнена не була, розпоряджень (наказів) про її звільнення не видавалося, її трудова книжка та нараховані їй кошти (відпускні) знаходилися в Кузьминському ССТ. Листом голови правління ССТ [PERSON], якого [PERSON] отримала 13.02.2010, її запрошено з'явитися в контору споживчого товариства на 9 год. 15 лютого 2010 року. Листом від 15.09.2011 [PERSON], відомості про вручення якого відсутні, [PERSON] запрошена з'явитися в контору товариства для отримання належних їй коштів. Цінним листом з повідомленням, якого [PERSON] отримала 10 жовтня 2012 року, Кузьминським ССТ їй надіслано дублікат трудової книжки. Викликають сумнів надані суду докази щодо належного своєчасного повідомлення [PERSON] про її подальше звільнення з роботи, з наступних підстав. По-перше, сама позивач категорично заперечує те, що її було повідомлено про наступне звільнення. Крім того, розпорядження № 1 ''а'' міститься в книзі розпоряджень на тій же сторінці, що й розпорядження № 1 у той час, коли всі інші розпорядження містяться кожне на окремій сторінці і нумерація їх - 1,2,3,4,5,6… Розташування та нумерація цього розпорядження викликає сумнів у його виданні (внесенні в книгу розпоряджень) раніше, ніж вчинено наступний запис - розпорядження № 2 від 26.01.2009, в зв'язку з чим у взаємозв'язку з вищевикладеними даними прокурорської перевірки про те, що станом на 03.02.2010 [PERSON] з роботи звільнена не була, розпоряджень (наказів) про її звільнення не видавалося, її трудова книжка та нараховані їй кошти (відпускні) знаходилися в Кузьминському ССТ, суд вважає за необхідне визнати вказаний доказ - розпорядження № 1 ''а'' правління Кузьминського сільського споживчого товариства від 15 січня 2009 року неналежним доказом факту повідомлення [PERSON] про майбутнє звільнення з роботи. Крім того, акт від 15.01.2009 про повідомлення комісією споживчого товариства [PERSON] про наступне звільнення слід визнати також неналежним доказом з тих підстав, що [PERSON] в цьому акті зазначена членом комісії з повідомлення їй же про наступне звільнення, а членом цієї комісії вона бути не могла за відсутності її згоди також і в зв'язку з тим, що в цей період часу (з 02.01 по 25.01.2009) знаходилася в черговій відпустці і, відповідно, включення її в будь-які створені підприємством комісії без наявності її на це згоди слід визнати незаконним. У зв'язку з тим, що [PERSON] на час складання вказаного акту знаходилась у черговій відпустці та те, що її відмова від підпису засвідчена в акті тільки керівниками підприємства: головою правління та головним бухгалтером, які є зацікавленими особами, у суду викликає сумнів достовірність запису в зазначеному акті про відмову [PERSON] від підпису акта та те, що цей акт взагалі їй пред'являвлявся, й суд визнає неналежним доказом акт від 15 січня 2009 року про відмову [PERSON] від підпису акта про її попередження про майбутнє звільнення. Враховуючи те, що інших доказів належного повідомлення [PERSON] про майбутнє звільнення суду не надано, слід визнати той факт, що такого повідомлення не було й [PERSON] знаходилася у вимушеному прогулі до 15 лютого 2010 року - дня, на який її вперше з часу її невиходу на роботу листом голови правління ССТ [PERSON], якого [PERSON] отримала 13.02.2010, запрошено з'явитися в контору споживчого товариства на 9 год. 15 лютого 2010 року. Цього ж дня, як встановлено в судовому засіданні та зазначено [PERSON] в позовній заяві, вона отримала й трудову книжку, яку, з її слів, повернула в зв'язку з тим, що була незгідна з записом про своє звільнення. Із зазначеного дня, 15 лютого 2010 року, відсутність у [PERSON] трудової книжки та неотримання нею заробітної плати суд вважає такими, що сталися з вини [PERSON] та за відсутності вини підприємства. Зазначені обставини підтверджуються розрахунком суми до стягнення, як заробітку за час вимушеного прогулу, дублікатом трудової книжки [PERSON] ([PERSON]І.), витягом з ЄДРЮО та ФОП від 06.03.2014, повідомленням № 222-10 від 19.02.2010 прокуратори Красилівського району, поясненнями [PERSON] та [PERSON] від 03.02.2010, актом від 15.01.2009 комісії Кузьминського споживчого товариства, розпорядженнями № 1 від 02.01.2009, № 1 «а» від 15.01.2009, № 2 від 26.01.2009, № 3 від 18.02.2009, № 4 від 18.02.2009, № 5 від 18.02.2009, № 6 від 16.03.2009 правління Кузьминського споживчого товариства, листом від 15.09.2011 голови правління Кузьминського ССТ [PERSON] до [PERSON] про необхідність отримання належних їй коштів, цінним листом з повідомленням, якого [PERSON] отримала 10 жовтня 2012 року, про надіслання їй Кузьминським ССТ дубліката трудової книжки, фіскальним чеком від 15.09.2011 про відправлення рекомендованого листа, заявою [PERSON] від грудня 2008 року про надання відпустки, показаннями свідка [PERSON] Так, статтями 40, 49-2, 49-4, 235 КзпПУ передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках скорочення чисельності або штату працівників…; про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці; одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно; водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці; у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір; при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік; у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до пп. 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 ''Про трудові книжки працівників'' трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку; відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Згідно пп. 4.1, 4.2, 5.1, 6.2, 7 ''Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників'', затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення; при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки; про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника; раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції; якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки; особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов'язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи; не пізніше 15 днів після заяви, а в разі ускладнення - в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом "Дублікат" у правому верхньому кутку першої сторінки; якщо трудова книжка працівника загублена підприємством внаслідок стихійного лиха або з інших причин, то йому видається дублікат трудової книжки без стягнення її вартості; трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі; після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку; у разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку; книга обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них і книга обліку руху трудових книжок мають бути пронумеровані, прошнуровані та скріплені підписом керівника підприємства і печаткою. Суду не надано відповідачами доказів того, що на час видачі розпорядження про звільнення [PERSON] у Кузьминському споживчому товаристві постала необхідність скорочення працівників і що таке скорочення відбувалось. Про обгрунтованість такого твердження суду свідчить і те, що адміністрацією підприємства не вчинено передбачених законодавством дій, що повинні бути вчинені при скороченні працівників: відсутнє розпорядження про скорочення штату працівників, не повідомлено службу зайнятості та профспілку про вивільнення працівника (працівників). У зв'язку з викладеним слід визнати незаконним звільнення [PERSON] з роботи продавця споживчого товариства на підставі п. 1 ст. 40 КзпПУ в зв'язку зі скороченням чисельності працівників на підставі розпорядження № 6 правління Кузьминського сільського споживчого товариства від 16.03.2009 про звільнення, оскільки, як встановлено судом, таке розпорядження станом на 03.02.2010 не видавалося, [PERSON] про наступне звільнення не було попереджено та доказів того, що в Кузьминському ССТ станом на січень-березень 2009 року відбувалось скорочення штату працівників, суду не надано. Оскільки позивачем у позовній заяві не зазначено та в ході судового розгляду справи судом не встановлено, на який запис бажає позивач змінити наявний запис у трудовій книжці про звільнення, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні цієї позовної вимоги. Враховуючи, що, як вже зазначалось, судом зроблено висновок про те, що [PERSON] знаходилася у вимушеному прогулі до 15 лютого 2010 року - дня, на який її вперше з часу її невиходу на роботу листом голови правління ССТ [PERSON], якого [PERSON] отримала 13.02.2010, запрошено з'явитися в контору споживчого товариства на 9 год. 15 лютого 2010 року, то до цього часу, починаючи з 15 березня 2009 року (часу закінчення відпустки) Малинюк має бути виплачено середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, по 14 лютого 2010 року включно. Так, статтями 47, 94, 95, 116, 117 КзпПУ визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу; у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи; заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу; мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт); мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб; при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Щодо вимог позивача про необхідність виплати їй заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі мінімальної заробітної плати необхідно звернути увагу на положення Закону України ''Про оплату праці'', відповідно до стст. 1, 3, 21 якого заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу; мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт); мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання; розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Враховуючи те, що відповідачами на вимогу суду не надано довідки про заробітну плату позивача за час її роботи, те, що в судовому засіданні встановлено, що її заробітна плата не перевищувала мінімального розміру, а також те, що позивач у позовних вимогах просить при стягненні належних їй коштів розрахунок провести у розмірі мінімальної заробітної плати за час вимушеного прогулу, проти чого не заперечують й відповідачі, суд вважає за необхідне при розрахункові належних до виплати коштів позивачу виходити з розміру мінімальної заробітної плати за відповідний період. Суд вважає безпідставним посилання відповідача на пропуск позивачем строків звернення до суду, зазначених у ст. 233 КзпПУ, оскільки, як зазначено в цій же статті, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Оскільки судом встановлено, що в лютому 2010 року [PERSON] отримала трудову книжку, яку, за її словами, повернула для внесення виправлень, що, однак у судовому засіданні не доведено, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення її позовних вимог про зобов'язання голови ССТ надати до суду її трудову книжку. У пп. 19, 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 ''Про практику розгляду судами трудових спорів'' зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення; у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Виходячи з розмірів мінімальної заробітної плати, [PERSON] має бути виплачено за час вимушеного прогулу з 15 березня 2009 року по 14 лютого 2010 року заробітну плату в розмірі 7538 грн. 40 коп. (331,84 грн. (березень 2009р.) + 1875 грн. (квітень-червень 2009р.) + 1890 грн. (липень-вересень 2009р.) + 650 грн. (жовтень 2009р.) + 1488 грн. (листопад-грудень 2009р.) + 869 грн. (січень 2010р.) + 434,56 грн. (лютий 2010р.). Згідно п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення про стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню, а тому необхідно допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення середнього заробітку на користь позивача за один місяць у розмірі 628 гривень 20 копійок (7538 грн. 40 коп. / 12 місяців). Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому, враховуючи, що до задоволення підлягає 50 % позовних вимог, з відповідачів слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 121 грн. 80 копійок.

Outcome: partial