Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом у якому просить визнати за нею право власності на 1\\2 частину будинку [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці 0,13 га, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. Позов мотивований тим, що [INFO] року помер [PERSON], який є батьком позивачки та після його смерті відкрилась спадщина. Позивачка вказує , що при житті [PERSON] належала ? частина будинку , загальною площею 42 кв.м. в [ADDRESS], іншу ? частину якого він 05.10.1977 подарував своєму сину [PERSON] відповідно до договору дарування від 05.10.1977р., який було зареєстровано у Жулянському сільськвиконкомі за № 1966. Позивачка посилається на те, що вона разом з батьком, з дня свого народження, проживала у будинку [ADDRESS] , зареєстрована у даному будинку та після смерті продовжує проживати у вказаному будинку, вести житлове господарство, сплачувати комунальні послуги . Як спадкоємець першої черги після смерті батька, вона звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину будинку, проте у видачі їй свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за законом їй було відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів на будинок, у зв"язку із чим вона вимушена звернутись до суду із даним позовом. В судове засідання представник позивача не з`явилась, подавши через канцелярію суду заяву у якій просила проводити судовий розгляд у ії відсутності , підтримавши позовні вимоги та не заперечуючи проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач- Київська міська рада , яка повідомлялась належним чином про місце, день та час судового розгляду, в судове засідання свого представника не направила, про причини неявки не повідомлено, у зв`язку із чим судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи, з урахуванням відсутності заперечень представника позивача проти цього. Третя особа - [PERSON] , який є сином померлого та братом позивачки , направив письмові пояснення щодо заявлених вимог у яких вказав що позивачка проживала разом з батьками за адресою: [ADDRESS] з дня свого народження, та до теперішнього часу продовжує проживати у будинку після смерті батька [PERSON], сплачуючи при цьому комунальні платежі та інші послуги. При цьому вказав , що він як інший спадкоємець після смерті батька, на ? частину будинку не претендує, в управління та володіння даним спадковим майном не вступав, а тому вважає, що у відповідності до чинного законодавства є всі правові підстави для визнання за позивачкою право власності на ? частину домоволодіння. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання не з`явився, направивши до суду матеріали спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Дослідивши матеріали справи , суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Матеріали справи свідчать про те, що [INFO] року помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Залізничного району міста Києва [INFO] року, серія [NUMBER]. Факт родинних відносин позивачки та померлого підтверджується свідоцтвом про народження позивачки , виданим Жулянською сільською радою Києво - Святошинського району 17.09.1966 року, серія [NUMBER], відповідно до якої батьками позивачки є [PERSON] та [PERSON], а також свідоцтвом про одруження позивачки, виданим Жулянською сільською радою Києво - Святошинського району 08.09.1984 року, серія [NUMBER] згідно з яким позивачка змінила прізвище у зв`язку із одруженням з " [PERSON]" на "[PERSON]". [INFO] року мати позивачки та дружина померлого [PERSON]- [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть , виданого Жулянською сільською радою Києво - Святошинського району 05.09.1988 року, серія [NUMBER]. Судом встановлено, що померлому [PERSON] на праві власності належала ? частина житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 42 кв. м.,що підтверджується архівною довідкою Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 235 від 18.04.2002 року, а також архівною довідкою Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 06-04/1378 від 24.09.2013 року стосовно відомостей у погосподарських книгах за 1986-1989 роки особового рахунку № [NUMBER] [PERSON], проживаючого по [ADDRESS], де у графі " Будівлі" значиться ? частина житлового будинку 1956 року забудови , у графі " Всього землі" зазначено 0,13 га. Інша ? частина будинку належить третій особі- [PERSON] на підставі договору дарування від 05.10.1977 року зареєстрованого у Виконкомі Жулянської сільської Ради депутатів трудящих Києво-Святошинського району Київської області та зареєстрованого у Комунальному підприємстві " Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна". Згідно з Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР , затвердженої наказом Міністерства Юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 р. N 45/5 підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у по господарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у по господарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні ( УРСР) із 1979 року. В по господарських книгах при визначення року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Мінкомунгоспу УРСР від 31 січня 1966 року (втратив чинність 13.12.1995 року), передбачено реєстрацію ( інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ , втому числі й на підставі записів у погосподарських книгах. Виходячи із наведеного, [PERSON] за життя набув права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина ? частину вказаного вище будинку. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складав. Спадкоємцями першої черги, після його смерті є його діти: позивачка [PERSON] та третя особа [PERSON] Встановлено, що [PERSON] після смерті батька із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, та в управління та володіння спадковим майном, не вступав. Станом, на час відкриття спадщини, у 1998 року, діяв Цивільний кодекс Української РСР 1963 року,та до правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу в редакції 1963 року. Відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) передбачалось, що спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, якщо у визначений законом строк від вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною або якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" визначено, що при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визначається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її відкриття . Встановлено, що позивач [PERSON] на момент відкриття спадщини проживала разом із батьком, а після його смерті вступила у володіння та управління спадковим майном, що підтверджується довідкою №219/1 від 24.02. 2002 року, виданої КП "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду",про постійну реєстрацією ії за адресою: [ADDRESS], виходячи із чого позивач є такою,що прийняла спадщину. З матеріалів справи вбачається, що 14 жовтня 2014 року позивач подала заяву до приватного нотаріуса КМНО [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок , проте, нотаріусом відмовлено позивачеві у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS]. Згідно з п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952-ІV, однією із підстав державної реєстрації прав на нерухоме майно є рішення судів, що набрали законної сили, оскільки визнання права власності на нерухоме майно є прерогативою суду. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права на спадкове майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, досліджуючи зазначені обставини справи та оцінюючи зібрані докази у їх сукупності, враховуючи те, що здійснення державної реєстрації за померлою особою суперечить чинному законодавству, а відсутність такої реєстрації перешкоджає оформленню спадщини позивачем, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, та як наслідок за нею підлягає визнанню право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину будинку після смерті батька. На підставі наведеного,

Outcome: approved