Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

У січні 2020 р. Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - Банк) звернулось з позовом, у якому просить стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 14.08.2007 р. станом на 01.12.2019 р. у розмірі 43 315,73 грн., посилаючись на те, що [PERSON] не виконує зобов`язань за зазначеним договором. [PERSON] проти позову заперечила та просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що між нею та Банком відсутні кредитні правовідносини, Банк не довів, що вона має заборгованість перед ним, Банк безпідставно списував кошти з її рахунку для погашення неіснуючих боргів, Банк пропустив строк позовної давності. На заяву щодо застосування позовної давності Банк зазначає, що відповідно до пункту 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Судом з`ясовано, що 14.08.2007 р. [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківський послуг у ПриватБанку (далі - Заява) (а. с. 30). Як вбачається з Заяви, [PERSON] погодилася з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між нею та Банком договір про надання банківських послуг, вона ознайомлена з цим договором до його укладення та згодна з його умовами. Як свідчать матеріали справи, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . З розрахунків заборгованості за договором № б/н від 14.08.2007 р. випливає, що Банк вважає, що станом на 01.12.2019 р. заборгованість [PERSON] за вказаним договором становить 43 315,73 грн., та складається з тіла кредиту - 27 347,06 грн., відсотків, нарахованих на прострочений кредит за статтею 625 Цивільного кодексу України, - 4 052,57 грн., пені - 9 615,35 грн., штрафів - 250,00 грн. (фіксована частина) та 2 050,75 грн. (процентна складова) (а. с. 11 - 29). Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України). Частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Банк). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою та другою статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У Заяві [PERSON] процентна ставка не зазначена та відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, обґрунтовуючи позов про стягнення пені, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку заборгованості за договором № б/н від 14.08.2007 р., посилається на Умови та правила надання банківських послуг, та Тарифи, які викладені на сайті https://privatbank.ua, як на частини зазначеного договору, при цьому до позовної заяви додано витяг з Тарифів та Умов та правила надання банківських послуг (а. с. 31- 47). При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови та правила надання банківських послуг розуміла [PERSON] та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання [PERSON] кредитних коштів взагалі містили щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, нарахування та сплати неустойки, та саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірі і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту Банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано Банком при розгляді вказаної справи. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Витяги з Тарифів та Умов та правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису [PERSON] , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14.08.2007 р. шляхом підписання Заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також розмір неустойки (штрафів та пені) та підстави її стягнення. Тобто позов Банку в частині вимоги про стягнення на його користь з [PERSON] пені та штрафів задоволенню не підлягає. З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на [PERSON] , випливає, що максимальний кредитний ліміт, який було встановлено за Заявою, становив 5 000,00 грн. (а. с. 83). При цьому у позовній заяві Банк також посилається на те, що за Заявою [PERSON] отримала кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Таким чином [PERSON] не могла отримати кредит у розмірі, більшому ніж 5 000,00 грн. За таких обставин твердження Банку про те, [PERSON] має заборгованість за тілом кредиту у розмірі 27 347,06 грн. є безпідставним та суперечить підставі позову. Отримання ж кредиту у розмірі максимального кредитного ліміту (5 000,00 грн.) [PERSON] не заперечується, при цьому обставини отримання кредитних коштів [PERSON] підтверджуються випискою з її рахунку станом на 17.04.2020 р. (а. с. 68 - 82). Щодо заяви [PERSON] про застосування позовної давності, Суд вказує, що ця заява є загальною та обґрунтована лише посиланням на статті 257, 258 та 267 Цивільного кодексу України, вона не містить посилань на будь-які обставини, з урахуванням яких [PERSON] вважає, що Банком пропущено строк позовної давності. Через це Суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість заяви та з`ясувати наявність обставин, яки є підставами для застосування позовної давності, а тому виходить з того, що [PERSON] не довела цих обставин. Зважаючи на наведене, позов Банку в частині вимоги про стягнення на його користь з [PERSON] заборгованості за тілом кредиту у розмірі 27 347,06 грн. підлягає частковому задоволенню, а саме - стягненню підлягає заборгованість у розмірі 5 000,00 грн. За змістом частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною другою статті 625 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначало вище, у Заяві [PERSON] процентна ставка за прострочення зобов`язання зі сплати кредиту відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України не зазначена, будь-які інші належні докази, які б вказували на зазначення цієї процентної ставки, Банком не подано, а відтак [PERSON] має спалити три проценти річних прострочення виконання зобов`язання з повернення кредитних коштів. Разом з тим, у розрахунку заборгованості цих процентів Банк виходить з того, що розмір заборгованості за тілом кредиту становить 27 347,06 грн., що, як зазначено вище, є безпідставним, а тому цей розрахунок не може братись Судом до уваги. При цьому Суд не має спеціальних знань, що б за наявними матеріалами здійснити розрахунок відповідної заборгованості [PERSON] . Таким чином позов Банку в частині вимоги про стягнення на його користь з [PERSON] відсотків, нарахованих на прострочений кредит за статтею 625 Цивільного кодексу України, задоволенню не підлягає. Також Суд зазначає, що наведене вище правове обґрунтування зроблено з врахуванням висновків Верховного Суду, які містяться у постановах від 03.07.2019 р. у справі № 342/18/17 (провадження № 14-131цс19, http://reyestr.court.gov.ua/Review/82998244) та від 17.07.2019 р. у справі № 175/4576/14-ц (провадження № 61-18993св18, http://reyestr.court.gov.ua/Review/83230259)/. На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з [PERSON] на користь Банку у якості відшкодування судових витрат підлягає стягненню 242,64 грн.

Outcome: partial