Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

20.06.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила суд визнати [PERSON], [INFO], уродженку м. Севастополь, Крим, особою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що їй відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 травня 2009 року посвідченого державним нотаріусом Першої Миргородської державної нотаріальної контори Наконечною Н.П., належить на праві власності житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться в [ADDRESS]. В зазначеному будинку значиться зареєстрованою [PERSON], яка була членом сім'ї (племінниця), але вона з моменту реєстрації з 2005 року, без поважних причин не проживає в цьому будинку. Відповідач уклала шлюб, змінила прізвище із «[PERSON]» на «[PERSON]», проживає і зареєстрована в [ADDRESS]. Ухвалою судді від 02 липня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. На підставі ст.87 ЦПК України постановлено звернутися із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду та інших документів до відповідного іноземного суду Російської Федерації за місцем проживання відповідача в зв'язку з виникненням такої потреби в збиранні доказів за межами територіальної юрисдикції Миргородського міськрайонного суду Полтавської області. Провадження у справі зупинено до виконання судового доручення. 27 грудня 2018 року до суду надійшла інформація з Ленінградського районного суду м. Калінінград Російської Федерації про виконання судового доручення та вручення документів відповідачу [PERSON] та направлено протокол судового засідання в якому [PERSON] не заперечувала проти задоволення позову, оскільки не проживає в будинку в [ADDRESS], просила справу розглядати без її участі (а.с. 55,56). Ухвалою суду від 04 січня 2019 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням поновлено. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування приміщенням Просила не стягувати з відповідача судові витрати. . Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з'явилася. На виконання судового доручення про надання правової допомоги в направленому на адресу суду протоколі судового засідання не заперечувала проти задоволення позову, оскільки не проживає в будинку в [ADDRESS], просила справу розглядати без її участі (а.с. 55,56). Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Статтею 391 ЦК України, встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 травня 2009 року посвідченого державним нотаріусом Першої Миргородської державної нотаріальної контори Наконечною Н.П., житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться в [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.6,7). В зазначеному будинку відповідно до довідки № 02-08/1852 виданої відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради крім позивача зареєстрована [PERSON], [INFO] (а.с.22). Відповідач в будинку зареєстрована, але не проживає з 2005 року, що об'єктивно підтверджується довідкою Голови вуличного комітету від 30.05.2018, яка засвідчена Відділом організаційної роботи Миргородської міської ради, про що не заперечувала в судовому засіданні позивач (а.с.8). Таким чином, оскільки судом достовірно встановлено, що бувший член сім'ї позивача, відповідач [PERSON], без поважних причин не проживає в будинку [ADDRESS] більше одного року, з 2005 року, тому суд вважає, що вимога позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно до положень частини 2 статті 405 ЦК України, підлягає до задоволення, що є підставою для зняття її з реєстрації за вказаною адресою згідно ст.7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (а.с. 1). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням викладеного суд приходить висновку про повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме у розмірі 352,40 грн. Оскільки позивач [PERSON] просила судові витрати не стягувати з відповідача, тому сплачений судовий збір не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved