Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом та заявленими в ньому вимогами про визнання п. 3 частини №1 та п. 1.4 частини №2 кредитного договору №ML -300/427/2007 від 08 серпня 2007 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] недійсним, про визнання п. 3 частини №1 та п. 1.4 частини №2 кредитного договору №ML -301/371/2008 року від 21 серпня 2008 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON], недійсним, про визнання договору поруки №РСL -300/427/2007 від 08 серпня 2008 року, укладеного із [PERSON], припиненим, про визнання договору поруки №РСL -300/427/2007 від 21 серпня 2008 року, укладеного із [PERSON], припиненим, про вирішення питання про розподіл судових витрат тощо. Відповідач в особі представника за довіреністю позов не визнав повністю та просив суд відмовити в його задоволенні повністю. Відповідно до заперечень відповідача сторони в договорі визначили розмір процентів, тип процентної ставки (змінювана) та порядок їх сплати, через що в силу ст. 638 ЦК України договір є укладеним, через що посилання позивача щодо суперечності умов договору ст. 1056-1 ЦК України та ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними. Що стосується вимоги про визнання договору іпотеки припиненим, то представник відповідача просив врахувати, що позивач посилається на ст. 559 ЦК України, як на підставу припинення іпотеки, тоді як дана стаття передбачає припинення поруки, а не іпотеки, та позивач не навів жодного доказу, який би вказував на припинення іпотеки. Разом з тим, позивача не навів обставин щодо недійсності пунктів кредитного договору а припинення іпотек. Заслухав осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог повністю, виходячи з наступного. Як встановлено судом на підставі наданих позивачем доказів у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України, між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк» 08.08.2007 р. був укладений кредитний договір №ML -300/427/2007, за яким [PERSON] отримав на споживчі цілі кредит в сумі 33 000,00 дол. США, дата остаточного повернення кредиту 08.08.2022 р. Укладаючи даний договір, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З метою забезпечення виконання даного кредитного договору між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» 08.08.2007 р. був укладений договір поруки SR-300/427/2007; порукою за цим договором забезпечені вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у таких строк і в такому порядку, як встановленому у кредитному договорі (а.с. 36-37). 21.08.2008 р. між сторонами в даній справі був укладений кредитний договір № ML -301/371/2008, за яким [PERSON] отримав на споживчі цілі кредит в сумі 207 587,97 дол. США, дата остаточного повернення кредиту 21.08.2028 р. Укладаючи даний договір, сторони в належній формі також досягли згоди з усіх істотних умов договору. З метою забезпечення виконання даного кредитного договору між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» 21.08.2008 р. був укладений договір поруки SR-301/371/2008/1; порукою за цим договором забезпечені вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у таких строк і в такому порядку, як встановленому у кредитному договорі (а.с. 37-38). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК). Щодо вимоги позову про визнання договорів поруки припиненими, то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. У випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Як встановлено судом та зазначено вище, договори поруки були укладені не позивачем та ЗАТ «ОТП БАНК», а ЗАТ «ОТП БАНК» та іншою особою - [PERSON], та саме [PERSON] (оскільки суду не надано доказів на підтвердження наявності повноважень на звернення до суду [PERSON] в інтересах [PERSON].) за умови порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права, пов'язаного з укладеними правочинами, має звернутися за судовим захистом в силу ст. 55 Конституції України. Щодо вимоги позову про визнання п. 3 частини №1 та п. 1.4 частини №2 кредитного договору №ML -300/427/2007 від 08 серпня 2007 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] недійсним, та про визнання п. 3 частини №1 та п. 1.4 частини №2 кредитного договору №ML -301/371/2008 року від 21 серпня 2008 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON], недійсним, то, розв'язуючи її, суд виходить з наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як було встановлено судом, вимоги закону були банком в повному обсязі виконані; підписуючи договір, який є актом волевиявлення сторін, сторони за ним підтвердили їх згоду виконувати умови, які вони для себе передбачили, та позивач здійснював повернення кредиту та сплату відсотків за його користування на виконання умов договору протягом певного часу. При укладенні кредитного договору банком були дотримані вимоги ЦК України, Закону України "Про захист прав споживачів", при цьому, позивач не скористався правом та на виконання ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" протягом 14 днів не відкликав свою згоду на укладення договору про надання кредиту, враховуючи передбачену законом можливість не пояснювати причини такого відкликання. Разом з тим, на даний час між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України та договором, через що не слушним посилання позивача на приписи Закону України "Про захист прав споживачів", адже кредит отримано, отримані кредитні кошти стали засобом для задоволення позивачем своєї власних майнових потреб, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК). Водночас, виходячи із змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежать саме на позичальнику; відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України. Оспорюючи пункти договорів, якими встановлений розрахунок процентів за користування кредитом, зокрема, використання плаваючої кредитної ставки, позивач наголошує на тому, що даний порядок суперечить нормам чинного законодавства України, що регулюють спірні відносини - ст. 1056 -1 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, через що в силу ч. 1 ст. 216 ЦК правочини не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Верховний Суд України у постанові від 12 вересня 2012 року (справа № 6-80 цс 12) зробив правовий висновок, згідно з яким за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дав підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, за обслуговування кредиту та за дострокове погашення кредиту, якщо вони визначені формулою зі змінними величинами, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Суду не було надано доказів у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України щодо наявності у спірних кредитних договорах умов про зміни у витратах або умов, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, тому в задоволенні позову має бути відмовлено повному обсязі (ст.ст. 10 та 60 ЦПК України). Судові витрати підлягають віднесенню на позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed