Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

Позивачка - [PERSON] 05.04.2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності, в якому просить суд визнати за нею - [PERSON] право власності на ? частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову позивачка посилається на те, що їй на праві спільної часткової власності належить 1/4 частина квартири [ADDRESS], відповідачу - [PERSON] належить 2/4 частини вказаної квартири, а відповідачу - [PERSON] належить 1/4 частина квартири. Позивачка вказує, що в даній квартирі вона тимчасово не мешкає, з тих причин, що між нею та відповідачами склалися неприязні стосунки, які пов'язані із смертю батька та спадковим майном, яке належало померлому батькові. Позивачка зазначає, що 27.08.2013 року Київським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення, яким встановлено, що її частка у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS], складає 1/4 частину. Отримавши зазначене рішення, як вказує позивачка, вона звернулася до Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі зазначеного рішення суду, для проведення державної реєстрації права власності на 1/4 частки квартири. Однак, 22 березня 2017 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Воробель Т.С. винесла рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на 1/4 частку квартири [ADDRESS] на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.08.2013року та доданих документів, з тих підстав що, позивачкою надано копії правовстановлюючих документів, а саме: свідоцтва про право власності на житло від 15.05.2000 року та розпорядження від 15.05.2000 №150351. Позивача зазначає, що надати державному реєстратору оригінали правовстановлюючих документів на квартиру вона не має можливості, оскільки оригінали знаходяться у відповідачів, які добровільно надати їх відмовляються. Крім того, позивачка вказує, що вона самостійно намагалася отримати дублікати оригіналів правовстановлюючих документів, зверталась до КП «Міське агентство з приватизації житла» із відповідною заявою, однак отримала відмову у видачі дублікатів, з підстав того що, дублікати документів можливо отримати лише за письмовою заявою усіх повнолітніх власників житла. Також, вона зверталась до правоохоронних органів із заявою на неправомірні дії з боку відповідачів, які перешкоджають їй в розпорядженні її правом власності, не даючи їй оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру, для того, щоб вона могла зареєструвати свою 1/4 частину квартири. На вказане звернення, від Таїровського ВП Київського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області, отримала письмову відмову з підстав того, що викладені нею факти містять цивільно-правові відносини для вирішення яких рекомендовано звернутися до суду в приватному порядку. Таким чином, оскільки [PERSON] не може розпорядитися своїм правом власності на 1/4 частку квартири, а саме: провести державу реєстрацію права власності на підставі заочного рішення суду, у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, вона звернулася до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні 30.08.2017року представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач - [PERSON], який одночасно є законним представником відповідачки - [PERSON], про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується його особистою участю у судовому засіданні 27.06.2017року та підписом на довідковому листі (а.с. 65-67), у судове засідання 30.08.2017року не з'явився, однак надав до канцелярії суду заяву про відкладення розгляду справи, у зв'язку з необхідністю виїхати до міста Арциз на лікування. Судом було відмовлено у задоволенні вказаної заяви, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. До зазначеної заяви про відкладення розгляду справи відповідачем не надано ніяких доказів на підтвердження неможливості прибуття у судове засідання. Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі було відкрито 06.04.2017року, тобто справа перебуває в провадженні суду вже чотири місяці. Неприбуття у судове засідання належним чином повідомленого відповідача розцінюється судом як намір затягування розгляду справи. При цьому суд зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги неприбуття у судове засідання належним чином повідомленого відповідача, з урахуванням положень ч. 1 ст. 157 ЦПК України та п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви відповідача про відкладення розгляду справи та не вважає, що необхідність виїзду до іншого міста, без надання відповідних доказів, є поважною причиною неявки в судове засідання. Враховуючи, що відповідач - [PERSON], який одночасно є законним представником відповідачки - [PERSON], про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, судом ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідачів по справі, за наявними в ній матеріалами. Крім того, суд зазначає, що 27.06.2017року до канцелярії суду від [PERSON] надійшли заперечення на позов, в яких [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з тих підстав, що від позивачки не надходили прохання з приводу надання їй оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру, ніяких неправомірних дій та перешкод щодо розпорядження її правом власності на частину квартири не вчинялось. Відповідач також зазначає, що позивачка вже тривалий час не проживає у спільній квартирі та не приймає участі у сплаті комунальних послуг. З урахуванням викладеного, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими, відповідач - [PERSON], який одночасно є законним представником відповідачки - [PERSON], просить відмовити [PERSON] у задоволенні її позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачки та показання свідка, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 15 травня 2000 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації №150351 від 15 травня 2000 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в рівних частинах (а.с. 5-6). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, що 27.03.2006 року на підставі вищезазначеного свідоцтва про право власності на житло за [PERSON] було зареєстрована ? частина квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] ? частина квартири, за [PERSON] ? частина квартира, та на підставі договору дарування від 29.03.2006року р.№3-1496 за [PERSON] було зареєстрована також ? частина квартири (а.с. 9-10). Оскільки, як вказує позивачка, оригінали правовстановлюючих документів на квартиру знаходяться у відповідачів, які добровільно надати їх відмовляються, вона звернулася до КП «Міське агентство з приватизації житла» з заявою про видачу дублікатів приватизаційних документів на квартиру, за адресою: [ADDRESS]. Листом від 14.06.2013року №361-Р/01-07 КП «Міське агентство з приватизації житла» повідомило позивачку про те, що для отримання дублікатів необхідна письмова заява усіх повнолітніх власників житла, оскільки свідоцтво про право власності та розпорядження органу приватизації оформляються на усіх осіб, які приймали участь у приватизації (а.с. 11). Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.08.2013року, яке набрало законної сили 09.09.2013року, було встановлено, що частка [PERSON] у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS], загальна площа якої складає 70,6кв.м., у будинку [ADDRESS], складає ? частину (а.с.7-8). Для проведення державної реєстрації права власності на ? частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення суду, [PERSON] звернулася до Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» із відповідною заявою (а.с. 16). 22 березня 2017 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Воробель Т.С. винесла рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №34391987 на 1/4 частку квартири, що розташована [ADDRESS], за суб'єктом: [PERSON], оскільки заявником не надано оригіналів правовстановлюючих документів, а саме: свідоцтва про право власності на житло від 15.05.2000року та розпорядження від 15.05.2000 №150351 (а.с. 17). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 04.10.2016року до Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшло звернення гр. [PERSON] як законного представника [PERSON], в якому вона скаржиться на дії [PERSON], який не віддає документи на квартиру. Так, висновком розгляду матеріалів за фактом звернення громадянина [PERSON], ([NUMBER]) ст. інспектора Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області старшим лейтенантом поліції Кузьменко В.А. від 18.10.2016року було встановлено, що факти викладені в заяві містять цивільно-правові відносини, за для вирішення яких заявнику було відрекомендовано звернутись до суду в приватному порядку. У судовому засіданні 30.08.2017року судом, в якості свідка, була допитана [PERSON], яка проживала деякий час у квартирі [ADDRESS] зі згоди [PERSON], та пояснила суду, що чула як відповідач - [PERSON] стверджував, що [PERSON] у спірній квартирі проживати не буде, та не зважаючи на те, що [PERSON] зазначає, що оригінали документів на квартиру згоріли, вона їх у нього бачила. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Задовольняючи позовні вимоги, суд приймає до уваги і те, що відсутність оригіналу та неможливість отримати дублікат правовстановлюючого документу, оскільки на це необхідно згода всіх співвласників, призвели до неможливості [PERSON] оформити свої права щодо цієї частини квартири та розпоряджатися нею, а іншим шляхом окрім як шляхом звернення до суду її права захистити неможливо. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб'єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб'єкта управління об'єктами державної власності, відомостей про об'єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Відповідно до п.9 ч.1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, вимоги позивачки про визнання за нею права власності на ? частину квартири під [ADDRESS], яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 травня 2000року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації №150351 від 15 травня 2000року, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №19-13359, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 640,00грн. у рівних частинах. На підставі вищевикладена

Outcome: approved