Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 23.03 2007 року [PERSON], отримала кредит у розмірі 3562,90 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак відповідачка неналежним чином виконувала свої обов'язки з погашення боргу, у зв'язку з чим станом на 26.05.15 року утворилася заборгованість у сумі 51238,22 грн. у тому числі: заборгованість а кредитом - 3354,72 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 10027,85 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 36886,48 грн.; заборгованість по комісії - 969,17 грн. Розрахунок заборгованості надав за період з 23.03.07 року по 26.05.15 року. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з [PERSON] у судовому порядку. Заочним Рішенням Костянтинівського міськрайоного суду Донецької області від 06 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. З вказаним рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» порушує питання про скасування ухваленого рішення, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а саме посилаючись на те, що суд повинен був задовольнити частково позов у сумі 48665,11 грн.,/ відрахувати від суми позову 5366,69 грн., яка була стягнута за судовим наказом/, а також штрафи в сумі 500грн., та 2293,58 грн. Суд необґрунтовано послався, відмовляючи у позові на те, що з цих підстав вже є рішення , оскільки кредитний договір є чиним. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суд першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції. Сторони у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріли справи і перевіривши законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в зазначеній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства ПАТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Костянтинівського міськрайоного суду Донецької області від 06 жовтня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору від 23.03.2007 року [PERSON], отримала кредит у розмірі 3562,90 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до розрахунку позивача станом на 26.05.15 року утворилася заборгованість у сумі 51238,22 грн. у тому числі: - заборгованість а кредитом - 3354,72 грн.;- заборгованість по процентам за користування кредитом - 10027,85 грн.; - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 36886,48 грн.;- заборгованість по комісії - 969,17 грн. Розрахунок заборгованості надав за період з 23.03.07 року по 26.05.15 року. 04 червня 2008 року Костянтинівським міськрайоним судом Донецької області було видано судовий наказ , яким на підставі спірного кредитного договору з відповідачки було стягнуто заборгованість станом на 24.04.2008 року у розмірі 3354,72 грн., відсотки за користування кредитом у розмірі 1132,0 грн.., заборгованість по комісії - 684,12 грн., пеню у сумі 195,85 грн. Рішенням Костянтинівського міськрайоного суду Донецької області від 09.12.2013 року з урахуванням рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 грудня 2015 року стягнуто з відповідачки на користь позивача: - заборгованість а кредитом - 3354,71 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 10027,85 грн.; - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 23516, 86 грн.; заборгованість по комісії - 969,17 грн.; штрафи в сумі 500 грн. та 1893,43 грн.; Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що в результаті реалізації позивачем права на дострокове стягнення, сума боргу за договором від 23.03.2007 року вже двічі стягувалася судовими рішеннями. А оскільки вже є судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то подальше стягнення нарахованих сум, законом не передбачено. У випадку, якщо позичальник не виконує судове рішення, то банк має право на нарахування суми згідно ч.2 ст.625 ЦК України, однак такі випадки позивачем не заявлялись. Судова колегія апеляційного суду Донецької області не погодилася з зазначеними висновками суду першої інстанції за період з 23.03.07 року й по 17.04.13 року, тому що суд дійшов їх з порушенням норм процесуального та матеріального права, та прийняв Ухвалу про закриття провадження у справі з підстав того, що на час звернення до суду з позовом та на час прийняття судом рішення вже існувало рішення суду, яке набрало законної сили з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав про стягнення заборгованості за кредитом за період з 23.03.07 року по 17.04.13 року. Відповідно до ст..3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно дост. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Ухвалене у справі судове рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального права з наступного. Апеляційним судом встановлене, що відповідно до укладеного договору від 23.03.2007 року [PERSON], отримала кредит у розмірі 3562,90 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до розрахунку позивача станом на 26.05.15 року утворилася заборгованість у сумі 51238,22 грн. у тому числі: заборгованість а кредитом - 3354,72 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 10027,85 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 36886,48 грн.; заборгованість по комісії - 969,17 грн. Розрахунок заборгованості надав за період з 23.03.07 року по 26.05.15 року. Позов позивачем пред'явлено за період з 23.03.07 року по 26.05.15 року. Ухвалою Судової колегії апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2015 року провадження по справі закрито за період з 23.03.07 року по 17.04.13 року. Відповідно до пояснення позивача до розрахунку заборгованості, відповідачка заборгувала за період з 18.04.2013 року по 25.05.2015 року: відсотки - 838,68 грн., пеня - 3814,32 грн. Колегія суддів бере до уваги наданий розрахунок і вважає, що він зроблений відповідно до Умов надання споживчого кредиту. Суд бере до уваги доводи апеляційної скарги у частині того, що суд першої інстанції необґрунтовано послався, відмовляючи у позові за період з 18.04.13 року по 25.05.15 року, на те, що з цих підстав вже є рішення, оскільки кредитний договір є чинним оскільки ці твердження ґрунтуються на законі з наступного. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до заяви позичальника/ а.с.6/ передбачено, що [PERSON] отримала кредит у сумі 3562,90 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії договору до 23 вересня 2008 року. Відповідачка [PERSON] своїм підписом на заяві підтвердила, що вона ознайомлена та згодна з Умовами надання споживчого кредиту. Відповідно до п.4.1. Умов, за користування кредитом у період з дати укладення договору до дати погашення кредиту, позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки у розмірі зазначеному у тарифах та заяві. Відповідно до п.5.1. Умов при порушенні позичальником будь- якого із зобов'язань передбачених Заявою та п.п.3.2.2.,3.2.3. Умов Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Враховуючи наведене вище, колегія суддів Апеляційного суду Донецької області вважає, що у суду першої інстанції не було законних підстав для відмови у позові позивачу про стягнення з відповідачки штрафних санкцій за період з 18.04.13 року по 25.05.15 року, бо нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання передбачено законодавством. Така правова позиція відображена й у Постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, відповідно до якої згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягненні заборгованості з відповідачки на користь позивача за період з 18.04.13 року по 25.05.15 року, про задоволення позову у цій частині і про стягнення з [PERSON] на користь позивача за період з 18.04.13 року по 25.05.15 року суму штрафних санкцій, а саме: -заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі - 838 рн.68 коп.; -пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитом у сумі 3814 грн.32 коп.……. Підставами для цього у відповідності п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір у сумі 46 грн. 53 коп.

Outcome: partial