Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів просив суд ухвалити рішення, яким визнати авторське право [PERSON] на твір образотворчого мистецтва «[INFO]» та літературний твір «[INFO]», визнати недійсним свідоцтво України на знак для товарів і послуг № [NUMBER] , яке належить ТрансЕнергоОіл АГ (ц/о Любомір Зец, Чурерстрассе 58, 8852 Алтендорф, Швейцарія (CH), зобов`язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України (код ЄДРПОУ: 37508596) внести відомості про визнання недійсним свідоцтва України № [NUMBER] на знак для товарів і послуг та опублікувати відомості про це в офіційному бюлетені «Промислова власність». В обґрунтування пред`явлених вимог позивач послався на те, що він є автором твору образотворчого мистецтва « [INFO] » та літературного твору « [INFO] », що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на Літературний твір «[INFO]» № [NUMBER] від 04.04.2018 року, а на підставі ліцензійного договору від 20.12.2012 року № 01 [PERSON] було передано право на використання зазначеним вище твором Товариству з обмеженою відповідальністю «[INFO]-УКРАЇНА». [PERSON] дізнався про те, що твір образотворчого мистецтва « [INFO] » зареєстровано у якості знаку для товарів і послуг та отримано свідоцтво України № [NUMBER] , але зареєструвавши на своє ім`я ТрансЕнергоОіл АГ порушує належні позивачу авторські права на твір образотворчого мистецтва « [INFO] ». В ході розгляду справи судом було призначено експертизу у сфері інтелектуальної власності, за результатами проведення якої отримано висновок згідно якого: - «знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № [NUMBER] відтворює твір образотворчого мистецтва « [INFO] », авторські права на який належить [PERSON] , згідно з матеріалами справи»; - «знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № [NUMBER] відтворює назву літературного твору « [INFO] », авторські права на який належить [PERSON] , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] від 04.04.2018 року». Представник позивача підтримала пред`явлені вимоги та просила суд задовольнити позов у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, який одночасно є представником ДП «Український інститут інтелектуальної власності» проти задоволення позову в частині вимог до Міністерства та Укрпатенту заперечував, посилаючись на необґрунтованість пред`явлених вимог. В частині інших вимог позивача поклався на розсуд суду. В судовому засіданні представники третіх осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «[INFO]-Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Річ Маркет» просили повністю задовольнити позовні вимоги, а представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопоіск» проти задоволення позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість пред`явлених вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідач ТрансЕнергоОіл АГ про день, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся за відомою суду адресою, однак у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. У розумінні ч. 1 ст. 131 ЦПК України судова повістка на ім`я відповідача вважається доставленою. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та вивчивши зміст поданих учасниками процесу заяв по суті справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 495 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: 1) право на використання торговельної марки; 2) виключне право дозволяти використання торговельної марки; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] , будучи автором, розробив твір образотворчого мистецтва «[INFO]» та літературний твір «[INFO]». Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на Літературний твір «[INFO]» № [NUMBER] від 04.04.2018 року та ліцензійним договором від 20.12.2012 року № 01, відповідно до якого [PERSON] було передано право на використання зазначеним вище твором Товариству з обмеженою відповідальністю «[INFO]-УКРАЇНА». Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому позивачу стало відомо, що твір образотворчого мистецтва « [INFO] » зареєстровано у якості знаку для товарів і послуг та отримано свідоцтво України № [NUMBER] . Як встановлено судом відповідач ТрансЕнергоОіл АГ звернувся до Державної служби інтелектуальної власності України із заявками про реєстрації знаку для товарів, в якому було заявлено словесне позначення « [INFO] ». За результатами розгляду поданих відповідачем заявок, органом реєстрації було видано свідоцтво України на знак для товарів і послуг та отримано свідоцтво України № [NUMBER] . Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 54 Конституції України громадянам гарантується свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв`язку з різними видами інтелектуальної діяльності. Кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом. За змістом статті 1 Закону України від 23 грудня 1993 року № 3792-XII «Про авторське право і суміжні права» автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір. Відповідно до частини першої статті 435 ЦК України первинним суб`єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Авторське право виникає з моменту створення твору. Особа, яка має авторське право, для сповіщення про свої права може використовувати спеціальний знак, встановлений законом (статті 437 ЦК України). Аналогічні положення містить стаття 11 Закону України від 23 грудня 1993 року № 3792-XII «Про авторське право і суміжні права», відповідно до пункту 8 частини першої статті 8 якого об`єктами авторського права є твори образотворчого мистецтва. Згідно ч.ч. 2 та 5 ст. 16 Закону "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом. Свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом, позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати, та стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону будь-яке посягання на права власника свідоцтва, передбачені статтею 16 цього Закону, в тому числі вчинення без згоди власника свідоцтва дій, що потребують його згоди, та готування до вчинення таких дій, вважається порушенням прав власника свідоцтва, що тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством України. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що йому належать виключні майнові права та твір «[INFO]», в тому числі виключне право на надання дозволу на використання переробку та будь-яке інше відтворення. Враховуючи те, що позивач згоди на реєстрацію твору (або його елементів) «[INFO]» у якості знака для товарів і послуг іншим особам не надавав, відтак реєстрація оспорюванного знаку для товарів та послуг № 159383 за відповідачем відбулась з порушенням прав позивача, а тому зазначене свідоцтво підлягає визнанню недійсними. У відповідності до ст.19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі: а) невідповідності зареєстрованого знака умовам надання правової охорони; б) наявності у свідоцтві елементів зображення знака та переліку товарів і послуг, яких не було у поданій заявці; в) видачі свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб. При визнанні свідоцтва чи його частини недійсними Установа повідомляє про це у своєму офіційному бюлетені. Свідоцтво або його частина, визнані недійсними, вважаються такими, що не набрали чинності від дати подання заявки. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є, зокрема, вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21-25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав. В силу ч. 1, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. Крім того, відповідно до ст. 15 цього Закону до майнових прав автора належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб`єктом авторського права. Як встановлено судом, позивачу належать усі, визначені ст.ст. 14,15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», виключні майнові права на твір - назву «[INFO]», в тому числі і виключне право на надання дозволів на використання, переробку та будь-яке інше відтворення. Разом з тим, позивач не надавав будь-яким особам, в тому числі відповідачу ТрансЕнергоОіл АГ прав на використання назви, в тому числі не надав йому право на переробку та використання для реєстрації його в якості знаків для товарів і послуг. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими та електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Авторство позивача на твір «[INFO]» підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про реєстрацію авторського права на Літературний твір «[INFO]» № [NUMBER] від 04.04.2018 року та ліцензійним договором від 20.12.2012 року № 01, відповідно до якого [PERSON] було передано право на використання зазначеним вище твором третій особі к справі на стороні позивача - Товариству з обмеженою відповідальністю «[INFO]-УКРАЇНА». Крім того, в ході розгляду справи судом було призначено експертизу у сфері інтелектуальної власності, за результатами проведення якої отримано висновок. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. За змістом ч.1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до висновку експерта № 288/19 складеного за результатами проведення судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності: - «знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № [NUMBER] відтворює твір образотворчого мистецтва « [INFO] », авторські права на який належить [PERSON] , згідно з матеріалами справи»; - «знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № [NUMBER] відтворює назву літературного твору « [INFO] », авторські права на який належить [PERSON] , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] від 04.04.2018 року». Оцінивши Висновок експертного дослідження в сукупності з іншими доказами в справі за правилами ст. 89 ЦПК України суд не знаходить обставин, які б давали підстави стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи. За таких обставин він є належним та допустимим доказом у справі. Наданий представником третьої особи ТОВ «Технопоіск» висновок експертного дослідження, встановленого вище судом не спростовує. Відповідно до положень статті 499 ЦК України права інтелектуальної власності на торговельну марку визнаються недійсними з підстав та в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 494, 495 ЦК України права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчуються свідоцтвом, тому визнанню недійсним підлягає саме свідоцтво. У відповідності до підпункту «в» п. 1 ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво на знак для товарів і послуг може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі видачі свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин на наданих позивачем доказів, реєстрація спірних знаків була здійснена з порушенням прав позивача, а відтак, відповідно до ст.19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво України на знаки для товарів і послуг № [NUMBER] підлягають визнанню недійсними повністю. Також, відповідно до п. 3 ст. 19 Закону України «Про товарні знаки» свідоцтво або його частина, визнані недійсними, вважаються такими, що не набрали чинності від дати подання заявки. Крім того, згідно з п. 2 ст. 19 Закону при визнанні свідоцтва чи його частини недійсними, Установа повідомляє про це у своєму офіційному бюлетені. В силу п.п. 2.3, 2.4 Положення про Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 10 січня 2002 року №10, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2002 року за №64/6352, у процесі ведення реєстру до нього вносяться відомості, зокрема, щодо визнання свідоцтва недійсним повністю або частково. Підставою внесення відомостей до реєстру, в тому числі є і рішення судових органів. Відповідно до п. 2.3. Положення про Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 10.01.2002 №10, у процесі ведення реєстру до нього вносяться, в тому числі, відомості щодо визнання свідоцтва недійсним повністю або частково, які в силу п. 1.3. вказаного Положення Державна служба інтелектуальної власності України публікує в офіційному бюлетені «Промислова власність». 14 жовтня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» від 16.06.2020 № 703-ІХ, згідно з яким внесені зміни до Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг». Частиною першою статті 21 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» визначено, що функції Національного органу інтелектуальної власності (далі - НОІВ) виконує юридична особа публічного права (державна організація), утворена центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та визначена Кабінетом Міністрів України. За змістом частини другої статті 21 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» до владних повноважень, делегованих НОІВ, належить, зокрема, опублікування офіційних відомостей про торговельні марки та подані заявки на торговельні марки у Бюлетені, ведення Реєстру та Бази даних заявок, внесення до Реєстру відомостей, надання витягів та виписок в електронній та (або) паперовій формі. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про Національний орган інтелектуальної власності» від 13.10.2020 № 1267-р, на виконання підпункту 1 пункту 7 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності», визначено, що державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції НОІВ. Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності», НОІВ є функціональним правонаступником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, щодо окремих функцій та повноважень з реалізації державної політки у сфері інтелектуальної власності, визначених цим Законом. При цьому, щодо наявності у позивача права на звернення до суду із даним позовом суд відзначає наступне. Розпорядження своїм правом на захист є засадничим принципом цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Положення статті 15 Цивільного кодексу України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України). Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого вищенаведеними нормами права. Вирішуючи переданий на розгляд суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач правомірно звернувся з даним позовом до суду для захисту своїх порушених прав. Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню. З урахуванням наведеного, суд також дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині зобов`язання Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), яке виконує функції Національного органу інтелектуальної власності (адреса: Україна, 01601, місто Київ, вулиця Глазунова, будинок 1, код ЄДРПОУ: 31032378) внести відомості про визнання недійсним свідоцтва України № [NUMBER] на знак для товарів і послуг та опублікувати відомості про це в офіційному бюлетені «Промислова власність». При цьому не підлягає задоволенню позов в частині вимог до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, оскільки повноваження Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, як органу який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, перейшли до його правонаступника - Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності». У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача (п.1, ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, сума судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи, складає 22 133 грн. 60 коп., до якої входить сума судового збору 1409,60 грн. та сума витрат на проведення експертизи, за результатами якої складений Висновок експерта у розмірі 20724 грн. грн. Враховуючи те, що Міністерство економічного розвитку і торгівлі України та Державна служба інтелектуальної власності, відповідно до покладених на них повноважень, не відслідковує порушення прав власників знаків для товарів і послуг, суд вважає, що з відповідача ТрансЕнергоОіл АГ підлягають стягненню на користь позивача судові витрати понесені ними під час розгляду справи, які складаються з суми сплаченого судового збору в розмірі 1409,60 грн. та витрат на проведення експертизи, за результатами якої складений висновок експерта у розмірі 20724 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial