Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, зобовязання спростувати недостовірну інформацію, посилаючись на те, що 17.07.2009 року до канцелярії Газопромислового управління "Полтавагазвидобування", де він працює, надійшла заява від дружини його брата [PERSON], яка являє собою лист, в якому викладена негативна інформація щодо його особи, містяться факти, які не відповідають дійсності, образливі твердження, що порочать честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, зазначається про завдання тілесних ушкоджень рідній матері та пошкодження майна, тобто вчинення дій, які можуть бути кваліфіковані за ст. ст. 121, 122, 194 КК України, стверджується про психічні вади, що перешкоджають можливості займати посаду начальника юридичного відділу. Вказаними діями відповідач свідомо і грубо порушує норми ст. 62 Конституції України, оспорює конституційні права позивача, гарантовані ст. ст. 30, 40, 47 Конституції України, звернення надіслала за місцем роботи, що не є органом чи організацією, наділеною владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних правовідносинах. Просить визнати інформацію, викладену в листі відповідача від 17.07.2009 року, про те, що позивач неодноразово бив свою матір сковорідкою по голові, ламав їй ногу, псував материні особисті речі, відривав вішалки, відрізав каблуки від взуття, відрізав провід від пральної машинки, зіпсував матері холодильник, - недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права позивача на честь, гідність, ділову репутацію, а також зобов'язати відповідача у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб, як вона була поширена: шляхом надсилання за місцем роботи позивача до ГПУ "Полтавагазвидобування" за адресою: м. Полтава, вул. Європейська, 173, листа наступного змісту: "Я, [PERSON], заявляю, що інформація, викладена мною в листі від 17.07.2009 році стосовно [PERSON], що він неодноразово бив свою матір сковорідкою по голові, ламав їй ногу, псував материні особисті речі, відривав вішалки, відрізав каблуки від взуття, відрізав провід від пральної машинки, зіпсував матері холодильник, є неправдивою та недостовірною", а також стягнути судові витрати. Позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі з наведених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на недоведеність позивачем того факту, що інформація, викладена в листі від 17.07.2009 року, не відповідає дійсності, що надходження цього листа до місця роботи позивача негативно вплинуло на його ділову репутацію та він зазнав порушення його немайнового права на честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, відповідач надала до суду письмові заперечення. в яких просила відмовити [PERSON] в позовних вимогах до неї в звязку з пропуском строку давності звернення до суду, оскільки позивачу було відомо про подану нею заяву за місцем роботи останнього з моменту її надходження, а саме з 17.09.2009 року. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює в Газопромисловому управлінні "Полтавагазвидобування". 17.07.2009 року до канцелярії ГПУ "Полтавагазвидобування" надійшла заява від [PERSON], адресована начальнику управління, в якій вона просить вплинути на поведінку підлеглого [PERSON], який працює заступником начальника юридичного відділу. Вказана заява зареєстрована в канцелярії управління 17.07.2009 року за вх. № 4290, передана керівнику, який, згідно наявної резолюції, доручив працівникам [PERSON], [PERSON] надати відповідь заявнику. [PERSON] у вищевказаному листі вказує, зокрема, наступне: "[PERSON] знущається над хворою матірю пенсіонером. А саме неодноразово бив її сковорідкою по голові після чого в неї мають місце шви, ламав їй ногу, вона 2 м-ці лікувалася в травматологічному відділенні 1 міської лікарні. Так як він постійно примушує матір звільнити йому житлову площу, бо йому в одній кімнаті з батьком тісно, в місцях загального користування псує матерені особисті речі. В ванній кімнаті відриває вішалки, відрізає каблуки від взуття, відрізає провід від пральної машини. Останнє що він зробив зіпсував матері холодильник, який вона придбала 1,5 роки тому за 3\~000 грн. користуючись тим, що він юрист він постійно займається наклепами, що стосується моєї сім`ї". Позивач, обґрунтовуючи позов, наполягав на тому, що вищезазначені обставини є надуманими, не відповідають дійсності, поширені відповідачем за місцем його роботи та є такими, що порушують його особисте немайнове право на честь, гідність, ділову репутацію, та підлягають спростуванню. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт направлення вказаного вище листа за місцем роботи позивача, наполягала на тому, що викладена у ньому інформація про вчинені ним злочини по відношенню до матері відповідає дійсності. Коли мати запросила мене (невістку) і свого старшого сина [PERSON], щоб ми прийшли з [PERSON] поговорили, після нашого візиту він написав брехню до міліції, що мій син [PERSON] це його рідний племінник викрав з його брюк. Про цей факт ми дізналися від дільничого міліціонера. Ми всі писали пояснення з цього випадку. 13.07.2009 року я зі своє сестрою приходили в юридичний відділ до начальника юридичного відділу [PERSON]. Після спілкування з начальником сьогодні 17.07.09 мене знову викликали до міліції. [PERSON] знову написав заяву з черговою брехнею. Ніби то я зі своєю сестрою приходили до нього на роботу погрожували йому що виселемо його з помешкання, відібємо йому голову, зламаємо ребра. Приходячи до начальника я з сестрою взагалі з ним не зустрічалися а прямо зайшли на прийом, де в нас відбулася спокійна розмова і [PERSON] обіцяв з ним поговорити. [PERSON] не може до [PERSON] прийти, так як в неї хворе серце і як мати вона його жаліє. Але нам вже це все надоїло, я не знаю куди він ще буде писати. Мене цікавить одне як така людина з такими психічними вадами може займати таку посаду ще і в юридичному відділі. [PERSON] відреагувати на мою заяву, бо я не знаю, що нас взагалі може чекати. Він говорить, що буде нас знищувати по черзі.». Як встановлено в ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоровя, життя; честь, гідність і ділова репутація; імя (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоровя людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Відповідно до ст.ст.\~3,\~10 Конституції України\~честь та гідність людини визнаються в Україні одними з найвищих соціальних цінностей. Згідно із ч. 1\~ст. 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. В\~ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" визначено, що громадяни України мають право звертатися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій, незалежно від форми власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Відповідно до\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно ст. 30\~Закону України "Про інформацію"\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 липня 1986 року в справі "Лінгенс проти Австрії" зауважено про те, що необхідно проводити різницю між фактами та оціночними судженнями. Існування фактів може бути доведено в той час, як істинність оціночних суджень не завжди підлягає доказуванню. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачає, що здійснення права на свободу вираження поглядів, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві для захисту репутації чи прав інших осіб (ст. 10). Аналогічне положення передбачено і\~ в ст. 34 Конституції України, відповідно до якої здійснення права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, може бути обмежене законом для захисту репутації або прав інших людей. З аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що головною ознакою того, чи певне виловлювання є оціночним судженням чи фактом, є наявність фактичних даних, на які може таке поняття вказувати, а не тільки наявність визначення такого поняття в законодавстві. Зі змісту листа відповідача [PERSON] від 17.07.2009 року вбачається, що вона фактично вказувала на вчинення [PERSON] діянь, які містять ознаки злочинів, повязаних з заподіянням тілесних ушкоджень матері позивача, яке є хворою особою пенсійного віку, вчинення пошкодження належного останній майна, що має значну вартість. При цьому, форма викладу обставин ствердна, у звязку з чим зі змісту листа можливо зробити висновок про те, що вказані факти мали місце в дійсності. Відповідно, висловлені відповідачем в листі від 17.07.2009 року обставини за своїм змістом не є оціночними судженнями та являють собою інформацію, розповсюдження якої підлягає захисту в порядку, встановленому чинним законодавством. Як встановлено в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України в "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року, з наступними змінами та доповненнями, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно п. 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України в "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. В п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України в "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її в пресі, передання по радіо, телебаченню, поширення в мережі Інтернет, викладення в характеристиках, заявах, листах адресованих іншим особам. Недостовірною є інформація, яка викладена неправдиво або містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або існували, але відомості про них не відповідають дійсності. В судовому засіданні відповідач перець Т.О. вказувала, що викладена нею в листі від 17.07.2009 року негативна інформація про позивача [PERSON] щодо вчинення протиправних дій відносно своєї матері заподіяння їй тілесних ушкоджень шляхом побиття сковорідкою по голові та перелому ноги, а також пошкодження належного їй майна вішалки, взуття, пральної машинки, холодильника, - відповідає дійсності, проте доказів на підтвердження обґрунтованості таких тверджень суду не надала. Натомість позивач [PERSON] заявляючи про недостовірність цієї інформації про вчинення ним злочинів по відношенню до матері, надав суду довідку УІТ ГУМВС України в Полтавській області про те, що він станом на 01.04.2010 року засудженим (за кримінальними справами) не значиться та в розшуку не перебуває. Враховуючи викладене, а також те, що чинним цивільним законодавством закріплена презумпція добропорядності особи, а згідно з положеннями ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена про позивача інформація є достовірною, покладається на відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав стверджувати про те, що викладена відповідачем інформація містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, тобто за своїм змістом є недостовірною. Крім того, з огляду на те, що зазначена вище інформація викладена відповідачем [PERSON] в листі від 17.09.2016 року, адресованому керівнику підприємства, де працює позивач, вказане підприємство не належить до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, відтак очевидно, що метою направлення цього листа було саме розповсюдження зазначеної в ньому інформації, з цим листом були ознайомлені окремі працівники ГПУ "Полтавагазвидобування", в тому числі ті, які керівниками позивача, а оскільки в листі зазначено про вчинення [PERSON] дій, які мають ознаки злочинів, тоді як він працює юрисконсультом, очевидно, що він був спрямований на формування негативного ставлення до нього з боку керівництва та дискредитування в очах співробітників, суд приходить до висновку про наявність підстав стверджувати про поширення відповідачем негативної інформації про позивача, що порушує його особисте немайнове право на честь, гідність та ділову репутацію. Як встановлено в ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Враховуючи викладене, суд приходить до переконливого висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання недостовірною і такою, що порушує його особисті немайнові права позивача на честь, гідність, ділову репутацію, інформацію, викладену в листі відповідача [PERSON] від 17.07.2009 року, про те, що позивач неодноразово бив свою матір сковорідкою по голові, ламав їй ногу, псував материні особисті речі, відривав вішалки, відрізав каблуки від взуття, відрізав провід від пральної машинки, зіпсував матері холодильник, та вимоги про покладення на відповідача обовязку у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб, як вона була поширена - шляхом надсилання за місцем роботи позивача до ГПУ "Полтавагазвидобування" відповідного листа. Вирішуючи клопотання відповідача про застосування при вирішенні спору строку позовної давності, суд враховує наступне. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України за "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009 року вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність на них не поширюється, крім випадків, встановлених законом, зокрема пунктом 2 частини другої статті 258 ЦК України і статтею 37 Закону про пресу. А тому суд приходить до висновку про безпідставність клопотання відповідача та відсутність підстав для застосування строків позовної давності. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на положення вищенаведеної норми, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір, сплаченим останнім при зверненні до суду в загальній сумі 1102 грн. 40 коп. При вирішенні питання щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд враховує, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України "Про граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справ" визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як встановлено в п. 48 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17 жовтня 2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем надано суду квитанцію, яка підтверджує факт сплати адвокату [PERSON] коштів в сумі20500 грн. 00 коп. за надання правової допомоги. Разом з тим, позивачем та його представником в ході судового розгляду справи не надано суду розрахунок витрат, понесених позивачем на правову допомогу, у звязку з чим суд не знаходить підстав для їх стягнення з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved