Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання на території України у період з 1971 року по теперішній час, у тому числі станом на 13.11.1991 року. Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що [INFO] року він був народжений та згодом зареєстрований на території України Донецької області м.Торецьку (Дзержинську), що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 07.09.1971 року Відділом актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції, актовий запис №433. (а.с.5). 06.09.1989 року Відділом внутрішніх справ Дзержинського міськвиконкому Донецької області заявнику був виданий паспорт громадянина СРСР, серії [NUMBER].(а.с.4). У 1992 році заявник був засуджений до позбавлення волі з 24.03.1992 року по 23.06.1995 року, про що свідчить довідка серії [NUMBER] від 23.06.1995 року. (а.с.6). Після звільнення в 1995 року заявник свій паспорт громадянина СРСР на паспорт громадянина України не обміняв. В даний час у заявника виникла необхідність в отриманні паспорта громадянина України з огляду на бажання адаптуватися в суспільстві, стати повноцінним громадянином, зареєструватися на постійному місці проживання, влаштуватися на роботу. Зазначає, що до громадянства інших держав не належить. В судовому засіданні 19.04.2017 року заявником уточнено вимоги заяви, а саме, заявник просить визнати факт його постійного проживання в Україні на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) і не належність до громадянства інших держав. Уповноважений представник заявника в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні. Представник заінтересованої особи - Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області, в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог не заперечував. За письмовою заявою [PERSON] від 13.05.2017 року та письмовою заявою уповноваженого представника заявника - [PERSON], судом до участі у справі в якості свідків на підставі ст.136 ЦПК України залучені гр.[PERSON], гр.[PERSON], гр.[PERSON]. Водночас, свідчення [PERSON] судом не прийнято до уваги, оскільки під час допиту з'ясувалось, що за віком (дата народження 25.12.1996 року) даний свідок підтвердити факт проживання [PERSON] станом на 13.11.1991 році на території України не може. В свою чергу, свідок [PERSON] під присягою факт проживання [PERSON] станом на 13.11.1991 році на території України підтвердив. Зокрема, суду пояснив, що він є чоловіком рідної сестри заявника по справі, добре знає заявника, його сім'ю, неодноразово був у нього вдома, а отже може підтвердити що з 1971 року по теперішній час, у тому числі станом на 13.11.1991 року (окрім часу перебування заявника в місцях позбавлення волі) останній постійно проживав в м.Торецьку (Дзержинську). Факт проживання [PERSON] станом на 13.11.1991 році на території України підтвердив також свідок [PERSON], який є начальником штабу "Правопорядок-12" у м.Торецьку (Дзержинськ) Донецької області. Окрім того, як вбачається з наданого Громадським об'єднанням по охороні громадського порядку "Правопорядок-12" Акту №б/н від 16.03.2017 року, факт проживання [PERSON] з 1989 року по 1992 рік (тобто, у тому числі станом на 13.11.1991 року) на території України за адресою: [ADDRESS], підтверджують сусіди [PERSON] та [PERSON]. Акт засвідчений особистими підписами зазначених вище осіб. Вислухавши пояснення всіх учасників судового процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне: Як вбачається з матеріалів справи, заявник по справі - [PERSON], народився [INFO] року м.Торецьк (м.Дзержинськ) Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 07.09.1971 року Відділом актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції, актовий запис №433. (а.с.5). 06.09.1989 року Відділом внутрішніх справ Дзержинського міськвиконкому Донецької області заявнику виданий паспорт громадянина СРСР, серії [NUMBER].(а.с.4). У 1992 році заявник був засуджений до позбавлення волі з 24.03.1992 року по 23.06.1995 року, про що свідчить довідка серії [NUMBER] від 23.06.1995 року. (а.с.6). Після звільнення в 1995 року заявник свій паспорт громадянина СРСР на паспорт громадянина України не обміняв. В даний час у заявника виникла необхідність в отриманні паспорта громадянина України з огляду на бажання адаптуватися в суспільстві, стати повноцінним громадянином, зареєструватися на постійному місці проживання, влаштуватися на роботу. Дані щодо належності заявника до громадянства інших держав у суду відсутні. Отже, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення заяви, суд виходив з наступного: Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні та не були громадянами інших держав. Згідно п.9 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 в редакції від 27 червня 2006р. №588/2006, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); \Підпункт "б" пункту 9 в редакції Указу Президента № 367/2012 від 30.05.2012\ в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року. В свою чергу, згідно зі ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Отже, Цивільно-процесуальний кодекс України (за виключенням приписів ст.ст.59-60 ЦПК України) пріоритет одного доказу перед іншим не визначає та фактично вважає всі докази рівними за юридичною силою, зокрема, покази свідків, письмові докази, висновки експертів, тощо. Відповідно до ст.ст. 234, 256 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи викладені вище обставини, наявні у справі докази, з огляду на відсутність іншого порядку встановлення факту постійного проживання особи на території України на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України", тобто, станом на 13.11.1991 року, окрім як за допомогою судового рішення, суд вважає вимоги заяви обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved