Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про зміну розміру аліментів, стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання та стягнення заборгованості по аліментам. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу народились діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18.01.2018 року шлюб між сторонами розірвано. На підставі Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15.01.2019 року стягнуто з відповідача на користь дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. на кожну дитину, яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 24.04.2018 року і до досягнення повноліття. Оскільки з квітня 2018 року, після визначення аліментів у розмірі 1000 грн., значно збільшився розмір мінімальної заробітної плати, розмір прожиткового мінімуму, збільшились ціни та, відповідно, і витрати на неповнолітнього сина становлять 5000-6000 грн. щомісячно, у зв`язку з чим, позивач просить суд змінити встановлений Рішенням Вишгородським районним судом Київської області від 15.01.2019 року по справі № 363/1461/18 розмір аліментів та стягнути з відповідача аліменти на сина у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно з наступною індексацією, до досягнення дитиною повноліття. Крім того, оскільки дочка з вересня 2019 року є студенткою Київського національного торговельно-економічного університету, факультет міжнародної торгівлі та права, де навчається на контрактній основі, денна форма навчання, у зв`язку із чим, потребує матеріальної допомоги та, відповідно, стягнення аліментів з відповідача. Також, позивачем зазначено про необхідність стягнення заборгованості по сплаті індексації аліментів за період з 24.04.2018 року по 31.07.2020 року. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 10.11.2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання у порядку спрощеного позовного провадження. 23.03.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову, вказував на те, що перебуває у пошуках постійної роботи, на його утриманні перебуває дружина та малолітня дочка, та син дружини від попереднього шлюб. Крім того, вказав, що зазначена у позові сума аліментів перевищує його фінансові можливості їх сплачувати, а тому підстав для збільшення розміру аліментів на сина у розмірі 2500 грн., сплати аліментів на повнолітню дочку, яка продовжує навчання та стягнення заборгованості по індексації немає. Посилаючись на зазначені обставини, просив частково задовольнити позовні вимоги та призначити аліменти у розмірі 1500 грн., а в інший частині позовних вимог - відмовити. 05.04.2021 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій вказала на те, індексація аліментів передбачена як самим рішенням суду, так і Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі». Крім того, витрати на щоденні потреби дитини становлять 5000-6000 грн., і сплачуваних відповідачем аліментів у розмірі 1000 грн. не достатньою для забезпечення дитині гідного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку сина, а тому аліментів, які сплачує відповідач не достатньо. Також, враховуючи те, що повнолітня донька продовжує навчання на денній формі, що виключає можливість самостійного забезпечення дочкою своїх потреб, виникла необхідність у стягненні з відповідача аліментів у розмірі 3000 грн. 13.04.2021 року відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, де зазначив, що наразі для нього посильно виплачувати аліменти на неповнолітнього сина у розмірі 1500 грн., в іншій частині позовні вимоги не визнає та вважає їх необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. Крім того, звернула увагу суду на те, що витрати на утримання неповнолітнього сина, повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, є досить високими, до обов`язкових витрат відноситься придбання продуктів харчування, необхідного одягу, взуття, оплата за навчання, придбання літератури для навчання та розвитку, лікування, сплата комунальних послуг та інші непередбачувані витрати. Відповідач направив до суду клопотання, яким просив розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 01.10.2002 року, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві та свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 07.09.2007 року, виданого відділом актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції Київської області, у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] (а.с.10-11). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18.01.2018 року по справі № 363/4100/17 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 січня 2019 року було постановлено рішення по справі № 363/1461/18 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів щомісячно на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. на кожну дитину, яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 24.04.2018 року і до досягнення повноліття (а.с. 7-8). Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по сплаті індексації аліментів за період з 24.04.2019 року по 31.07.2020 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.184 ч.2 СК України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру в тому числі розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Індексація грошових доходів проводиться відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 (надалі за текстом - Порядок). Відповідно до пункту 2 Порядку індексації підлягає, зокрема, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Право на індексацію відбувається, коли індекс споживчих цін, обчислений наростаючим підсумком, перевищить поріг індексації, який із січня 2016 року встановлено у розмірі 103 %. Згідно з пунктом 6 Порядку індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами - підприємцями, які провадять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів. Індексація таких аліментів проводиться за рахунок коштів платника аліментів. Пунктом 10.4 Порядку визначено, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється з місяця, в якому призначено аліменти. Для аліментів, визначених судом у твердій грошовій сумі, що були призначені до червня 2016 року, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з часу набрання чинності Законом України від 17.05.2016 року №1368-VIII "Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі", тобто з червня 2016 року. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, індексується у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб. При цьому, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, разом із сумою індексації не повинен перевищувати 50 % грошового доходу платника аліментів. Так, індекс інфляції становив: у квітні 2018 року - 100,8 , травні 2018 року - 100,00, червні 2018 року - 100,00, липень 2018 року - 99,3, серпень 2018 року - 100,00, вересень 2018 року - 101,9, жовтень 2018 року - 101,7, листопад 2018 року - 101,4, грудень 2018 року - 100,8, січень 2019 року - 101,00, лютий 2019 року - 100,5, березень 2019 року - 100,9, квітень 2019 року - 101,00, травень 2019 року - 100,7, червень 2019 року - 99,5, липень 2019 року - 99,4, серпень 2019 року - 99,7, вересень 2019 року - 100,7, жовтень 2019 року - 100,7, листопад 2019 року - 100,1, грудень 2019 року - 99,8, січень 2020 року - 100,2, лютий 2020 року - 99,7, березень 2020 року - 100,8, квітень 2020 року - 100,8, травень 2020 року - 100,3, червень 2020 року - 100,2, липень 2020 року - 99,4. З викладеного вбачається, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, провинна проводитись відповідно до вищевказаного законодавства органом виконавчої служби або підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами - підприємцями, які провадять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів. Отже, тривале зростання загального рівня цін, що відображує зниження купівельної спроможності грошової одиниці ( інфляція) саме по собі не потребує звернення отримувача аліментів до суду з відповідним позовом про збільшення розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, оскільки законодавством передбачено відповідний механізм індексації ( підвищення) розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач не зверталась до державної виконавчої служби з відповідною заявою щодо проведення індексації аліментів, визначених судом у твердій грошовій сумі, відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, враховуючи вищевказані Зміни та положення Закону України від 17.05.2016 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі». Крім того, Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018 року було внесено зміни до ч. 2 ст. 184 Сімейного кодексу України та викладено її у наступній редакції: розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Законом України «Про внесення змін до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» щодо обов`язку виконавця проводити індексацію розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» від 01 вересня 2020 року № 831-ІХ встановлено, що індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Індексація розміру аліментів проводиться щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів. У разі самостійного надіслання стягувачем виконавчого документа безпосередньо підприємству, установі, організації, фізичній особі - підприємцю чи фізичній особі, зазначеним у частині першій статті 7 цього Закону, індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідно до ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» у вказаній редакції Закону від 01 вересня 2020 року, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Враховуючи вищевикладені норми законодавства, доводи позовної заяви, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду, оскільки, сам по собі факт наявності інфляції не може бути підставою для задоволення заявлених позовних вимог, а є підставою для проведення індексації розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, у порядку, передбаченому чинним законодавством. Відтак, у цій частині позовних вимог слід відмовити. Щодо решти позовних вимог суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Законодавчим положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Частиною 1 статті 192 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду і пов`язує таку заміну із способом їх присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на наявність імперативного дозволу змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. ст. 183, 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Як з`ясовано, розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання дітей на користь позивача визначено судом у твердій грошовій сумі 1000 грн. на кожну дитину, яка підлягає індексації, починаючи з 24 квітня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Зі змісту наведених законодавчих приписів слід дійти висновку, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження, стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», встановлено у 2019 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», встановлено у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Положеннями статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Отже, аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, у разі отримання відповідачем іншого прибутку, зміни його матеріального становища, позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів. Враховуючи те, що прожитковий мінімуму на одну дитину з 2019 року становить 2027 грн., а з 2020 року - 2218 грн., тобто, на двох дітей становить - 4054 грн. та 4436 грн. відповідно, і із наданих відповідачем письмових пояснень, а також часткового визнання позову, вбачається, що останній має змогу сплачувати такий розмір аліментів. Отже, враховуючи матеріальний стан відповідача, розмір щомісячних витрат на неповнолітнього сина, суд доходить висновку про можливість зміни розміру аліментів з твердої суми у розмірі 1000 гривень на 2500 гривень, який буде відповідати інтересам сина та можливостям батька сплачувати аліменти у такому розмірі. Судом також встановлено, що відповідно до Договору № 3338 д/6к про навчання (підготовку) від 02.09.2019 року, укладеного між позивачем та Київським національним торговельно-економічним університетом, [PERSON] дійсно навчається в Київському національному торговельно-економічному університеті з 01.09.2019 року і є студенткою факультету міжнародної торгівлі та права, форма навчання денна на контрактній основі і стипендії не отримує (а.с. 46-51). За правилами частини першої статті 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 Сімейного кодексу України ). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Верховний Суд у Постанові від 29.01.2018 року у справі № 622/373/16-ц зазначив, що положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання обов`язку утримувати дитину, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Верховний Суд роз`яснив, що правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 Сімейного кодексу України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь та на утримання повнолітньої дочки [PERSON] аліментів в розмірі 3000 грн. до закінчення дочкою навчання, однак, не більше як до досягнення нею 23-річного віку. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial