Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

18 грудня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. На обґрунтування позову [PERSON] вказала, що зазначена квартира була придбана у період шлюбу з відповідачем [PERSON], але за її власні кошти, оскільки на час придбання цієї квартири відповідач відбував покарання у вигляді позбавлення волі. У відзиві відповідач заперечує проти задоволення позову та посилається на те, що відповідач не подала доказів на підтвердження факту придбання нею спірної квартири за рахунок коштів, які належали їй особисто. Натомість факт придбання квартири, яка є предметом позову, за кошти подружжя підтверджується такими обставинами: по-перше час, що минув з моменту засудження відповідача до покарання у вигляді позбавлення волі до моменту придбання [PERSON] зазначеної квартири становить трохи більше чотирьох місяців та є об'єктивно недостатнім для накопичення позивачем коштів для придбання квартири, по-друге, [PERSON], перебуваючи у місцях позбавлення волі, видав [PERSON] довіреність на продаж належної йому квартири [ADDRESS], по-третє, норми статей 24-11 КпШС, які підлягають застосуванню у цій справі, оскільки спірні правовідносини виникли у 2001 році, не передбачали можливості визнання набутого під час шлюбу майна особистою приватною власністю одного з подружжя. У відповіді на відзив позивач зазначила, що кошти для придбання квартири №33, яка є предметом спору, вона отримала за рахунок продажу власної квартири [ADDRESS], а також за рахунок наданої їй [PERSON] позики у сумі 9000 гривень. Ухвалою суду від 19 березня 2018 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано з КП "Олександрійське МБТІ" документи або належним чином завірені копії, що підтверджують перехід права власності на квартиру [ADDRESS] від [PERSON] до іншої особи. Ухвалою суду від 13 квітня 2018 року задоволено клопотання позивача та витребувано з КП "Олександрійське МБТІ" належним чином завірену копію договору купівлі-продажу та інші документи або належним чином завірені копії, що підтверджують перехід права власності на квартиру [ADDRESS], яку у грудні 2000 року відчужувала продавець [PERSON]. У судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON] підтримали позов із зазначених у ньому підстав. Представник наголосив на тому, що оскільки квартира придбана під час перебування відповідача у місцях позбавлення волі і оскільки ця квартира придбана за кошти від продажу власної квартири позивача, а також за кошти, які вона взяла у борг. Тому позивач та її представник вважають, що ця квартира є особистою приватною власність позивача. Спірна квартира була придбана за 9 тисяч гривень, власна квартира позивача була продана за 6 тисяч гривень плюс 9000 гривень позивач взяла у борг. Кошти, отримані від продажу належної відповідачу квартири, а саме 800 доларів були витрачені таким чином: половина пішла на оплату боргів з комунальних послуг за продану квартиру відповідача і решта були передані відповідачу, оскільки він у той час відбував покарання у потребував цих коштів для забезпечення своїх потреб у місцях позбавлення волі. Причин з яких у договорі продажу квартири відповідача зазначено вдвічі більшу суму продажу, ніж та, про які стверджує позивач, вона не змогла пояснити. Представник відповідача заперечував проти позову з підстав зазначених у відзиві. Окремо наголосив на відсутності допустимих і достатніх доказів, які підтверджують придбання спірної квартири за особисті кошти позивача. Також представник поставив під сумнів достовірність наданої позивачем боргової розписки, клопотань про проведення відповідної експертизи не подавав. Також у договорі зазначено, що квартира придбана за 1 тисячу гривень, хоча у судовому засіданні усно стверджує, що заплатила 9 тисяч. Також представник посилається те те, що позивач за дорученням відповідача продала належну йому до шлюбу квартиру. Також посилається на те, що КпШСУ у ст 22, 24 не передбачає можливості визнання набутого за час шлюбу майна об'єктом особистої приватної власності. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані суду докази, суд встановив такі обставини і дійшов таких висновків. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 8 жовтня 1993 року, виданого Олександрійською міською радою згідно ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" [PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS]. 18 листопада 1997 року згідно ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" виконком Олександрійської міської ради видав свідоцтво про право власності на житло, за яким [PERSON] та члену її сім'ї [PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS]. 1 березня 2000 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб. Це підтверджується наданою суду копією свідоцтва про одруження, виданого 1 березня 2000 року у палаці урочистих подій Олександрійської міської ради. 28 грудня 2000 року [PERSON] дала [PERSON] боргову розписку про те, що вона взяла у нього у борг 9000 гривень на купівлю квартири за адресою [ADDRESS], та взяла зобов'язання повернути борг 28 червня 2001 року. Під цією розпискою розміщена розписка [PERSON] про те, що він 25 червня 2001 року отримав гроші у сумі 9000 гривень. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] повідомив, що він знайомий позивачем [PERSON], вона є його другом дитинства, відповідача [PERSON] свідок бачив, але особисто з ним не знайомий. Свідок пояснив, що [PERSON] брала у свідка у борг кошти у сумі 9000 гривень для придбання квартири. Вона продала власну квартиру і хотіла придбати іншу, на придбання якої у неї не вистачало коштів. Наприкінці 2000 року після 21 грудня і до Нового року свідок дав їй у борг 9000 гривень для придбання квартири, які вона на початку літа 2001 році повернула. З 29 серпня 2000 року по 22 серпня 2001 року [PERSON] відбував покарання у виді позбавлення волі. Це підтверджується довідкою №475 від 12 квітня 2001 року, виданою Кагарлицькою виправною колонією Київської області та постановою Кагарлицького районного суду Київської області від 7 серпня 2001 року. 18 грудня 2000 року на Універсальній товарній біржі "Ален" укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON], яка діяла від свого імені і від імені неповнолітнього [PERSON], продала ТОВ Копманія Департамент" квартиру [ADDRESS]. У договорі зазначена ціна продажу 9400 грн. Дійсність цього договору ніким не оспорюється. 18 грудня 2000 року на Універсальній товарній біржі "Ален" укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON], від імені якого на підставі дорученні діяла [PERSON], продав ТОВ "Компанія Департамент" квартиру [ADDRESS]. У договорі зазначена ціна продажу 8300 грн. Цей договір зареєстрований у БТІ і його дійсність ніким не оспорюється. 3 січня 2001 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. У договорі зазначена ціна продажу 1000 грн. Цей договір був зареєстрований у БТІ 10 січня 2001 року. Рішенням Олександрійського міського суду Кіровоградської області від 12 квітня 2007 року зазначений договір визнаний дійсним. 27 листопада 2006 шлюб [PERSON] і [PERSON] розірвано. Це підтверджується відповідною копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Олександрія Олександрійського міськрайонного управління юстиції 27 листопада 2006 року. Вирішуючи спір, суд застосовує такі норми права. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин (придбання спірної квартири), а саме КпШС України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Також суд виходить з того, що відповідно до зазначених норм КпШС та п. 9 Постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Враховуючи встановлені у справі обставини і зазначені норми прави, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана за договором купівлі-продажу під час шлюбу. Таким чином відсутні передбачені ст. 24 КпШС підстави для визнання спірної квартири роздільним майном подружжя. Крім цього, позивачем не доведено, що джерелом придбання спірної квартири, ціна якої відповідно до договору становила 1000 гривень, були кошти, отримані від продажу належного їй до укладення шлюбу майна. Так, після укладення шлюбу [PERSON] взяла у борг 9000 гривень, здійснила продаж двох набутих сторонами до шлюбу квартир, одна з яких належала їй та неповнолітньому [PERSON], ціна продажу 9400 грн., а друга належала чоловіку [PERSON], ціна продажу 8300 гривень. Таким чином лише половина з 9400 грн. була отримана позивачем від продажу належного їй до шлюбу майна, а саме ? частини спірної квартири, яка була придбана [PERSON] 18 листопада 1997 року згідно ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду". Суду не надано доказів, що саме ці кошти були витрачені на придбання спірної квартири. Також відсутні докази того, що кошти, які були отримані [PERSON] у борг, є її особистою власністю, оскільки вони були отримані під час шлюбу, борг був повернений також під час шлюбу, відсутні докази того, що кошти, необхідні для повернення боргу, були набуті позивачем за рахунок продажу належного їй до шлюбу майна. Відбування відповідачем [PERSON] покарання у час, коли його дружина придбала спірну квартиру з огляду на норми 22 КпШС не є безумовним доказом того, що ця квартира була придбана за кошти, що були роздільною власністю подружжя. Більш того, до моменту придбання цієї квартири відповідач, перебуваючи у шлюбі, отримав кошти від продажу належної йому до шлюбу квартири, яка відповідно до умов відповідного договору була продана за 8300 гривень. Також відсутні докази того, що ці кошти, які отримав відповідач, були використані на придбання іншого майна. Отже підстави для визнання спірної квартири роздільною власністю подружжя відсутні. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed