Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом (враховуючи уточнення), в якому просить суд: - стягнути з відповідача ДП «Луганський облавтодор» на користь позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 1512,37 гривень; - стягнути з відповідача ДП «Луганський облавтодор» на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 37\~176, 45 гривень; - стягнути з відповідача ДП «Луганський облавтодор» на користь позивача моральну шкоду в сумі 12\~500, 00 гривень; - судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 01 червня 2008 року по 22 липня 2014 року [PERSON] працював дорожнім працівником IV розряду у [PERSON] "Словяносербський райавтодор" Державного підприємства «Луганський облавтодор». Згідно з наказом №62 від 22.07.2014 [PERSON] було звільнено на підставі п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України. У звязку з подіями в Сході Україні позивач з родиною був змушений покинути своє місце проживання і на теперішній час вони зареєстровані, як особи, переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. З 03 серпня 2015 року позивач прийнятий на посаду фахівця з підготовки замовлень підрозділу з обслуговування "Хаск-Флекс" ТОВ "Нано Про", а з 10 березня 2015 року обіймає посаду фахівця з підготовки замовлень підрозділу з обслуговування "Хаск-Флекс" ТОВ «Консалтингова компанія «Група Рост». Згідно з довідкою №39 від 14.09.2014, виданою Державним підприємством «Луганський облавтодор» Філія "Словяносербський райавтодор" заборгованість по заробітній платі за період з лютого по липень 2014 року складає 1512,37 гривень. В силу положень ст.116 КЗпП України відповідач зобовязаний виплатити позивачу заборгованість із заробітної плати у розмірі 1512,37 гривень. Разом з тим, на підставі ст.117 КЗпП України позивачу має бути виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку, розмір якого позивачем підраховано з врахуванням постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 та складає 37\~176, 45 гривень. Між тим, оскільки тривалими, незаконними діями відповідача, повязаними з затримкою виплати заробітної плати, позивачу було нанесені душевні страждання, які полягали у порушенні ритму його повсякденного життя, адже він та його родина переживали стресовий стан у звязку з відсутністю грошей та неможливістю належним чином забезпечити неповнолітніх дітей, а також вирішити інші побутові питання, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 12\~500,00 гривень, яка на його думку є адекватною і спів мірною розміру заподіяної моральної шкоди. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року відкрито провадження у справі. У судове засідання позивач не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду надійшла заява від його представника [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в якій остання просить слухати дану справу за її відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а в разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяв, клопотань чи відзивів на позовну заяву від представника відповідача не надходило. Причини своєї неявки в судові засідання суд не повідомив, заява про розгляд справи у його відсутність не надавав. У відповідності до ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши приведені обґрунтування та докази у їх сукупності, приходить до наступного. За приписами ст.ст.12, 13, 77 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У відповідності з вимогами ст.94 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як встановлено судом з матеріалів справи, [PERSON] з 01 червня 2008 року по 22 липня 2014 року працював дорожнім працівником IV розряду у [PERSON] "Словяносербський райавтодор" Державного підприємства «Луганський облавтодор». Згідно з наказом №62 від 22.07.2014 [PERSON] було звільнено на підставі п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України У відповідності до оригіналу довідки від 14 вересня 2014 року за вих.№39, виданої [PERSON] "Слов"яносербський райавтодор" ДП "Луганський облавтодор", за період з лютого по липень 2014 року перед [PERSON] [PERSON] "Словяносербський райавтодор" ДП "Луганський облавтодор" має заборгованість по заробітній платі, яка складає 1512,37 гривень. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] "Словяносербський райавтодор" є підрозділом ДП "Луганський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України". [PERSON] "Словяносербський райавтодор" не є юридичною особою, це лише відокремлений підрозділ ДП "Луганський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України". Відтак, і нести відповідальність, зокрема, у цивільно-правових відносинах, не може. Отже, хоча позивач і був працевлаштований в [PERSON] "Словяносербський райавтодор", відповідачем у даній справі дійсно має бути саме ДП "Луганський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України". З огляну на приведене вище, суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 1512, 37 гривень. Стосовно ж позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то суд зазначає наступне. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. В постанові Верховного Суду України від 02.07.2015 по справі № 6-7цс-14 зазначено, що аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1996 року (далі - Порядок) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно розрахунку приведеним у позовній заяві, позивачем підраховано середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 37\~176, 45 гривень, виходячи з наступного. Як вбачається з Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного Фонду України, форма ОК-7, за вих.№2392-08/44 від 20.02.2017, заробітна плата позивача за травень місяць 2014 року складала 1345,57 гривень, а за червень 2014 року 1058,80 гривень. Розмір заробітної плати за останні два місяці роботи позивача за відрахуванням обовязкових платежів (3,6 % та 15 %) складає за травень 2014 року 1102,56 гривень та за червень 2014 року 867,58 гривень, а разом 1970,14 гривень. Кількість робочих днів за травень та червень 2014 року склала 38 днів. Відтак, середньоденна заробітна плата позивача становить 51,85 гривень (1970,14 гривень / 38 днів). Станом на 31.05.2017 відповідач не сплачує позивачеві заборгованість по заробітній платі протягом 717 робочих днів. Таким чином, середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за час затримки розрахунку становить 37\~176, 45 гривень (51,85 гривень х 717 робочих днів). Представником відповідача не було надано суду іншого розрахунку заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, а також не надано жодного доказу, який би спростував розрахунок позивача. Відповідно до ст.ст. 2, 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» п. 1 ст. 46 Конвенції рішення Європейського суду з прав людини є обовязковими для виконання. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Судова колегія звертає увагу, що поняття «майно» яке міститься у статті 1 Першого Протоколу Європейської Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст.41 Конституції України та чинному ЦК України. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішеннях у справах «Онерїлдіз проти Туреччини» п.128, та «Беєлер проти Італії» п.119. Отже,

Outcome: partial