Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

15.08.17 р. заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті. Заява обґрунтована тим, що він донедавна проживав у м. Луганську, вимушений переїхати проживати у м. Ковель Волинської області. Його батько - [PERSON], [INFO] р. н., помер [INFO] р. у м. Луганську. Про це було видано довідку про причину смерті № 169 від 02.03.17 р.. Мається і копія лікарського свідоцтва про смерть № 169 і документ з назвою «Свідоцтво про смерть» серії [NUMBER] від 03.03.17 р.. Однак, він не має змоги зареєструвати смерть батька у встановленому законом порядку. Після переїзду у м. Ковель Волинської області він звернувся до заінтересованої особи для реєстрації смерті батька, однак, отримав відмову, так як подані ним наявні у нього документи не відповідають вимогам законодавства. Покликаючись на ч. 3 ст. 49 ЦК України, ст. 1, ч. 1 - 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», постанову ВР України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.15 р. № 254 - VIII, ч. 1 ст. 257 -1 ЦПК України, зазначає, що його родинні стосунки з померлим стверджені документально, а проведення реєстрації смерті батька на вказаній вище території не здійснена уповноваженими на те державними органами України. Встановлення факту смерті необхідне для реєстрації смерті батька на території України та вирішення спадкових питань. Заявник та його представник - адвокат - в судовому засіданні заяву, кожен зокрема, підтримали, обґрунтувавши її вищенаведеними доводами, просять заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи у судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечила, суду пояснила, що реєстрація смерті батька заявника виявилась неможливою в органах ацс з причин, наведених у письмовій відмові від 08.08.17 р.. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, що зібрані у справі, приходить до висновку про підставність заяви. Так, судом встановлено, що заявник є сином [PERSON], [INFO] р. н., уродженця с. Оскочного Краснінського району Липецької області, який, відповідно до довідки про причину смерті № 169 від 02.03.17 р., лікарського свідоцтва про смерть № 169 від 02.03.17 р., виданих Луганською міськполіклінікою № 10, помер [INFO] р. у віці 84 р., в м. Луганську. Державна реєстрація смерті громадянина [PERSON], [INFO] р. н., не була проведена на території України, що стверджується відмовою заінтересованої особи у проведенні такої реєстрації № 1 266/02 - 7. 05.05 - 54 від 08.08.17 р. Згідно ст. 257 - 1 ЦПК України - заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній ВР України, може бути подана родичами померлого до суду за межами такої території України. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово - медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені ч. 2 цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, ін. осіб. Відповідно п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Оскільки реєстрація смерті громадянина [PERSON] в органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась, то є підстави в судовому порядку встановити факт смерті останнього, що достовірно встановлений судом. Під час вирішення питання щодо оцінки доказів суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, що відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду такої ж категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.ь Суд враховує наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, що має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника; керується ст. 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в т. ч. з урахуванням документів, що видані органами та установами, що знаходяться на такій території як виняток з оцінкою їх разом з іншими доказами у справі у їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку ст. 257 - 1 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved