Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якого діє адвокат [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про визнання недійсним кредитного договору № 72809/1 від 28 вересня 2007 в порядку Закону України "Про захист прав споживачів". Ухвалою суду від 22.01.2018 року прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, а саме, про визнання недійсним договору іпотеки від 01.10.2007 року про передачу в іпотеку незакінченого будівництвом житлового будинку в [ADDRESS], який укладений на забезпечення виконання зобов'язань за оспорюваним кредитним договором між сторонами № 72809/1 від 28.09.20107 року. Позов обґрунтовує тим, що 28.09.2007 року між позивачем та ПАТ "Державний ощадний банк України" був укладений договір , за умовами якого банк зобов'язався надати кредит в розмірі 20 000 доларів з строком погашення 27.09.2027 року та сплатою за користування кредитом 12% річних, в забезпечення виконання такого кредитного договору між сторонами було укладено договір іпотеки нерухомого майна На думку позивача та його представника, укладений кредитний договір № 72809/1 від 28.09.2007 року за своїм змістом, текстом суперечить чинному законодавству, а відтак його слід визнати недійсним з моменту укладення. Крім того просять визнати недійсним договір іпотеки від 01.10.2007 року про передачу в іпотеку незакінченого будівництвом житлового будинку в [ADDRESS], який укладений на забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між сторонами № 72809/1 від 28.09.2007 року, оскільки вважають, що недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлене ЦК України. Однією з підстав недійсності кредитного договору позивач та його представник зазначають те, що при укладенні кредитного договору банк у порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав йому у письмовій формі інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, а у кредитному договорі відсутній детальний розпис орієнтовної сукупної вартості кредиту (в процентному та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо); у порушення п. 3.2 та п. 3.3 Правил надання банками інформації споживачу кредитний договір не містить графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом. Відповідно до постанови Правління Національного банку України за №168 від 10 травня 2007року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про графік платежів із зазначенням сум погашення основного боргу, відсотків за користуванням кредиту та інших супутніх послуг чи фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом, і такий графік як зазначає позивач між сторонами не підписувався. Перед укладенням договору банк не надав позивачу, як позичальнику інформації для здійснення свідомого вибору, не надав інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що є на думку позивача і його представника порушенням приписів п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки позивач при укладенні кредитного договору не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонується Банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», позивач вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак його слід визнати недійсним з моменту кладення. Окрім того, позивач вказує на те, що умови оспорюваного договору відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими, вимоги даних законодавчих норм при укладенні кредитного договору відповідачем виконані не були. Договір кредиту був укладений з порушенням принципу рівності сторін та загальних засад цивільного законодавства - добросовісності. Зокрема, у кредитному договорі Банк встановив умови, щодо обов'язку сплати позичальником на користь Банку комісійної винагороди за надання Кредиту в розмірі 1009,00 грн. та в договорі наявна умова щодо обов'язку сплати Банку комісійної винагороди за надання інформаційно-консультаційних послуг щодо порядку кредитування, оформлення документів, роз'яснення діючих вимог щодо кредитування. Вважає, що умови договору за якими необхідно сплатити комісію є несправедливими умовами договору та відповідно і недійсними. Крім того, позивач вказує на те, що умови договору є несправедливими, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, якого введено в оману. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Вказує на те, що перелічені порушення свідчать, що кредитний договір суперечить іншим актам цивільного законодавства, тому має бути визнаний недійсним. В зв'язку з тим, що несправедливим є основний договір кредиту, який слід визнати недійсним, вважають, що недійсним слід визнати і договір іпотеки, укладений між позивачем та ПАТ «Державний Ощадний Банк». З посиланням на викладене, просить суд визнати недійсним договір кредитної лінії № 72809/1 від 28.09.2007 року з підстав, передбачених ст. 203, ст. 215 ЦК України, вказуючи, що кредитний договір суперечить актам цивільного законодавства. Представником відповідача на позов подано відзив, відповідно до якого, позов вважає безпідставним та необґрунтованим, а заявлені вимоги такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства та умовах укладеного між сторонами договору з огляду на наступне. 28 вересня 2007 року між АТ «Ощадбанк», як Кредитором, та [PERSON], як Позичальником, було укладено Кредитний договір № 728909/1 (далі - Кредитний договір), відповідно до якого Позичальнику було надано кредит в розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч) доларів, з порядком погашення, що визначений Кредитним договором. Згідно з ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. На підставі укладеного Кредитного договору та надання Банком кредиту між Сторонами виникли відповідні зобов'язання, зміст яких відображено в ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Твердження позивача про те, що при укладенні кредитного договору, всупереч ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», йому не було надано інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту представник відповідача вважає безпідставним, та таким, що не відповідає дійсності. Зокрема, посилаючись на п. 9.1 Кредитного договору, зазначає, що цей Договір Сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується підписами Сторін, що діють у повній відповідності із наданими їм повноваженнями та повним розумінням предмета та змісту Договору. Згідно з кредитною заявкою, поданою позивачем до установи банку від 27.09.2007 року, позивач звернувся з проханням надати кредит на споживчі цілі у розмірі 20 000,00 доларів. В розділі «Застереження» даної заявки, позивач вказує про те, що: «Інформацію з питань основних економічних та правових вимог щодо надання кредиту отримав від банку в письмовій формі. З методикою встановлення курсу гривні до іноземних валют в установах ВАТ «Ощадбанк», а також з умовами кредитування ознайомлений і визнаю прийнятними їх для себе». Згідно з Повідомленням про умови кредитування, яким на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» повідомлено Позивача про умови кредитування, цільове використання кредиту (мета використання кредиту), форму забезпечення, форму кредитування, розмір відсоткової ставки, тип відсоткової ставки, валюта кредиту, орієнтовна сума, на яку кредит може бути виданий, орієнтовний перелік витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, форма повернення кредиту, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Позивачем вказано: «Цим повідомленням підтверджую, що я ознайомлений з усіма наявними в установі АТ «Ощадбанк» умовами кредитування, з коротким описом відмінностей між ними, вартістю супутніх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговування та поверненням, отримав всі необхідні роз'яснення і зобов'язуюсь використати кредитні кошти, які можливо надасть мені банк на зазначені в цьому повідомленні цілі, тобто на споживчі потреби». Представник відповідача у своїх запереченнях посилається і на статті 626-628 ЦК України, згідно з якими договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Крім того у запереченнях зазначає, що у ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 зазначеного Закону споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Проте вважає, що слід мати на увазі, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Посилається і на узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин Судової палати у цивільних справах Верховного суду України, згідно з яким застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типу відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись. Отже, з урахуванням викладеного представник відповідача вважає, що можна зробити висновок, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Також, представник Банку вважає і безпідставними та необґрунтованими наведені в позовній заяві твердження Позивача про те, що «Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача і т.п.». Відстоюючи таку позицію, зазначає, що відповідно до п. 1.1. Договору про іпотечний кредит № 72809/1 від 28.09.2007 року, укладеного між Позивачем та Відповідачем, Банк зобов'язався надати та надав Позивачу кредит в сумі 20 000 доларів США, а Позивач зобов'язався прийняти та належним чином використовувати і повернути Кредит в сумі 20 000 доларів США, а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 12 % річних, в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. Позивач не спростовує належне виконання Банком взятих на себе зобов'язань за Договором по наданню означених кредитних коштів. Відповідно до п. 8.1 кредитного договору, цей Договір Набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання Сторонами взятих на себе зобов'язань по цьому Договору. Пунктом 9.1. кредитного договору зазначено, що цей Договір Сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується підписами Сторін, що діють у повній відповідності із наданими їм повноваженнями та повним розумінням предмета та змісту Договору. Також обґрунтовуючи свою позицію, посилається на зміст ст.ст. 6 та 627 ЦК України, якими передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст.628 ЦКУ. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договір є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Та вважає, що позивачем не враховано те, що законодавець чітко визначив підстави визнання правочинів недійсними. Так, ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Всі вимоги, що необхідні для укладення договору сторонами дотримано, а тому, вказаний правочин в жодному випадку не може бути визнаний недійсним. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Банк свої зобов'язання по Договору виконав, надав кредитні кошти, Позичальник в свою чергу отримав те на що розраховував - отримання коштів на споживчі цілі та у запитуваній валюті. Отже, вважає, що даний позов свідчить про зловживання позивачем своїми процесуальними правами і заявлений з єдиною метою - уникнення від відповідності за невиконання взятих на себе зобов'язань. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 8, 11, 203, 204, 533, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю. Крім того представник відповідача 28.07.2017 року подав заяву про застосування позовної давності та просить врахувати, що кредитний договір укладено 28.09.2007 року, позовна заява про визнання недійсним договору про іпотечний кредит подана до суду 10.02.2017 року, початок перебігу строку позовної давності пов'язаний з датою укладення кредитного договору, оскільки застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе до укладенню договору. Таким чином вважає, що позовну заяву про визнання недійсним договору подано після спливу строку позовної давності, в порушення норм ст. ст. 256, 253 ЦК України. В зв'язку з чим просить застосувати при вирішені даного спору строк позовної давності та на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України відмовити в позові. Посилається на положення п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2008 року №14, згідно з яким суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В судовому засіданні представник позивача та позивач заявлені вимоги позову підтримали. Просять врахувати правові позиції, які містяться у відповідних Постановах Верховного Суду, ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.. З приводу строку позовної давності, зазначає, що правило щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини, а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Вважає, що у даній справі позовна давність почне спливати після закінчення строку дії кредитного договору. Про порушення свого права позивач дізнався у 2016 році, коли банк почав пред'являти вимоги по сплаті заборгованості та надав розрахунок такої заборгованості. Крім того позивачем та його представником 30.03.2017 року подано спростування на заперечення відповідача, відповідно до яких обґрунтовують позицію.. викладено в позовній заяві та яку відстоювали в судовому засіданні, в тому числі і щодо несправедливих умов кредитного договору, щодо введення в оману позивача при укладені такого договору, і те що Банком при укладені договору не надано всю інформацію про умови кредитування (сукупну вартість кредиту, реальну відсоткову ставку тощо). В судовому засіданні додатково позивач і його представник надали власний розрахунок по сукупній вартості кредиту, зроблений онлайн-калькулятором на невідому Інтернет ресурсі, який вважають доказом несправедливості умов оспорюваного договору та відсоткової ставки, в зв'язку з чим і недійсності такого кредитного договору. Ухвалами суду від 30.03.2017 року були задоволені заяви позивача та його представника про витребування документів - належним чином завірені копії кредитної справи по кредитному договору № 72809/1 від 28.09.2007 року, та заяву про призначення у даній справі судової економічної експертизи, в зв'язку з чим матеріали цивільної справи передано Львівському НДІ судових експертиз. 10.07.2017 року дану цивільну справу та ухвалу суду про проведення експертизи повернуто без виконання, оскільки замовник (позивач) відмовився проводити оплату послуг за проведення експертизи, в зв'язку з чим ухвалою суду від 12.07.2017 року провадження у справі відновлено. Заслухавши представників сторін, дослідивши докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та подані заперечення (відзив), об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Як роз'яснено судам в п.14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Аналогічну позицію закріплено у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким роз'яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що 28.09.2007 року між ПАТ "Державний ощадний банк України" та [PERSON] укладено кредитний договір №72809/1, за умовами якого банк зобов'язався надати позивачу кредит в розмірі 20000 доларів з строком погашення до 27.09.2027 року та сплатою за користування кредитом 12% річних. Повернення кредиту та сплати відсотків відбувається шляхом сплати щомісячного платежу (п.п. 1.1, 1.2, 1.5 договору про іпотечний кредит № 72809/1 від 28.09.2007). Факт виконання Банком своїх зобов'язань та отримання позичальником кредитних коштів не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами кредитної справи. Відповідно до ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів. Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як встановлено судом, укладаючи оспорюваний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України , договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, перш за все вимогою до чинності кредитного договору є погодження сторонами усіх істотних умов кредитного договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, до істотних умов кредитного договору належать умови, що визначають предмет договору: сума кредиту, строк (строки) та порядок його надання позичальнику, термін (терміни) і порядок повернення отриманого кредиту, розмір і порядок сплати кредитору відсотків за користування кредитом. Які-небудь інші умови (що не відносяться до предмета договору) можуть бути визнані істотними умовами кредитного договору лише за наявності спеціальної заяви однієї із сторін (кредитора або позичальника) про необхідність досягти по них угоди. Як вбачається з матеріалів справи сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства. Кредитний договір був підписаний позичальником власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України , про що свідчать їх підписи на договорі. Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку позивача отримання кредиту, з боку відповідача повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до п.п. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на які як на підставу недійсності кредитного договору посилався позивач, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Проаналізувавши зміст кожного пункту оспорюваного договору, суд доходить висновку, що в частині оспорюваний договір про іпотечний кредит слід визнати недійсним, зокрема, п.п. 1.4.1 та частково п.1.4.4. До такого висновку суд дійшов з огляду на наступне. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 28 вересня 2007 року , який укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. За положеннями ч.5 ст. 11, частин 1,2,5,7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку ( прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Національний банк України в листі від 16.06.2007 року № 40-117/2093-6134 «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» звернув увагу на наступне. При визначенні переліку супутніх послуг банки мають керуватися положеннями ч.1 ст. 509 ЦК України (відповідно до яких об'єктом зобов'язання є дії однієї сторони на користь другої), а також вимогами частини 17 статті 1 Закону, частини 5 статті 1 розділу 1 та статті 4 розділу ІІ Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У зобов'язанні мають бути чітко визначені його суб'єкти та конкретизований його об'єкт. Відсутність або невизначеність (недостатня визначеність) зазначених елементів зобов'язання може бути підставою для оспорювання (або невизнання) факту виникнення зобов'язальних відносин. У разі декларування банком у договорі зі споживачем будь якої послуги, споживач має право не тільки знати в деталях предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. З урахуванням вищезазначеного, до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкриття поточного/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, що, наприклад, пов'язано з бажанням позичальника отримувати виписки за кредитним/картковим рахунком, здійснення валютно-обмінних операцій, надання консультаційних, у тому числі юридичних, послуг тощо. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника, в тому числі оплатою послуг з перевірки документів. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту -позичальнику. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту -позичальнику. Зі змісту договору встановлено, що, підпунктом 1.4.1 кредитного договору передбачена комісійна винагороди за комісійна винагорода за надання Кредиту в розмірі 1009,00 грн. одразу після укладення та підписання цього Договору, та в підпункті 1.4.4 передбачена комісійна винагорода за надання інформаційно-консультаційних послуг щодо порядку кредитування, оформлення документів, роз'яснення діючих вимог щодо кредитування, експертизу документів, наданих для отримання кредиту. Підпункт 1.4.1 та підпункт 1.4.4 (в частині сплати комісійної винагороди за надання інформаційно-консультаційних послуг щодо порядку кредитування, оформлення документів, роз'яснення діючих вимог щодо кредитування, експертизу документів, наданих для отримання кредиту) кредитного договору суперечить п. 3.6 Правил, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України та ч.ч. 3,4,5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання таких підпунктів недійсними. В зв'язку з чим позов про визнання договору про іпотечний кредит недійсним підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. В зв'язку з цим, що стосується доводів позивача про не надання Банком Позичальнику детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, то такі є необґрунтованими, і не можуть слугувати підставою для визнання договору про іпотечний кредит недійсним в цілому та визнання договору про іпотеку недійсним. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Таким чином, підписавши 28.09.2007 року кредитний договір, позичальник погодився з усіма його умовами, та як встановлено судом і не оспорюєтся сторонами добросовісно виконував взяті на себе зобов'язання за договором близько десяти років. Зокрема, при укладенні спірного кредитного договору, позивач був ознайомлений з умовами цього договору, в тому числі з сукупною вартістю кредиту, розміром процентної ставки, строком кредитування, умовами кредитування, не заперечував проти них, тобто всі істотні умови, з якими мав ознайомитись позивач, були викладені в тексті кредитного договору, з яким перед їх укладанням та підписанням позивач знайомиться, а тільки потім підписує. Так згідно з повідомленням про умови кредитування від 18.09.2007 року позивач [PERSON] ознайомлений та погоджується з умовами кредитування, що укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ПАТ "Державний ощадний банк України" здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, (у тому числі з умовами типових кредитних договорів банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в ПАТ "Державний ощадний банк України" та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Позичальник свідчить, що під час укладання та виконання цього договору позичальник не знаходиться під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин (аркуш справи 141-142). Сторони цього договору погодили, що з укладанням цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору. Підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена "Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 в повному обсязі. Отже, на момент укладення договору позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; Банк надав позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та процентної ставки; розмір кредитних платежів є фіксованим на кожен місяць сплати. Обґрунтовуючи вимоги про визнання кредитного договору недійсним, позивач посилається на те, що приховуючи від нього сукупну вартість кредиту, Банк ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Ч.1 ст.230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. П.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач та його представник не надали належних та допустимих доказів на підтвердження того, що банк при укладенні кредитного договору № 72809/1 від 28.09.2007 та договору іпотеки нерухомого майна року навмисно ввів позичальника в оману щодо обставин, які мають істотне значення (зокрема, щодо умов договору, ціни та відсоткової ставки), а отже відсутні підстави вважати, що вчиняючи оспорювані правочини, волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Зі змісту кредитного договору №72809/1 28.09.2007 року встановлено, що на момент його укладення він відповідав вимогам чинного законодавства України і містив повний об'єм інформації у відповідності до ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Механізм ознайомлення кредитодавцями позичальників з інформацією, зазначеною у ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", було визначено з прийняттям 10.05.2007 року Правлінням Національного банку України "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" №168, які були зареєстровані у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808. Підписавши кредитний договір 28.09.2007 року, позичальник засвідчив, що банк перед укладенням кредитного договору надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також [PERSON] надано всю необхідну інформацію, передбачену Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання договору про іпотечний кредит недійсним, та про відсутність підстав для визнання недійсним договору про іпотеку, будь-які підстави вважати, що правочини суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені, в зв'язку з чим суд вважає вимоги позивача про визнання договору про іпотечний кредит недійсним з підстав не отримання інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту необґрунтованими, безпідставними оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Позивач самостійно відмовився від реалізації права на проведення у справі експертизи за ухвалою суду та на отримання відповідного висновку експерта для підтвердження або спростування вимог, викладених у позові та заявлених в судовому засіданні. Розрахунок онлайн-калькулятора про реальну сукупну вартість кредиту за оспорюваним договором, наданий в судовому засіданні представником позивача суд до уваги не бере і не оцінює його як доказ, оскільки суду невідомий ресурс такого онлайн-калькулятора та вихідні дані покладені в основу такого калькулятора (формули на основі яких здійснюється розрахунок), в зв'язку з чим суд позбавлений можливості перевірити такі розрахунки та надати їм відповідну оцінку. Вирішуючи заяву ПАТ "Державний ощадний банк України" про застосування строків позовної давності, суд дійшов висновку, що за приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у мажах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. На вимоги про визнання недійсним договору поширюється загальна позовна давність, яка згідно ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом із цим, згідно роз'яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У відповідності з вимогами частин 1 та 5 статті 261 ЦКУ, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивач звернувся до суду з даним позовом 10.02.2017 року. Вимоги позову стосуються визнання недійсним кредитного договору від 28.09.2007 року, строк дії якого встановлено до 27.09.2027 року, в зв'язку з чим, суд вважає обґрунтованим твердження представника позивача про те, що позовна давність почне спливати після закінчення строку дії кредитного договору. Тому, враховуючи встановлені обставини, позов підлягає до задоволення частково і як встановлено судом строк позовної давності позивачем для звернення з такими позовними вимогами не пропущено. В іншій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення з підстави недоведеності заявлених вимог, що є самостійною підставою для відмови у позові. Таким чином, посилання позивача про необхідність визнання недійсним кредитного договору від 28 вересня 2007 року в цілому безпідставні, оскільки у результаті розгляду справи судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту [PERSON] діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов'язання з повернення цих коштів. Визнання ж окремих умов договору недійсними не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору про іпотеку, то такі є необґрунтованими та безпідставними, оскільки самостійних обґрунтувань щодо недійсності такого позивачем не наведено, доказів не надано, а як на підставу його недійсності посилається лише на недійсність основного зобов'язання за договором про надання іпотечного кредиту. Таким чином, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; зміст правочину на момент його вчинення не суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; Банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у кредитному договорі в п.п.1.5 визначено порядок і строки погашення зобов'язання за договором, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, а відтак позовні вимоги в частині визнання в цілому кредитного договору та недійсним договору про іпотеку є безпідставними, не обґрунтованими і до задоволення не підлягають. Процесуальні витрати понесені позивачем при звернені до суду у вигляді судового збору за одну немайнову вимогу слід віднести на рахунок позивача, оскільки в одній немайновій вимозі позивачу відмовлено повністю, а іншу задоволено частково.

Outcome: partial