Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, остаточно зміненим 06.02.2017 року, та просить суд визнати 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 858 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнати за нею майнове право на 1/4 частину вказаного об`єкту нерухомості як на частку у спільній сумісній власності, а саме: щодо оформлення та державної реєстрації на своє ім`я права власності у встановленому законом порядку; визнати розірвання шлюбу між нею та [PERSON] , зареєстроване Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 24 лютого 2009 року фіктивним та анулювати актовий запис № 37 від 24 лютого 2009 року про розірвання шлюбу; визнати за нею майнове право на 1/8 частину зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , а саме: щодо оформлення та державної реєстрації на своє ім`я права власності у встановленому законом порядку; встановити порядок виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог щодо визнання розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] фіктивним, яким зазначити, що рішення суду є підставою для анулювання актового запису № 37 від 24 лютого 2009 року про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з [PERSON] вона познайомилась 02 травня 1994 року. Поступово їх стосунки розвивались і в листопаді того ж року вони прийняли рішення про сумісне проживання і створення сім`ї. Саме з того часу вони стали мешкати разом, вести спільне господарство і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю. Вони обидва вважали себе сімейною парою, разом планували майбутнє і мріяли про придбання спільної оселі порівну за рахунок спільної праці і внесення спільних грошових коштів. Саме тому, 12 липня 1996 року вони купили у розстрочку, яка виплачувалась на протязі трьох наступних років, 49/200 частин жилого будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] у [PERSON] , оформивши право власності на придбане майно на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.1996 року. 10 квітня 1998 року вони уклали шлюб. [PERSON] , вона, а також її рідна донька [PERSON] , оформили постійну реєстрацію за адресою спірного будинку, де вона з донькою і зараз продовжує проживати і де до часу своєї смерті проживав [PERSON] Під час шлюбу з метою поліпшення умов проживання вони сумісною працею та за спільні кошти в період з червня 2005 року по липень 2006 року здійснили реконструкцію спірного житлового будинку, збудували прибудови до нього і побудували підсобні приміщення, що призвело до збільшення всього об`єкту на 42%. Згідно розрахунку ідеальних часток в домоволодінні [ADDRESS] [PERSON] відповідно до вищенаведеного договору купівлі-продажу належить 49/100 часток домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться 50/100 його частин, тобто 1/2 його частина. З метою отримання правовстановлюючих документів про право власності на спірний житловий будинок її чоловік подав до інспекції ДАБК в Одеській області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яка була зареєстрована 01 червня 2012 року, але державна реєстрація права власності не була здійснена, оскільки [INFO] [PERSON] помер. Позивач також пояснила, що 24 лютого 2009 року шлюб між нею і [PERSON] був розірваний, однак вони з чоловіком не мали наміру припинити шлюбні відносини і продовжували проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. Необхідність цього кроку була викликана зловживанням чоловіком спиртними напоями, яке поступово зі святкової традиції перетворилось на стійку звичку. Нею були використані усі можливі засоби, щоб позбавити чоловіка цієї згубної залежності, але все було марним і тільки тоді заради спасіння рідної її людини, яка страждала низкою тяжких захворювань, вона особисто прийняла рішення налякати чоловіка розірванням шлюбу з ним. Тільки після того, як це відбулося, що стало для нього шоковою подією, він врешті решт погодився закодуватися від алкогольної залежності на три роки і зовсім перестав пити. Сім`я та подружні відносини були збережені і набули спокій та рівновагу. Вони продовжували спільно проживати в одному будинку, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, сумісно вирішували усі сімейні питання, усіма оточуючими їх людьми вони продовжували сприйматися, як подружжя, оскільки ніхто, окрім них, не знав про їх сімейну таємницю. Коли у чоловіка, який страждав ішемічною хворобою серця, цукровим діабетом та іншими захворюваннями, стався інфаркт і він знаходився на стаціонарному лікуванні, вона була поруч і доглядала його вдома після виписки. Вони разом сплачували усі комунальні та інші платежі за користування будинком та земельною ділянкою, у листопаді 2009 року встановили газове обладнання і таке інше. Усім цим займалась вона, заповнюючи власною рукою усі відповідні квитанції. Окрім того, з метою оформлення правовстановлюючих документів на спірний будинок на ім`я чоловіка, вона особисто 24.11.2011 року замовляла в державному архіві Одеської області необхідні архівні документи. Вони бажали повернути їх шлюб, так би мовити «де юре», але все відкладали «на потім», сподіваючись, що завжди зможуть це зробити і зовсім не замислювались над юридичними наслідками такого становища. Відповідач [PERSON] позов не визнала і заявила зустрічний позов до [PERSON] про визнання за нею права власності на 50/100 частин домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] . Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є єдиною спадкоємицею першої черги за законом після смерті свого батька [PERSON] , який на час своєї смерті у шлюбі не перебував. Спадкове майно належало спадкодавцю на підставі договору-купівлі продажу від 12.07.1996 року. Внаслідок проведеної ним особисто реконструкції вказаного об`єкту нерухомості [PERSON] мав наміри отримати правовстановлюючі документи на реконструйований будинок і подав до інспекції ДАБК декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яка була зареєстрована 01.06.2012 року. Позивач за зустрічним позовом вважає, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнано за особою на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України. У поданих запереченнях на первісний позов вона також пояснювала, що в період з 1994 року по 1996 рік її покійний батько увесь час мешкав разом з нею та її матір`ю і придбав вищевказане домоволодіння за особисті кошти, отримані ним від сільськогосподарської праці, якою він займався разом з нею і її матір`ю. Вона також не визнала ствердження позивача за первісним позовом [PERSON] про те, що за спільні кошти в період з червня 2005 року по липень 2006 року вони разом з її батьком здійснили реконструкцію зазначеного домоволодіння, так як їй відомо, що за час перебування у шлюбі з батьком [PERSON] ніколи не працювала, була домогосподаркою, а батько увесь час був зайнятий на різних роботах. Щодо вимог останньої про визнання розірвання шлюбу фіктивним, то вона їх також не визнає, так як вважає, що її батько не зареєстрував шлюб із [PERSON] повторно. Окрім того, у своїй відповіді на позов від 19.06.2018 року вона просила застосувати строки позовної давності до усіх первісних позовних вимог за тих підстав, що вимога про визнання розірвання шлюбу фіктивним, яке було зареєстровано 24 лютого 2009 року, була заявлена лише 26.03.2014 року, тобто із пропуском строку позовної давності. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] просили відмовити. Позивач за зустрічним позовом та її представник свій позов підтримала, заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - наразі Малиновський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, неодноразово надавав до суду заяви, в яких в одному випадку зазначав, що заперечень проти позовної заяви [PERSON] не має, в іншому випадку, що просить розглядати справу згідно діючого законодавства, також просив слухати справи за її відсутністю. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги пояснення сторін та подані ними до суду заяви по суті справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 1996 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , останній набув право власності на 49/200 частин жилого будинку, розташованого в [ADDRESS] . За заявою власника було відчужено з літ. "А": 1-1 - жила, 1-4 - кухня, погріб Г, сарай З, літня кухня В, вбиральня Ж, жилою площею 23, 6 кв.м. Вказаний договір був посвідчений Другою Одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у реєстрі за № 3-4691 та в ОМБТІ під № 5051 стор. 8 кн. 88 доп. 18 лютого 1997 року. (т.1 а.с.73-75) В той же час судом встановлено, що придбанню зазначеного нерухомого майна передувала низка життєвих подій, внаслідок яких і відбулось укладання вищевказаного договору купівлі-продажу. Так, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що знайома з позивачем [PERSON] з 1980 року. Вони були дружинами двох братів і невістками, дружили, їх діти були погодками і двоюрідними сестрами. Потім [PERSON] розлучилась і пішла від свого чоловіка десь у 1988 році. Вона працювала на заводі СОМ і отримала кімнату в гуртожитку, але їх дружба не припинялась. На Пасху у 1994 році [PERSON] познайомила її з [PERSON] , як з чоловіком, з яким вона зустрічається. Коли в черговий раз вона прийшла до [PERSON] в гуртожиток десь у листопаді-грудні 1994 року, то побачила, що її подруга та [PERSON] вже живуть разом в кімнаті [PERSON] , як одна сім`я. Вони мріяли про своє житло і відкладали зароблені разом гроші на його придбання. Десь у 1996 році вони купили одну кімнату в частині будинку, яка була у стані, непридатному для життя. Вони разом відремонтували її, прибрались у дворі і стали жити. При цьому, вони розповідали їй, що усіх грошей на покупку не вистачало і вони домовились із продавцем про розстрочення платежів за придбання житла. В 1998 році вони зареєстрували шлюб. Стали відкладати гроші на прибудову, яку закінчили десь у 2006 році. На жаль, [PERSON] випивав, [PERSON] боролась з цим, як могла, кодувала його. В 2009 році у нього трапився інфаркт. [PERSON] опікувалась ним, лікувала. Доньку [PERSON] ніколи не бачила, її не було рядом, навіть, коли стався інфаркт з її батьком. Про те, що подружжя [PERSON] розлучилось вона дізналась лише, коли виникла справа в суді. До часу смерті [PERSON] вони проживали однією сім`єю і [PERSON] ховала свого чоловіка, який помер в 2013 році. Свідок також додала, що вона сто раз відвідувала подружжя [PERSON] і про все наведене їй особисто було відомо. Свідок [PERSON] пояснила суду, що познайомилась із [PERSON] у 1992 році, коли вони разом почали працювати в маркетингової фірмі "Родник здоровья" та поступово вони стали добрими приятельками. Якось йшли разом додому і тоді вона дізналась, що [PERSON] проживає в гуртожитку і збирає гроші на купівлю свого житла та з її слів, вона проживає з чоловіком. Через деякий час вона зустріла її з ним, і [PERSON] представила його як свого чоловіка [PERSON] і вона вважала, що вони вже одружені. Вони сказали, що купили будинок і внесли аванс тисячу доларів. Це було десь у 1995-1996 році. Коли вона побачила цей будинок, то жахнулась від його стану, оскільки він був не придатним для проживання. Потім вони зробили ремонт і стали жити в ньому. Вона сама це бачила, коли відвідувала їх. Потім вони стали будувати прибудову, щоб покращити умови свого життя. Якось вона прийшла у гості і побачила [PERSON] чорну, яка сказала, що [PERSON] запив і дійсно, він знаходився у вкрай непривабливому стані. Вона пішла, почуваючи себе незручно і зустріла приятельку вже тоді, коли її чоловік помер. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] дружив з її покійним чоловіком, з яким вони разом полювали. Якось [PERSON] сказав, що йде від своєї жінки і залишає їй все: батьківську квартиру і машину, та йде до іншої жінки, яку назвав [PERSON] , в гуртожиток. Там вона і познайомилась з новою жінкою [PERSON] Вони часто ходили один до одного в гості і вона знає, що вони мріяли про власне житло. Знаючи про це, її покійний чоловік якось сказав їм, що його мати і її свекруха [PERSON] отримала у спадщину частку будинку і вирішила її продати. Вони зібрались усі разом, свекруха, її чоловік, вона, [PERSON] і [PERSON] , про яку [PERSON] сказав, що вона його дружина, і домовились про купівлю частини будинку в розстрочку, а саме про те, що частину грошей вони дадуть одразу, а решту будуть віддавати частками. Через деякий час [PERSON] приїхали до них і [PERSON] сказав, що [PERSON] зібрала 1000 доларів США. Свекруха завела спеціальний зошит, куди записувала усі наступні платежі до остаточного розрахунку, який тривав на протязі трьох років. В основному розраховуватись приходила [PERSON] , іноді - [PERSON] , іноді - разом. Від них обох особисто вона знала, що вони разом складали свої зароблені кошти на покупку цієї частки будинку. Після внесення авансу [PERSON] одразу же вселилися і почали робити ремонт, виносити сміття. Все робили своїми руками, майже нікого не наймали. Потім вони побудували прибудову до будинку. Жили дуже добре, але згодом [PERSON] почав пити. Вона разом із [PERSON] їздила до нарколога, а потім та відвозила до нього свого чоловіка, щоб закодувати. Між ними були нормальні людські відносини, вони добре ставилися один до одного і разом проживали однією сім`єю як подружжя до самої смерті [PERSON] , яка сталася у 2013 році. Тільки після його смерті вона дізналася, що вони розлучилися. [PERSON] поховала чоловіка і усі витрати, пов`язані з похованням, взяла на себе. Донька [PERSON] на похованні стояла в стороні. Про все, що вона розповіла, вона знає особисто, оскільки вона із чоловіком та свекрухою, які вже померли, жила рядом, в іншій частині того ж самого будинку і все відбувалось на її очах. Свідок [PERSON] пояснив суду, що познайомився з [PERSON] , по батькові не знає, ще наприкінці 70-х на початку 80-х років у свого товариша [PERSON] . Вони разом дружили, рибачили і полювали. Він знав його першу сім`ю. Якось [PERSON] прийшов і сказав, що розлучився з дружиною і тепер живе в гуртожитку. Коли пішов від неї, то залишив їй квартиру, яка була його батьків, і машину. В інший раз [PERSON] сказав йому, що [PERSON] проживає в гуртожитку з жінкою [PERSON] і збирається купити частину будинку у його матері. Потім він у [PERSON] познайомився з [PERSON] , яку [PERSON] представив як свою дружину. Це було до купівлі частини будинку. Потім [PERSON] розповідав йому, що у них не було всіх грошей на придбання і вони взяли частину будинку в розстрочку. Про теж йому казав і [PERSON] . Після купівлі частини будинку, яка відбулась десь у 90-х роках, вони весь час займались ремонтом, а потім будувалися, оскільки частина будинку, яку вони купили, була в непридатному стані. [PERSON] завжди жили разом до смерті [PERSON] і він завжди сприймав їх як подружжя. Про розлучення він дізнався тільки після його смерті. Підчас життя [PERSON] деякий час пив, а потім перестав і жив ще декілька років. Про викладене ним йому відомо особисто, оскільки він був сусідом, як [PERSON] , так і [PERSON] , у матері якого ті купили частину будинку. Суд критично ставиться до пояснень відповідача за первісним позовом [PERSON] про те, що у період з 1994 року і станом на 1996 рік її батько [PERSON] постійно проживав разом з нею та її матір`ю, оскільки вважає, що вони не тільки спростовуються вищенаведеними поясненнями свідків, але і власними поясненнями [PERSON] , наданими нею у судовому засіданні, про те, що її мати після розлучення шукала батька і знайшла його в гуртожитку. Також, стверджуючи про те, що її батько придбав вищевказану частину будинку за власні кошти від продажу сільгоспкультур, жодних доказів на підтвердження цього вона не надала, як і доказів іншого джерела наявності у [PERSON] власних особистих коштів на придбання зазначеного нерухомого майна. Судом також встановлено, що в період з 16 листопада 1994 року по 10 квітня 1998 року позивач [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованих шлюбах не перебували. Наведене підтверджується копією рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2015 року. (т.1 а.с.16-18,217) Згідно довідок від 06.03.2014 р. за вих. №180, виданих органом самоорганізації населення мікрорайону "Курсаки", [PERSON] постійно проживав і був зареєстрований з 16.02.1998 року по час смерті, тобто до [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним проживала і вела з ним спільне господарство його дружина [PERSON] , яка була зареєстрована за вказаною адресою з 28.08.1998 року. Також з 15.07.1999 року за тією ж адресою була зареєстрована рідна донька [PERSON] і прийомна донька [PERSON] - [PERSON] (т.1 а.с.70) З акту від 27.07.2015 року, складеному сусідами позивача [PERSON] , справжність підпису яких завірена головою СОН "Курсаки" і скріплена печаткою, вбачається, що після придбання спірного майна [PERSON] разом із своїм чоловіком [PERSON] та своєю рідною донькою восени 1996 року оселилася у будинку і вони усі разом проживали в ньому до часу смерті [PERSON] Після його смерті в будинку проживає його вдова [PERSON] та її донька. (т.2 а.с.100) Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю" від 12.06.1998 року № 16 (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин щодо придбання 49/200 частин вищевказаного житлового будинку), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" від 22.12.1995 року № 29. Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із ч.1 ст.17 Закону «Про власність», який був чинним на час виникнення вищенаведених спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" від 22.12.1995 року № 29, розглядаючи спори, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст. ст. 17, 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність"), тощо. У відповідності до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" від 22.12.1995 року № 29 передбачені Законом "Про власність" положення щодо спільної власності громадян на майно, надбане внаслідок їх спільної праці, поширюється на придбання його як при веденні особистого підсобного господарства, в тому числі членами колишнього колгоспного двору, так і в інших випадках. Згідно з цими положеннями право на майно може бути визнано не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім`ї і брали трудову участь у його придбанні. Відносно правовідносин, які виникли на час придбання спірного жилого будинку суд приймає до уваги правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 25.12.2013 року по справі № 6-135цс13 та в постанові від 23.09.2015 року про те, що майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбано внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину за кожною із сторін. Тільки в разі встановлення цих обставин положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" будуть правильно застосовані. У відповідності із ст. 244-2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 року рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-pn/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Ретельно дослідивши і оцінивши вищенаведені докази, а також опираючись на усі вищенаведені законодавчі норми, суд приходить до висновку, що на час набуття спірного майна, а саме 49/200 частин жилого будинку, розташованого в [ADDRESS] та до часу реєстрації шлюбу позивач [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`ю, вели спільне господарство, побут та бюджет і спірне майно було набуто ними внаслідок спільної праці у розумінні їх спільних трудових зусиль, внаслідок яких вони одержали спільні доходи і об`єднали їх для набуття спільного майна. Судом також встановлено, що 10 квітня 1998 року позивачка [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 10.04.1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновської райадміністрації виконкому Одеської міськради, актовий запис за № 159. (т. 1 а.с.21) Під час перебування зазначених осіб у зареєстрованому шлюбі в період з червня 2005 року по липень 2006 року була здійснена реконструкція житлового будинку та будівництво сараю і прибудов, що призвело до збільшення всього об`єкта на 42%. Наведене підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою 01.06.2012 року інспекцією ДАБК в Одеській області за № OD18212090015, згідно з якою її замовником був [PERSON] (т.1 а.с.212-214) Відповідно до інформації про найменування об`єкта будівництва та його місцезнаходження, то об`єкт визначений, як реконструкція житлового будинку літ. "А" та будівництво сараю літ. "Е", прибудови літ. "а-3", прибудова літ. "а-2" (збільшено на 42 %) за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа будівлі, яка складається з житлового будинку літ. "А", літ. "а-3", літ. "а-2", становить 58,2 кв. м, житлова площа становить 15,1 кв. м. Площа господарської будівлі сараю літ. "Е" становить 8,8 кв. м. Здійснення вищевказаної реконструкції, а також будівництво прибудов і сараю також відображені у технічному паспорті від 14.12.2006 року, реєстровий номер - 88 доп-8-5051, виданому КП "ОМБТІ та РОН" і у технічному паспорті від 19.03.2013 року за № 35, виданому ТОВ "Нове БТІ". (т.1 а.с.78-86) Згідно розрахунку ідеальних часток в домоволодінні [ADDRESS] , складеному ТОВ "Нове БТІ" у фактичному користуванні [PERSON] знаходиться 50/100 частин зазначеного домоволодіння. У фактичному користуванні інших співвласників знаходяться: у [PERSON] 18/100 частин домоволодіння; у [PERSON] - 32/100 його частин. (т.1 а.с.87) Наведені докази, які повністю узгоджуються з поясненнями вищевказаних свідків у відповідній їх частині дозволяють суду прийти до висновку, що за час перебування позивача [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі якісні та технічні характеристика спірного майна суттєво збільшились (на 42%) у порівнянні з його характеристиками, відображеними у договорі купівлі-продажу від 12.07.1996 року. У відповідності із ч. 1 та ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині, чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 3 статті 368 ЦК України також передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вказаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне. З огляду на наведене суд вважає, що відповідач за первісним позовом [PERSON] не довела свої ствердження про те, що реконструкція спірного майна та його прибудови здійснені за рахунок особистих коштів [PERSON] Окрім того, на виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 06.10.2014 року з ПАТ «Державний ощадний банк України» була отримана відповідь, згідно якої на ім`я [PERSON] , рахунок [NUMBER] (980) у філії - Одеському обласному управлінні АТ «Ощадбанк» закрито 12.10.2016, додатково повідомлено, що рух коштів за весь період часу відсутній. (т.2 а.с.217) Враховуючі усі вищенаведені законодавчі норми та досліджені докази суд приходить до висновку, що 1/2 (50/100) частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] і визнає за [PERSON] майнове право на 1/4 частину вказаного нерухомого майна. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] у цій частині суд виходить з відсутності правовстановлюючих документів про право власності на спірне майно, що не позбавляє [PERSON] у встановленому законом порядку отримати таке право власності в майбутньому. Судом також встановлено, що шлюб між позивачем за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] був розірваний 24 лютого 2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис за № 37. (т.1 а.с.22) Заявлені [PERSON] позовні вимоги щодо визнання розірвання шлюбу фіктивним суд вважає такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] не мали наміру припинити шлюбні стосунки, продовжували проживати однією сім`єю, вести спільне господарство. Доказами наведеного є, як вищевказані пояснення свідків у відповідній їх частині та вищезазначені довідки від 06.03.2014 рок за вих. №180, видані органом самоорганізації населення мікрорайону "Курсаки" про те, що [PERSON] постійно проживав і був зареєстрований з 16.02.1998 року по час смерті, тобто до [INFO] за адресою: [ADDRESS] , разом з ним проживала і вела з ним спільне господарство його дружина [PERSON] , яка була зареєстрована за вказаною адресою з 28.08.1998 року. Аналогічні відомості містяться в дослідженому судом акті від 27.07.2015 року, складеному сусідами позивачки [PERSON] , справжність підпису яких завірена головуючим СОН "Курсаки" і скріплена печаткою. Окрім того, позивач [PERSON] та [PERSON] після розлучення встановили газове обладнання, разом сплачували комунальні, газові та інші послуги після розірвання шлюбу, що підтверджується відповідними квитанціями за період з грудня 2009 року по вересень 2013 року, на яких містяться підписи як [PERSON] , так і [PERSON] (т.1 а.с.27-51) В матеріалах справи також міститься квитанція від 24.11.2011 року, з якої слідує, що платником за послуги Державного архіву Одеської області була [PERSON] , що не суперечить її поясненням щодо замовлення необхідних архівних документів для подання декларації про готовність об`єкту до експлуатації. (т.1 а.с.52) Згідно витягу з історії хвороби за № 4425 кардіологічного відділення міської клінічної лікарні № 1 [PERSON] находився на стаціонарному лікуванні з 08.04.2010 року по 27.04.2010 року з діагнозом інфаркт міокарда. В анамнезі також зазначений факт кодування від алкогольної залежності у 2009 році. В медичній карті [PERSON] від 28.02.2011 року також відображений факт перенесення ним інфаркту. (т.1 а.с.55-69) Згідно договору-замовленню від 20.09.2013 року на організацію проведення поховання [PERSON] від 20.09.2013 року та довідки на одержання та підпоховання праху № 2569, позивач [PERSON] була замовником і платником відповідних ритуальних послуг.(т.1 а.с.23-26) Проаналізувавши наведені докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] не було наміром з їх боку припинити шлюбні стосунки і було використано як відчайдушний крок для фактичного збереження подружжя та сім`ї. Пояснення вищевказаних свідків у цій частині свідчать про досягнення цієї мети, коли після кодування [PERSON] від алкогольної залежності сім`я була збережена і усіма [PERSON] та [PERSON] продовжували сприйматися як подружжя. Суд також вважає, що наведені докази свідчать про наявність у обох з подружжя внутрішньої волі до підтримання подальших шлюбних відносин, що підтверджується не тільки фактом їх спільного проживання, але і активним веденням спільного господарства, спільними витратами, спільними правами та обов`язками, спрямованим на підвищення благоустрою сім`ї. Аналізуючи вищевказані докази, суд керувався положеннями ч. 1 ст. 108 Сімейного кодексу України, згідно з якими за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень ст. 106 цього Кодексу, може бути визнано судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім`єю і не мали наміру припинити шлюбні стосунки. На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та Свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються органом державної реєстрації цивільного стану. Суд також вважає, що отримання [PERSON] свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 24.02.2009 року, що слідує з відповіді Малиновського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану, свідчить про виконання ним обов`язкової передбаченої законом процедури щодо розірвання шлюбу, а не є доказом його дійсного волевиявлення на припинення шлюбних стосунків. До такого висновку суд приходить на підставі всебічного дослідження вищенаведених доказів. Щодо заявленого відповідачем за первісним позовом [PERSON] клопотання про застосування строків позовної давності, як до вимог позивачки [PERSON] про визнання розірвання шлюбу фіктивним, так і до усіх інших її вимог, то суд вважає за необхідне зауважити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України). При цьому згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сукупний аналіз усіх вищенаведених доказів свідчить про те, що підставою для звернення позивача [PERSON] до суду з вищевказаними позовними вимогами стала смерть [PERSON] , а не порушення її прав з боку останнього. Саме тому суд вважає, що заявлене клопотання про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Судом також встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис за № 9090. (т.1 а.с.20) Оскільки суд визнав, що 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] і визнав за [PERSON] майнове право на 1/4 частину вказаного нерухомого майна, то після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майнові права на іншу 1/4 частину зазначеного нерухомого майна. З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про визнання розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] фіктивним, остання є спадкоємцем за законом разом із донькою померлого - [PERSON] у рівних частках на підставі ст. ст. 1261, 1267 ЦК України. За клопотанням сторін судом з Сьомої одеської державної нотаріальної контори була витребувана копія спадкової справи, зареєстрованої у Спадковому реєстрі за номером: 55858385 та за номером у нотаріуса: 153/2014., з якої вбачається, що [PERSON] 17.03.2014 року направила до Сьомої одеської державної нотаріальної контори заяви за реєстраційним № 784 та за № 785 відповідно, справжність підпису на яких була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. З її заяв слідує, що вона приймає спадщину після смерті чоловіка і вказує у якості другого спадкоємця доньку померлого, а також просить видати їй відповідне свідоцтво на 1/2 частину в спільному майні подружжя. (т.1 а.с.237-263) Окрім того, оскільки [PERSON] проживала разом із спадкодавцем до часу його смерті, остання вважається такою, що прийняла спадщину і вона належить їй з часу її відкриття на підставі ч. 3 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України. Судом також встановлено, що внаслідок реєстрації шлюбу з [PERSON] позивач за зустрічним позовом змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », а в подальшому після розлучення з [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (т.2 а.с.55-58). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2015 року по справі № 521/1078715-ц був встановлений факт родинних відносин, а саме: що [PERSON] , померлий [INFO] , є батьком [PERSON] , [INFO] .(т.1 а.с.260) Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2015 року по справі №521/17386/14-ц [PERSON] був визначений додатковий строк у два місяці від дня набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини за законом, що відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] (т.1 а.с.257зв.-258). Як вбачається з вищевказаної копії отриманої судом спадкової справи позивач за зустрічним позовом [PERSON] подала 09.11.2015р. до Сьомої одеської державної нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини, тобто з додержанням встановленого судом строку, а тому на підставі ч. 1 ст.1269 та ч. 3 ст. 1272 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину. (т.1 а.с.257) Постановою державного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори від 10.04.2014 року позивачу [PERSON] відмовлено як у визнанні права власності на частку у спільному майні подружжя, так і в видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки вона на час смерті спадкодавця не перебувала у зареєстрованому шлюбі із ним, а тому не має права на отримання спадщини за законом та роз`яснено, що реалізувати своє право на частку майна померлого, яке було придбано під час знаходження у шлюбі, можливо лише на підставі рішення суду. (т .1 а.с.263) Листом державного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори від 30.11.2016р. позивачу за зустрічним позовом також відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за тих підстав, що на розгляді в Малиновському районному суді м. Одеси знаходиться справа за позовом [PERSON] про визнання розірвання шлюбу фіктивним, визнання майнових прав спільною сумісною власністю, визнання майнових прав на частину житлового будинку та визнання права на спадкування. (т.2 а.с.69) На підставі наведеного суд приходить до висновку про правомірність звернення сторонами саме до суду за захистом своїх права та інтересів. Щодо обраного ними способу захисту цих прав та інтересів, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. Для правильного вирішення спору, що виник між сторонами по справі, є необхідність з`ясування питання, з якого моменту виникає право власності на спірне майно. Згідно з ч. 5, ч. 9 ст. 39 Закону України від 17.02.2011 року № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" та п.11, п. 13 постанови КМ України від 13.04.2011 року № 461 датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката; зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладання договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього. Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності із п. 1 ч. 1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952 -IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 статті 5 вказаного Закону також встановлено, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених ст. 31 цього Закону. В той же час, з досліджених судом матеріалів справи слідує, що покійний [PERSON] , отримавши декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстровану 01.06.2012 року інспекцією ДАБК в Одеській області за № OD18212090015, не здійснив державну реєстрацію спірного майна, що з огляду на вищенаведені законодавчі норми, дозволяє суду прийти до висновку про не набуття ним права власності на спірне майно. Відповідно до п. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі № 760/14438/15-ц зазначено, що у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, від правового висновку якого Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вважав за необхідне відступити, визначено, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України); Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові визнала вищенаведений правовий висновок, зроблений у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, правильним. Статтями 328, 335, 376 ЦК України, як підставами набуття права власності за рішенням суду, регулюються інші правовідносини, відмінні від тих, що є предметом розгляду у даному цивільному спорі. Окрім того, наявність вищевказаної декларації про готовність спірного об`єкта до експлуатації унеможливлює застосування судом статті 376 ЦК України, на яку посилається позивачка за зустрічним позовом [PERSON] як на підставу своїх позовних вимог. Неможливим є і застосування статті 392 ЦК України, оскільки нею передбачено не виникнення, а підтвердження наявного в позивача права власності, яким [PERSON] не наділена. Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 190 ЦК України майном, як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. У відповідності із правовим висновком, зробленим у постанові Верховного Суду України від 30.01.2013 року по справі № 6-168цс12, майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна, як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно у майбутньому. Також, згідно постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року № 7, а також Листа ВССУ України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 до складу спадщини у відповідності із статтею 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини, а саме: щодо подачі документів для введення об`єкту в експлуатацію; щодо оформлення на своє ім`я права власності; щодо завершення будівництва та інше, за умови отримання спадкодавцем земельної ділянки з відповідним цільовим призначенням. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права або інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновленню порушеного права позивача. Відсутність порушеного права, або невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судового рішення про відмову у позові, оскільки завданням суду є захист саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів осіб. Враховуючи усі вищенаведені докази у їх сукупності та

Outcome: approved