Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] свої вимоги обґрунтовує тим, що 05 листопада 2012 року між нею /учасник /, та Приватним підприємством „Грандфінресурс" /адміністратор/ укладено договір № 213173 про надання послуг з отримання грошової суми розміром 40 000 грн. Згідно з п. 1.1 вищевказаного договору, адміністратор, за згодою учасника, зобов'язується вчинити від імені та за рахунок учасника певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, або відповідної суми у позику, в тому числі : сформувати реєстр учасників, організовувати та здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму у позику. Відповідно до умов зазначеного договору , учасник в день підписання угоди сплачує одноразовий комісійний внесок та адміністративний платіж, який сплачується не пізніше 15 календарних днів з моменту отримання дозволу; своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачує загальний платіж, який включає чистий внесок, за рахунок якого адміністратор здійснює оплату вартості товару чи надає відповідні суми у позику, та адміністративні витрати, що є платою за послуги адміністратора з організації діяльності програми (п.п. 2.1.1, 2.1.2 Договору). Згідно з п. 1.3 ст. 1 додатку № 2 до договору, його предметом є послуги з формування реєстру учасників програми «Альянс Україна», метою яких є придбання товару або відповідної суми у позику. Відповідно до термінів, викладених в Додатку № 2 Договору, програма "Альянс Україна" базується на створенні груп учасників, метою яких є придбання бажаних товарів з розстроченням платежу на досить тривалий час, у порядку та на умовах, передбачених Договором та додатками до нього. Згідно ст. 4 умов програми "Альянс Україна" Додатку № 2 до договору № 213173, передбачений порядок проведення заходу по розподілу грошового фонду та порядок проведення заходу згідно заяви. За їх змістом вбачається, що рішення про передачу позивачу товару залежить лише від волі відповідача, який сам на власний розсуд приймає таке рішення. Процедура прийняття рішення про передачу товару є непрозорою, а інформація щодо результатів проведених конкурсів та осіб, які отримати право на товар, є конфіденційною і не може бути перевірена позивачем. 05 листопада 2013 року між нею та Приватним підприємством „Грандфінресурс" , а також Товариством із обмеженою відповідальністю «Гранфінресурс» укладено додаткову угоду до договору № 213173 від 05.11.2012 р., згідно умов якої Приватне підприємство „Грандфінресурс" /сторона 1 / передає, а Товариство із обмеженою відповідальністю «Гранфінресурс» /сторона 2 / приймає на себе у повному обсязі права та обов'язки адміністратора Програми «Альянс Україна» за вказаним вище основним договором , який укладено між нею та Приватним підприємством „Грандфінресурс" , з передачею всіх прав та обов»язків адміністратора ТОВ «Гранфінресурс» з моменту укладення цієї угоди (п. 2 додаткової угоди). На виконання умов договору № 213173 від 05.11.2012 р. сплатила на користь ПП „Грандфінресурс" грошові кошти в розмірі 9384, 40 грн., а також та на користь ТОВ «Гранфінрееурс» грошові кошти в розмірі 5189, 80 грн., що підтверджується відповідними банківськими квитанціями. Таким чином діяльність ПП "Грандфінресурс" ? ТОВ «Гранфінресурс» та програма "Альянс-Україна" формується виключно на коштах учасників програми, без залучення коштів відповідачів. Оплата товару здійснюється за кошти, внесені учасниками програми, а в подальшому учасник, який отримав товар, сплачує внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам програми, тобто один учасник програми за свої власні кошти, без інвестування коштів відповідача, оплачує товар іншому учаснику програми. При цьому, вона сплачувала відповідачам не за одержання товару чи послуги, а фактично за можливість одержання права на отримання позики, яке надавалось не за рахунок відповідачів, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми, і право отримати товар залежить від розміру фонду та внесення коштів іншими учасниками програми. Відповідно до ч.ч. 1, 2, ст. 203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, б ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності, є недійсними. П. 3 ч. 1 ст. 9 Закону «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» унормовано, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема, із надання фінансових послуг. Законом України від 02 червня 2011 року № 3462-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено пункт 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Відповідно до пунктів 3, 4 Прикінцевих положень до цього Закону, фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону (тобто до 09 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), 09 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах») (далі Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, та передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітивне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг. Згідно з пунктом 1.2 частини першої Ліцензійних умов, адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що для укладення договору з позивачем відповідачі повинні були отримати у встановленому законом порядку відповідну ліцензію, а доказів наявності у відповідачів права на надання фінансових послуг та такого виду діяльності при укладенні оспорюваного договору та при виконанні його умов надано не було. За наявності наведених вище доказів та обставин, вбачається нікчемність укладеного між позивачем та відповідачами договору у зв'язку з тим, що діяльність відповідача: - носить ознаки пірамідальної схеми, яка є забороненою ; - вводить позивача, як споживача фінансової послуги - в оману. Тому вчинення цього правочину без відповідного дозволу (ліцензії) в силу ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215. ст. 227 ЦК України, є підставою для визнання договору недійсним (визнання договору недійсним тягне за собою недійсність і додатків до нього, що не потребує самостійного визнання і їх недійсними). Враховуючи зазначене, просить ухвалити рішення, яким : - визнати недійсним договір № 213173 від 05 листопада 2012 року з додатками, укладений між нею та Приватним підприємством «Грандфінресурс"; - стягнути з Приватного підприємства «Грандфінресурс» на її користь сплачені кошти за договором № 213173 від 05 листопада 2012 року в сумі 9384 , 40 грн.; -стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранфінресурс» на її користь сплачені кошти за договором № 213173 від 05 листопада 2012 року в сумі 5189,80 грн. У судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала з зазначених вище підстав. Відповідачі повідомлялись судовою кореспонденцією про час і день судового засідання, а їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Однак згідно письмового заперечення і поданого суду вбачається, що позов [PERSON] не визнається з наступних підстав : остання ознайомлена з умовами договору і додатками , погодилась з ними і ця обставина свідчить по волевиявлення позивачки ; не надано доказів вчинення дій і направлених на введення позивача в оману ; діяльність товариства у сфері адміністрування придбання товарів у групах відповідає вимогам п. 5 ч.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг «. Суд, вислухавши доводи [PERSON], вивчивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступні обставини. 1. Судом встановлено, що 05 листопада 2012 року між позивачкою [PERSON] та Приватним підприємством „Грандфінресурс" укладено договір № 213173 про надання послуг з отримання грошової суми розміром 40 000 гри. Згідно з п. 1.1 вищевказаного договору, адміністратор, за згодою учасника, зобов'язується вчинити від імені та за рахунок учасника певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, або відповідної суми у позику, в тому числі : сформувати реєстр учасників, організовувати та здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму у позику . Відповідно до п.п. 2.1.1, 2.1.2 умов зазначеного договору , учасник в день підписання угоди сплачує одноразовий комісійний внесок та адміністративний платіж, який сплачується не пізніше 15 календарних днів з моменту отримання дозволу; своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачує загальний платіж, який включає чистий внесок, за рахунок якого адміністратор здійснює оплату вартості товару чи надає відповідні суми у позику, та адміністративні витрати, що є платою за послуги адміністратора з організації діяльності програми . Згідно з п. 1.3 ст. 1 додатку № 2 до договору, його предметом є послуги з формування реєстру учасників програми «Альянс Україна», метою яких є придбання товару або відповідної суми у позику. Відповідно до термінів, викладених в Додатку № 2 Договору, програма "Альянс Україна" базується на створенні груп учасників, метою яких є придбання бажаних товарів з розстроченням платежу на досить тривалий час, у порядку та на умовах, передбачених Договором та додатками до нього / а.с. 5-10 /. 07 грудня 2013 року між [PERSON] та Приватним підприємством „Грандфінресурс" , а також Товариством із обмеженою відповідальністю «Гранфінресурс» укладено додаткову угоду до договору № 213173 від 05.11.2012 р., згідно умов якої Приватне підприємство „Грандфінресурс" /сторона 1 / передає, а Товариство із обмеженою відповідальністю «Гранфінресурс» /сторона 2 / приймає на себе у повному обсязі права та обов'язки Адміністратора Програми «Альянс Україна» за вказаним вище основним договором , який укладено між нею та Приватним підприємством „Грандфінресурс" , з передачею всіх прав та обов»язків Адміністратора ТОВ «Гранфінресурс» з моменту укладення цієї угоди (п. 2 додаткової угоди) . / а.с. 11 /. На виконання умов договору № 213173 від 05.11.2012 р. позивачка [PERSON] сплатила на користь ПП „Грандфінресурс" грошові кошти в розмірі 9384, 40 грн., а також та на користь ТОВ «Гранфінрееурс» грошові кошти в розмірі 5189, 80 грн., що підтверджується відповідними банківськими квитанціями / а.с. 12-20 /. Відповідно до ч. 1-4 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" /надалі Закон /, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Згідно ч. 5, 6, 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" , якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути визнано недійсним. У разі, коли визнання положення недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до приписів ч. 1-3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, стосовно основних характеристик продукції, таких як: її наявність, специфікація та ціна або спосіб розрахунку ціни чи наявність знижок або інших цінових переваг. Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Як роз'яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином Законом України закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення інших коштів з метою реалізації пірамідальної схеми. Необхідно зазначити, що вказаним Законом нормативне значення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємницької дяльності до «пірамідальної схеми». Аналіз п.7 ч.3 ст.19 Закону дає підстави для висновку, що «поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. А при умові відсутності вищевказаних ознак це виключає визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. У той самий час предметом угоди сторін є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру- отримання грошових коштів. Відповідно до ст. 1 основного договору, адміністратор гарантує надання кожному учаснику права на отримання грошових коштів за умови виконання ним усіх зобов'язань, передбачених ст. 2 угоди / а.с. 5 /. Статтями 3 та 4 додатку до основного договору передбачено, що учасник зобов»язаний щомісяця сплачувати загальний або мінімальний платіж не пізніше 15 числа кожного поточного місяця. А коли фонд Реєстру є достатнім, адміністратор організовує комітет по розподілу грошового Фонду, з застосуванням визначеної процедури розподілу грошових коштів, враховуючи максимальну сплачену учасником кількість загальних платежів, та видається дозвіл учаснику , тоб то право на отримання товару / у даному випадку грошових коштів / а.с. 8-9/. Таким чином в угоді чітко передбачено, що споживач оплачує кожного місяця частину вартості грошової суми / позики / і на отримання якої має право та на що і було укладено угоду. Споживач, який виконав усі умови угоди, має повне право вимагати від адміністратора виконання свого зобов'язання- виплати грошових коштів через механізм, передбачений в угоді, з Фонду ,створеного за рахунок щомісячних внесків учасників групи . Ствердження позивачки що діяльність відповідачів за угодою є функціонуванням «пірамідальної схеми» суперечить змісту п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв'язку з відсутністю головних ознак «пірамідальної схеми» - безтоварність та сплати компенсації одним учасником за рахунок інших, оскільки за схемою придбання товарів у групах придбавають товар усі учасники за рахунок об»єднання внесків кожного з них. Різниця між споживачами , як учасниками схеми, є тільки в часі одержання коштів кожним з них, за умови виконання своїх зобов'язань. Крім того, для внесення схеми до пірамідальної необхідно врахувати й інші норми чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, оскільки діяльність адміністратора підпадає під поняття «фінансова послуга». Відповідно до ч.5 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 2 червня 2011 року №3462-1У «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» ,та доповнено п.11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган) (далі - Нацкомфінпослуг), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 9 жовтня 2012 року №1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах») (далі - Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. З аналізу Ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легітивне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів або послуг. Згідно з п.1.2 ч.1 Ліцензійних умов, адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Як вбачається з наведеного, законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття «пірамідальна схема» та «придбання товарів в групах». Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю. Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності «пірамідальної схеми» згідно з п.7 ч.3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару / коштів / згідно внесених ним грошових сум у вигляді регулярних платежів. Отже, укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), і до такого правочину не може бути застосовано визначення «пірамідальної схеми». 2. Ствердження позивачки щодо введення її в оману суперечить нормам чинного законодавства й суті самого правочину, визначеного в ч.5 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ч.1 і 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Необхідно зазначити, що підписання цієї угоди та додатків до неї є підтвердження факту ознайомлення, розуміння сторонами її умов з усіма визначеннями, умовами та змістом , додатків до неї. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Статті 10, 60 ЦПК України передбачають, що кожна сторона у цивільному процесі повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 цього Кодексу. Суд вважає, що [PERSON] не надала суду безсумнівних доказів щодо вчинення умисних дій з сторони посадових відповідачів , направлених на умисне введення позивачки в оману та що призвело до помилки відносно обставин , які впливають на вчинення правочину. Як вважає суд, умови угоди не порушують прав [PERSON] як споживача, вони відповідають вимогам ст. 19 Закону України « Про захист прав споживачів « та узгоджені сторонами, підписані останньою з відповідними додатками до неї. Тому ознак несправедливості чи введення в оману у вказаних умовах договору суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed