Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до ПП «[PERSON] Б.С.» про визнання правочину договору про надання фінансових послуг недійсним, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що 19.10.2015 року чоловік позивача [PERSON] без отримання згоди позивача уклав з ПП «[PERSON] Б.С.» кредитний договір № 2277 про надання послуг із оформлення договору та включення до фінансового проекту «Доступний кредит» та сплатив послуги в розмірі 30000,00 грн., які є спільною сумісною власністю подружжя, на користь ПП «[PERSON] Б.С.». У звязку з цим, позивач звернулась до суду та просила визнати правочин договір про надання фінансових послуг не дійсним, стягнути кошти сплачені при оформлення договору та відшкодувати моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позові, ствердили, що 30000 гр-н є спільною сумісною власністю подружжя, які отримані за рахунок спільної праці та ведення спільного господарства та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача ПП «[PERSON] Б.С.» [PERSON] заперечив, щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини викладенні в запереченнях. Додатково суду пояснив, що 19.10.2015 року відповідач [PERSON] сплатив кошти в сумі 30000,00 грн. за послуги вказаного договору, та надав згоду на обробку персональних даних. Відповідно до п. 7.1 договір набуває юридичної сили з моменту підписання його сторонами та діє протягом 36 місяців та/або до виконання усіх зобовязань передбачених договором. [PERSON] уважно прочитав та зрозумів умови договору в повному обсязі та отримав розяснювальну інформацію від менеджера-консультанта, а також підписав акт прийому-передачі наданих послуг відповідно до якого виконавець виконав належним чином консультаційні та розяснювальні послуги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечив, щодо задоволення позовних вимог, вказав, що разом з кумом поїхав подивитися техніку, його здивували дуже низькі ціни та його впевнили в правильності дій і за для купівлі трактора він уклав договір з відповідачем ПП «[PERSON]С.». Жінці про свої наміри нічого не говорив. Коли дружина дізналась про укладений договір, дома був великий скандал, оскільки ці гроші були їх спільними збереженнями. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 19.10.2015 року між відповідачами [PERSON] та ПП «[PERSON] Б.С.», укладено договір № 2277 про надання послуг із оформлення Договору та включення до фінансового проекту «Доступний кредит» (а.с. 18). Відповідач [PERSON] одноразово сплатив послуги компанії в розмірі 30000,00 грн., що підтверджується рахунком-фактурою до Договору № 2277 від 19.10.2015 року (а.с. 19). Матеріалами справи встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] перебуває в шлюбі з позивачем [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 12.11.1983 року зареєстрованого Бобринецьким р/в ЗАГС Кіровоградської області, актовий запис № 147 (а.с 17). Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповдно о ст. 60 СК України, майнро, набуте подружжям з час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно ід того, що один з них не мав з поважно причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дтьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку ( доходу). ВВажається, що кожна рвч, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом првава спільної сумісної власнності подружжя. Отже грошові кошти, 3000 гр-н є спільною влансністю подружжя [PERSON]. вкладені відповідачем [PERSON] Відповідно до ст. 65 СК України, доїружина, чоловік озрпоряджються майном, що є об"єктом права спвльної сумісної власності подружж за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. . Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до положень статті 31 ЦК України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість Мінімальна заробітна платня в Україні згідно Закону Укрїни " Про Державний бюджет України на 2016 рік" складає місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1550 гривень. Кошти, вкладені відповідчем [PERSON] більш ніж і 25 разів пепревищують мінімальну заробіню платню, отже мають значну вартість.. Тому суд вважає, що укладаючи договір з відповідачем ПП " Інком- Б.С. " [PERSON] повине був отримати згоду дружини [PERSON] Статтею 203 ЦК України, передбачені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так правочин не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин маже вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи недієздатних дітей. [PERSON], укладаючи угоду що до розпордження спільним сумісним майном подружжя з відутності згоди дружини, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення договору. Отже судом встановлено не додержання вимог заклонодавства що до укладення угоди між [PERSON] та ПП "[PERSON]С." про надання послуг. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. На підставі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині визнання правочину договору про надання фінансових послуг не дійсним та стягнення коштів в сумі 30000,00 грн. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача ПП «[PERSON] Б.С.» на користь позивача моральної шкоди в сумі 10000,00 грн., то у відповідності до вимог ст.1167 ЦК України суд вважає , що в цій частині позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В той же час, ч.1 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (ч.1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Також суд звертає увагу, що згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім того, відповідно до ст. 137 ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Позивач у своєї позовної заяві не зазначив, якими неправомірними діями чи бездіяльністю йому завдано моральної шкоди, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та яким доказами це підтверджується. Жодних письмових документів, які б свідчили про те, що моральна шкода була спричинена ПП «[PERSON] Б.С.» незаконними діями, які призвели до душевних страждань позивача, суду не надано. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1653,20 грн., тому, відповідно до ст. 88 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial