Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», приватного нотаріуса Козлової Наталії Володимирівни, третя особа: [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, державну реєстрацію та запису про таку реєстрацію. Посилається на те, що вона є власницею квартири [ADDRESS] , яку вона отримала у власність на підставі договору дарування від 13 жовтня 1998 року. 04.06.2007 року [PERSON] уклав кредитний договір з АКБСР «Укрсоцбанк» кредитний договір №159 і тривалий час його виконував. Також 05 червня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором було укладено іпотечний договір № 159, предметом якого була зазначена квартира, яка є її єдиним житловим приміщенням, що належить їй на праві власності. У вказаній квартирі вона проживає разом дітьми, одна з дітей є неповнолітньою - [PERSON] , [INFO] . 30.04.2020 року третя особа [PERSON] отримав повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 10 квітня 2020 року № 2557. Вказаним повідомленням вимагається усунути порушення протягом 30-ти днів, а саме сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становить 86091,88 доларів США. Також в червні 2020 року [PERSON] отримав повторне повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 12 травня 2020 року № 71. Вказаним повідомленням вимагається усунути порушення протягом 30-ти днів, а саме сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становить 86091,88 доларів США. Зазначає, що жодних повідомлень щодо відчуження вказаної квартири вона не отримувала, хоча будучи законним власником вказаної квартири, згідно вимог чинного законодавства, перед відчуженням її власності мала отримати такі повідомлення. Тобто реєстрація права власності за банком на спірну квартиру відбулася без повідомлення про таке відчуження Також, як вбачається із претензії про погашення заборгованості за договором кредиту від 09 липня 2010 року № 17-29/934-191, що адресована [PERSON] , в зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, договір вважається таким, що закінчився і підлягає достроковому поверненню. Розмір коштів, що підлягає поверненню визначена наступна: заборгованість за кредитом - 666,00 доларів США і заборгованість за процентами за використання кредиту в розмірі 196,79 дол. США. Тобто загальна заборгованість банком визначена в сумі 862,79 дол. США. 22.04.2021 року о 17 год. 42 хв., приватний нотаріус Козлова Н.В. зареєструвала право власності на квартиру за банком, про що позивачка жодних повідомлень не отримувала та дізналася від третьої особи [PERSON] , який отримав підтверджуючі документи з суду у справі про стягнення з нього 3% заборгованості. Вважає рішення та дії відповідачів незаконними. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Козлової Наталії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 57812593 від 22.04.2021 року час 19:59:58 і державну реєстрацію вказаного права за АТ «Альфа-Банк» код ЄДРПОУ 23494714, адреса м. Київ, вул. Велика Васильківська, будинок 100, на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] загальною площею 88.0 кв.м., у тому числі житловою площею 49,2 кв.м. та запис про право власності № 41651428. 13 липня 2021 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу, якою позовну заяву залишено без руху та надано термін для усунення недоліків. 19 липня 2021 року [PERSON] направила до суду позовну заяву в новій редакції, у якій просить суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Козлової Наталії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 57812593 від 22.04.2021 року час 19:59:58 і державну реєстрацію вказаного права за АТ «Альфа-Банк» код ЄДРПОУ 23494714, адреса м. Київ, вул. Велика Васильківська, будинок 100, на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] загальною площею 88.0 кв.м., у тому числі житловою площею 49,2 кв.м. та запис про право власності № 41651428. У якості забезпечення позову заборонити вчиняти будь-яким особам дії щодо відчуження квартири [ADDRESS] , а також заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам на час розгляду справи вчиняти дії щодо виселення осіб, які там проживають та дії щодо вселення інших осіб до завершення розгляду справи. 19 липня 2021 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області відкрито провадження по даній справі за правилами загального позовного провадження. 19 липня 2021 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області, заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено повністю. Накладено заборону вчиняти дії щодо відчуження квартири [ADDRESS] , а також заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам на час розгляду справи вчиняти дії щодо виселення осіб, які там проживають та дії щодо вселення інших осіб до завершення розгляду справи. 09 вересня 2021 року представник відповідача АТ «Альфа-Банк» Матвійчук М.З. направив до суду апеляційну скаргу на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 липня 2021 року про забезпечення позову. 11 листопада 2021 року Постановою Чернівецького апеляційного суду апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк», від імені якого діє Матвійчук М.З. задоволено частково. Ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 липня 2021 року змінено. Заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. В порядку забезпечення позову заборонено АТ «Альфа-Банк» вчиняти дії як власнику, щодо відчуження квартири [ADDRESS] . 17 грудня 2021 року представник відповідача АТ «Альфа-Банк» Матвійчук М.З. направив до суду відзив на позовну заяву в якому вказує, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та безпідставними. Банк оформив право власності на майно згідно норм чинного законодавства, тому відсутні підстави для скасування такої реєстрації. Просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, однак в позовній заяві та інших поданих до суду заявах просить суд розглядати справу у її відсутності. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» - Матвійчук М.З. в судовому засіданні змінені позовні вимоги не визнав, посилався на те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Відповідач приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу - Козлова Н.В. в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про місце та час розгляду справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце та час розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд встановив наступні факти та існуючі між сторонами правовідносини та визначив наступні правові норми що їх регулюють. Так, судом встановлено, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] , яку вона отримала у власність на підставі договору дарування від 13 жовтня 1998 року. 04 червня 2007 року [PERSON] уклав кредитний договір з АКБСР «Укрсоцбанк» кредитний договір №159. 05 червня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором було укладено іпотечний договір № 159, предметом якого була квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані та проживають: позивачка [PERSON] [INFO] разом із дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яка є неповнолітньою, що підтверджується довідкою Глибоцької селищної ради № 1810 від 29 листопада 2021 року. У квітні 2020 року третя особа [PERSON] отримав повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 10 квітня 2020 року № 2557. Вказаним повідомленням вимагається усунути порушення протягом 30-ти днів, а саме сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становить 86091,88 доларів США. Також в червні 2020 року [PERSON] отримав повторне повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 12 травня 2020 року № 71. Вказаним повідомленням вимагається усунути порушення протягом 30-ти днів, а саме сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 квітня 2020 року становить 86091,88 доларів США. 22 квітня 2021 року о 17 год. 42 хв., приватний нотаріус Козлова Н.В. зареєструвала право власності на квартиру за банком. Вирішуючи позовні вимоги з посиланням [PERSON] на порушення вимог ст.33 та ст. 37 Закону України «Про іпотеку», суд вважає, що вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, зважаючи на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частиною першою ст. 33 Закону України «Про іпотеку», визначено, що у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього закону. Згідно п. 4.5 вказаного вище іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя одним із наступних способів: 4.5.3 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У відповідності до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною першою статті 36 Закону України «Про іпотеку», визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог, іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договору або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. За частиною другою статті 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього закону. За частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Отже, вказане вище застереження в іпотечному договорі прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками, та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Так, при розгляді аналогічної справи з аналогічними умовами договору Верховний Суд прийняв Постанову від 22 лютого 2021 року № 344/16105/19. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому cт. 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.5. іпотечного договору № 159, від 05.06.2007 року). В п. 4.5 іпотечного договору № 159, від 05.06.2007 року, сторони погодили застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, що прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками. Крім того, таке погодження сторонами свідчить і про наявність згоди самого іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань. Також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підтверджені жодними доказами посилання позивачки, що на вказаний предмет іпотеки вже було звернено стягнення шляхом вчинення виконавчого напису. Вирішуючи доводи [PERSON] на порушення державним реєстратором порядку реєстрації майна через наявність на час державної реєстрації чинної заборони щодо відчуження майна, суд вважає, що вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, зважаючи на наступне. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на час здійснення державної реєстрації) у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Законом України від 03 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» внесено зміни до частини четвертої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом її доповнення пунктом 7 такого змісту: «7) державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.». Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону. Таким чином, зазначені зміни були введені в дію з 04 лютого 2019 року. Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній станом на час здійснення державної реєстрації речових прав), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Результат аналізу наведених норм права, які регулюють порядок державної реєстрації права власності за іпотекодержателем, вказує на помилковість доводів позивача про неправомірність державної реєстрації через наявність обтяжень, оскільки станом на час здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком (22 квітня 2021 року) вже не було такої підстави для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем, як наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно. Вказана правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року № 715/2669/19. Суд відхиляє доводи позивачки про сплив позовної давності, оскільки вона є позивачем у даній справі, а не відповідачем і відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом, відповідач АТ «Альфа-Банк» жодних позовних вимог до позивачки у даній справі не заявляв. Також суд відхиляє доводи позивачки що нотаріус не вправі без нотаріальної дії вчиняти реєстраційні дії без вчинення нотаріальної дії, оскільки нотаріуси набули право здійснювати реєстраційні дії щодо речових прав на нерухоме майно без вчинення нотаріальних дій щодо такого майна, починаючи з 13 грудня 2015 року (Постанова Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі № 826/11388/16, Постанова Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 813/204/15). Суд відхиляє доводи позивачки про те, що державна реєстрація відбулася швидше ніж прийняття рішення про державну реєстрацію на підставі наступного. Згідно ч. 13 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав. Отже, саме дата і час подання до державного реєстратора заяву про реєстрацію права власності буде вважатися датою реєстрації, а не дата і час завершення всіх реєстраційних дій, як вважає [PERSON] . Також суд зазначає, що згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19; від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 (провадження № 61-7648св20). Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, на момент звернення з позовом, вимога про скасування запису про реєстрацію права власності на об`єкт спірного нерухомого майна є неналежним способом захисту права або інтересу позивача. У Постанові від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц, провадження № 14-577цс19, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанови від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц та від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц). Більш того, відповідно до правил статей 2,5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Європейський суд з прав людини ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року вказав, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit vCroatia), № 48778/99, пункт 25). Крім того, ЄСПЛ у своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Такі правові позиції Верховний Суд виклав в Постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Суд також, відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] , заявлених до приватного нотаріуса виходячи з наступного. Частиною другою статті 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 570/6008/18 (провадження № 61-6642св20) зазначено, що «у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/30146/18 (провадження № 61-21583св19) вказано «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. Вирішення таких спорів відбувається за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у такому спорі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) не змінює цивільно-правового характеру спору. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава, до яких звернуті матеріально-правові вимоги позивача. Отже, можливість інших суб`єктів, зокрема посадових осіб, у тому числі державних реєстраторів, брати участь у цивільному процесі в якості позивачів і відповідачів у цивільному процесі обмежена. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем. Таким чином, у даній справі належним відповідачем є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно». У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 756/2298/18 (провадження № 61-3976св21) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У даній справі зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом обставини справи, підтверджують, що цей спір виник між [PERSON] та АТ «Альфа Банк». Тому приватний нотаріус є неналежним відповідачем, і у зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог [PERSON] до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Козлової Н.В. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень необхідно відмовити із зазначеної підстави. Вирішуючи доводи [PERSON] про те, що вона не отримувала повідомлень передбачених ст. 35 Закону України «Про іпотеку», проте, що оцінка майна проведена з порушенням чинного законодавства та не враховані вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиті в іноземній валюті», суд вважає, що дані посилання знайшли своє підтвердження, виходячи з наступного. Згідно з пунктом 14 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Як зазначалося вище, норми Закону України «Про іпотеку», зокрема, ст. ст. 36-37 цього закону визначають, що застереження в договорі іпотеки про задоволення вимог іпотекодержателя є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому відповідно є підставою для набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 (далі- Порядок) визначено, що цей Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Згідно з пунктом 61 вказаного Порядку (в редакції на дату виникнення спірних правовідносин) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцяти денного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною п`ятою статті 13 якого порядок ведення Державного реєстру прав визначає Кабінет Міністрів України. Частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку про те, що обов`язок з надіслання вимоги може вважатися виконаним тільки в разі, коли така вимога отримана іпотекодавцем і строк її виконання обчислюється з моменту отримання такої вимоги. Таким чином, іпотекодержатель має довести не тільки факт надіслання, а й отримання вимоги, а реєстратор речових прав вимагати такі документи. Отже, обов`язок в отриманні та подальшому поданні вищевказаних документів для здійснення необхідних реєстраційних дій повністю лежить на відповідачу. Позивачка зазначає, що таких документів їй не надходило та вона не отримувала жодних повідомлень та/чи письмових вимог від іпотекодержателя в розумінні ст.35 Закону України «Про іпотеку», тобто, що банк порушив ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку». В матеріалах справи міститься копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поданого до відділення зв`язку 13 квітня 2020 року (трек-номери 1402405697585/1402405697593). Також судом з`ясовано, що згідно з відомостями Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (https://ukrposhta.ua/) інформація про відправлення за вищевказаними номерами відсутня, оскільки дані про відправлення за вказаними вище трек-номерами на даний час відсутні, тому що не зареєстровані в системі. Більш того, відповідно до п. 6.2. іпотечного договору усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зроблені належним чином у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Адреса [PERSON] зазначена: [ADDRESS] . Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень. У пункті 99 Правил зазначено: рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, … які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. Оформлення цих поштових операцій визначено у пункті 105 Правил: для одержання реєстрованого поштового відправлення, коштів за поштовим переказом одержувач повинен заповнити бланк повідомлення із зазначенням даних пред`явленого документа, що посвідчує особу (назва, серія, номер, дата видачі, найменування органу, який видав), дати одержання поштового відправлення, поштового переказу та розписатись. У разі одержання реєстрованого поштового відправлення, коштів за поштовим переказом, адресованих до запитання, на абонементну скриньку або за місцем роботи, а також коли адреса, зазначена на поштовому відправленні, поштовому переказі, не відповідає адресі місця реєстрації одержувача, крім даних про документ, що посвідчує особу, зазначається також адреса, за якою фактично проживає одержувач. У пункті 106 Правил передбачено: під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище. Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи. Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку. З наведених норм можна дійти висновку, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку. Проте на порушення вказаних правових норм на вказаному рекомендованому повідомленні відсутня інформація щодо прізвище ім`я та по батькові особи, якій відбувалося вручення повідомлення та відмітка про вручення особисто чи іншій уповноваженій особі. Той факт, що [PERSON] не отримувала вказаних повідомлень визнається представником відповідача, зокрема у відзиві на позовну заяву. Окрім цього, як вбачається з закордонного паспорту [PERSON] , копію якого було надано суду, позивачка виїхала за кордон 03 лютого 2020 року, на даний момент в Україну не поверталася, тому на момент можливого вручення повідомлення, а саме 16 квітня 2021 року не перебувала на території України та не могла особисто отримати таке повідомлення. Більш того, в судовому засіданні встановлено, що у даній справі направлялися не рекомендовані поштові відправлення, а поштові відправлення з оголошеною цінністю, що вбачається із доданих до відзиву документів (реєстр цінних поштових відправлень, список поштових відправлень, форма 107). А правила вручення поштових відправлень з оголошеною цінністю мають свої особливості. Так, відповідно до п. 104 Правил поштові листи з оголошеною цінністю видаються адресату за умови пред`явлення ним документа, що посвідчує особу, або уповноваженій ним особі за умови пред`явлення нею документа, що посвідчує особу, та відповідної довіреності, засвідченої в установленому законодавством порядку. Дотримання вказаних вимог під час судового засідання не було встановлено. За таких обставин суд вважає, що вказані повідомлення про вручення поштового відправлення є неналежним доказом відповідно до статті 77 ЦПК України та зазначає, що в даному випадку іпотекодержатель не може вважатися таким, що набув право власності на нерухоме майно за правочином (договором іпотеки). Вказані вище висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у Постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц. Окрім цього, в матеріалах справи наявні два повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 10 квітня 2020 року та від 12 травня 2020 року (повторне) . Відправляючи повторне повідомлення від 12 травня 2020 року, АТ «Альфа-Банк» визнало факт неналежності першого повідомлення та факт, що перше повідомлення від 10 квітня 2020 року втратило свою юридичну силу. Протилежні доводи банку порушують принцип правової визначеності, оскільки інша сторона правомірно мала право сподіватися, що повторне повідомлення припинило юридичну силу попереднього і попереднє повідомлення не матиме жодних правових наслідків. Однак, не зважаючи на вказане, право власності за АТ «Альфа-Банк» було зареєстроване саме за першим повідомленням від 10 квітня 2020 року, а не за повторним від 12 травня 2020 року. Більш того, як вбачається з тексту повідомлення про звернення стягнення від 10 квітня 2020 року та 12 травня 2020 року, банк вимагає повернення 86 091,88 дол. США, в той же час 27.09.2010 року рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків в справі №1269/10 позов про стягнення заборгованості було задоволено, та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 275955,74 грн, та витрати пов`язані з вирішенням спору Третейським судом в розмірі 3178,93 грн. АТ «Альфа-Банк» визнавав факт того, що на час направлення повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість складала 275 955,74 грн., зокрема пред`являючи позов про стягнення 3% річних та інфляційних витрат у справі № 715/305/21, однак не зважаючи на це вказав у повідомленні заборгованість в сумі 86 091,88 дол. США. Зазначення суми заборгованості у значно більшому розміру ніж та, що фактично існує і встановлена судовими рішеннями, позбавило можливості [PERSON] виконати дану вимогу та сплатити суму заборгованості, що визначена відповідно до вимог законодавства, що призвело до порушення її прав та законних інтересів. Так, на даний час відповідач всупереч вимогам законодавства продовжує нараховувати відсотки та штрафні санкції за вказаним вище кредитним договором і відповідно до довідки банку від 21 квітня 2021 року розмір заборгованості становить 229 610,35 дол. США, тому навіть внесення позивачкою всієї наявної суми заборгованості в розмірі 275 955,74 грн., на думку банку, не припинило б зобов`язальні правовідносини, а вказані кошти пішли на погашення в першу чергу штрафних санкцій, а потім відсотків. Проте вказана позиція відповідача не відповідає вимогам законодавства із підстав, що зазначені вище. Повідомлення із значенням розміру заборгованості може визнаватися доказом і оцінюватися судом при розгляді справи щодо іншого спору, що зазначено в Постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №715/1394/20 щодо спору між тими самими сторонами щодо правомірності дій банку по нарахуванню заборгованості. Так, у вказаному судовому рішенні Верховний Суд вказав, що доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував незаконних та протиправних дій банку щодо збільшення розміру заборгованості майже в десять разів після пред`явлення вимоги про дострокове повне виконання зобов`язань за кредитним договором, у тому числі й нарахування відсотків, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність висновків апеляційного суду, який обґрунтовано зазначив, що повідомлення із зазначенням розміру заборгованості можуть бути визнані як докази (із наданням їм відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема щодо стягнення заборгованості чи звернення стягнення на предмет іпотеки, тощо, при вирішенні яких суд зобов`язаний дати оцінку щодо правильності нарахування такого боргу. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки та його направлення вчинено з порушеннями вимог чинного законодавства, а тому не може вважатися допустимим доказом, у зв`язку з чим і реєстрація права власності на майно за банком на підставі такого повідомлення є протиправною. Також в судовому засіданні встановлено, що реєстрація спірного нерухомого майна з банком відбулася більше ніж через рік (22 квітня 2021 року) після направлення повідомлення від 10 квітня 2020 року. Відповідно до ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки об`єктом оціночної діяльності. Тобто перед зверненням до реєстратора іпотекодавець повинен замовити звіт про оцінку об`єкта іпотеки. Судом встановлено, що оцінка проведена без огляду предмету, що визнається сторонами. Тому суд вважає, що висновок про вартість іпотеки є протиправним і реєстрація права власності без визначення вартості майна відповідно до вимог чинного законодавства є неправомірною. Вказана правова позиція відображена в Постанові Вищого Господарського Суду України від 15 лютого 2017 року № 907/797/13. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (надалі - Закон №1952-IV) в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їхні посадові й службові особи повинні діяти порядком та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Щодо недотримання державним реєстратором вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиті в іноземній валюті», то суд приходить до такого. Конституційний Суд України, зокрема у своєму рішенні N 7-рп/2013 від 11.07.2013 року, зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Споживач - фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах. У зв`язку з фінансовими кризами, які мали місце в України в останні роки, держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, зокрема щодо стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою, зокрема шляхом прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (Закон N 1304-VII). Згідно з п.1 цього Закону протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; Представник банку вважає, що дія цього Закону не розповсюджується на правовідносини, які виникли між сторонами, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) відбулося не у примусовому, а у договірному порядку, на підставі застереження, яке міститься у договорі іпотеки, а тому згода власника на його відчуження не потрібна. Однак, визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Велика Палата Верхового Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), оприлюдненій у Єдиному державному реєстрі судових рішень 19 грудня 2019 року, виклала правовий висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», отже зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вказана правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справах № 127/16726/17-ц (провадження № 61-39438св18) та № 607/2754/16-ц (провадження № 61-29694св18), а також від 19 лютого 2020 року у справі № 758/2524/17 (провадження № 61-448св19) і від 06 квітня 2020 року у справі № 760/7056/18 (провадження № 61-12179св19). Зважаючи на наведене, суд вважає, що відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тимчасова заборона примусового стягнення на майно, яке виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом в іноземній валюті, діє з урахуванням приписів Закону України «Про іпотеку» та забороняє звернення стягнення на предмет іпотеки, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті у будь-який спосіб. Як встановлено в судовому засіданні площа кварти відповідає вимогам цього закону, це єдине житло, що належить позивачці на праві власності, що підтверджується витягом з ДРРПНМ, що зроблений за повним співпадінням, у вказаній квартирі зареєстровані та проживають позивачка разом із дітьми, що підтверджується довідкою Глибоцької селищної ради від 29 листопада 2021 року № 1810. Суд відхиляє доводи представника відповідача, про те, що вказаний закон не може застосовуватися до позивачки, оскільки суду на підтвердження вказаних доводів не надано належних та допустимих доказів. Більш того, у Єдиному державному реєстрі декларацій НАЗК відсутні відомості щодо позивачки та членів її сім`ї. Таким чином, нотаріус, вчинивши реєстрацію права власності під час дії положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», діяла неправомірно і не мала права вчиняти такі дії. Окрім цього, як встановлено з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за АТ «Альфа Банк» було зареєстровано право власності на квартиру, яка складається з чотирьох кімнат загальною площею 88,00 кв.м., житловою площею 49,20 кв.м. за адресою [ADDRESS] , однак згідно договору іпотеки, в іпотеку було передано квартиру яка складається з трьох кімнат загальною площею 67,10 кв.м., житловою площею 40,70 кв.м. за адресою [ADDRESS] , тобто було проведено реєстрацію на майно, яке не передавалося в іпотеку, у зв`язку з чим, без згоди позивачки, було збільшено обсяг її відповідальності як майнового поручителя. Як встановлено в судовому засіданні у спірній квартирі зареєстрована та проживає неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована у вказаній квартирі з 10 вересня 2004 року, що підтверджується копією домової книги на вказану квартиру. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. В судовому засіданні встановлено, що зміна власника відбулася без наявності висновок органу опіки та піклування щодо цього майна, незважаючи на те, що там зареєстрована та проживає неповнолітня дитина і дана квартира є її єдиним житлом. З урахуванням наведених норм та на підставі поданих доказів, суд вважає, що існують підстави для часткового задоволення змінених позовних вимог у частині позовних вимог до АТ «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Козлової Наталії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та про скасування такої реєстрації. На підставі викладеного, ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст. 16, 319, 321, 328 ЦК України, ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial