Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, мотивуючи тим, що з 10.11.2017 року по 21.06.2019 року він тимчасово виконував обов`язки директора ДП МОУ «Білоцерківський військ торг», з 22.06.2019 року по 12.08.2019 року працював на посаді першого заступника директора ДП МОУ «Білоцерківський військ торг». Позивач вважає, що при проведенні службового розслідування щодо нарахування та виплати заробітної плати тво директору [PERSON] , отримані неправомірні висновки щодо неврахування періоду роботи з 10.11.2017 року по 14.06.2018 року тво директора підприємства та безпідставності отримання заробітної плати за цей період, оскільки з 10.11.2017 року по 14.06.2018 року він хоч і перебував у штаті Концерну «Військторгсервіс» на посаді інженера з охорони праці адміністративно-господарчого відділу, однак фактично в цей період тимчасово виконував обов`язки директора ДП МОУ «Білоцерківський військ торг». Крім того, наказом Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 14.11.2017 року №208-а було припинено табелювання [PERSON] на посаді інженера з охорони праці адміністративно-господарюючого відділу та нарахування заробітної плати. Зазначає, що працюючи на посаді тво директора ДП МОУ «Білоцерківський військ торг» з 10.11.2017 року по 21.06.2019 року він отримував заробітну плату, передбачену штатним розкладом підприємства. Зазначає, що заборгованість з не виплаченої позивачу заробітної плати на день його звільнення становить 41522,22 грн. та на день звернення до суду відповідач не здійснив виплату коштів, а тому просив стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" заборгованість по заробітній платі в розмірі 41522,22 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13 серпня 2019 року по день прийняття рішення судом. Ухвалою суду від 13 березня 2020 року в зазначеній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 22.04.2020 року відповідач ДП МОУ «Білоцерківський військ торг» направив до суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечив та зазначив, що позивач [PERSON] фактично працював в ДП МОУ «Білоцерківський військ торг» з 15.06.2018 року по 12.08.2019 року. Нарахування заробітної плати йому як колишньому ТВО директора ДП МОУ «Білоцерківський військ торг» було безпідставно розпочато 10.11.2017 року на підставі Наказу державного секретаря МОУ №43-ДП від 10.11.2017 року. При цьому відповідач зазначає, що в період з 10.11.2017 року по 15.06.2018 року позивач був штатним працівником Концерну «Військторгсервіс» та мав отримувати заробітну плату саме на цьому підприємстві. Посилання позивача на Наказ генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 14.11.2017 року №208-а яким було припинено табелювання [PERSON] на посаді інженера з охорони праці адміністративно-господарського відділу та нарахування йому заробітної плати за основним місцем роботи відповідач вважає безпідставним, оскільки підставою для припинення табелювання та нарахування заробітної плати може бути лише фактичне звільнення або переведення працівника на інше місце роботи. Відповідно до наказу тво директора ДП МОУ «Білоцерківський військ торг» №5 від 27.01.2020 року після звернення позивача із заявою про надання довідки про заборгованість по заробітній платі на підприємстві було проведено службове розслідування по перевірці нарахування належних [PERSON] до виплати сум. Проаналізувавши проведені нарахування та підстави їх виникнення комісія по службовому розслідуванню прийшла до висновку про те, що нарахування [PERSON] заробітної плати в період з 10.11.2017 року по 14.06.2018 року були проведені безпідставно, оскільки останній до 14.06.2018 року був штатним працівником Концерну «Військторгсервіс». Крім того, під час службового розслідування комісією встановлено, що в період липень-серпень 2018 року для нарахування заробітної плати позивачу брався оклад директора, а не першого заступника директора, яким він в той час був. Крім того, комісією встановлено факт надмірно фактично наданої позивачу чергової відпустки. За висновками комісії про проведення службового розслідування та на підставі наказу №6 від 05.02.2020 року, бухгалтерією ДП МОУ «Білоцерківський військ торг» було проведено перерахунок нарахування позивачу заробітної плати, за результатами якого заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем відсутня, а тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 22.04.2020 року підготовче провадження по зазначеній цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 05.05.2020 року позивачем було направлено відповідь на відзив, в якому позивач зазначає, що згідно наказу Державного секретаря Міністерства оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств" №43-ДП від 10 листопада 2017 року, на підставі подання начальника Головного управління майна та ресурсів позивача було призначено тимчасово виконуючим обов`язків директора Державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг". Тобто, його було прийнято на роботу, з заробітною платою згідно штатного розпису, у відповідності до статутних документів відповідача. Протягом всього часу роботи в ДП МОУ "Білоцерківський військторг", в зв`язку з виробничою необхідністю та вимогами структурних органів засновника Міністерства оборони України, неодноразово змінювали посади, які він обіймав. Та 12 серпня 2019 року згідно наказу тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП МОУ "Білоцерківський військторг" Л.О.Карпенко №32-К, позивача було звільнено з займаної на той період посади. Проте, як того вимагає Кодекс законів про працю України, в день звільнення йому не виплачено всі належні суми, а саме не виплачено заборгованість по заробітній платі. Станом на сьогоднішній день заборгованість по заробітній платі становить 41522,22 грн., що підтверджується, довідкою №206 від 04.12.2019 року та довідкою №210 від 09.12.2019 року. Твердження відповідача про те, що позивач працював в ДП МОУ "Білоцерківський військторг" з 15.06.2018 року по 12.08.2019 року не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. Акт службового розслідування від 05 лютого 2020 року не є допустимим та належним доказом, в розумінні Цивільного процесуального кодексу України. Згідно вимог статутних документів відповідача, призначення на посаду керівника та його звільнення належить до компетенції Державного секретаря Міністерства оборони України. Тож, виконання обов`язків директора ДП МОУ "Білоцерківський військторг" позивач розпочав з 10 листопада 2017 року на підставі наказу Державного секретаря Міністерства оборони України. І саме з 10 листопада 2017 року виконував обов`язки директора ДП МОУ "Білоцерківський військторг" та мав всі повноваження і обов`язки, в тому числі здійснював представництво підприємства у взаємовідносинах із підприємствами, організаціями, установами, фізичними особами, здійснював прийом на звільнення працівників, затверджував штатний розпис підприємства, розпоряджався коштами підприємства, представляв інтереси підприємства в ході різного роду перевірок, тощо. 21.05.2020 року на адресу суду позивачем було направлено письмові пояснення, в яких зазначив, що проаналізувавши надані відповідачем копії Статуту Державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" затвердженого наказом Міністерства оборони України від 04.07.2018 року за №320 та Статуту Концерну «Військторгсервіс» затвердженого наказом Міністерства оборони України від 15.11.2018 року за №574, позивач дійшов висновку, що дискреційні повноваження Уповноваженого органу управління, тобто можливість суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, виконав Державний секретар Міністерства оборони України прийнявши наказ (по особовому складу керівників державних підприємств) №43-ДП від 10 листопада 2017 року, на підставі подання начальника Головного управління майна та ресурсів. Прийняття вище зазначеного наказу повністю кореспондується з повноваженням визначеними статтею 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» (в редакції листопада 2017 року) де зазначено: «Державний секретар міністерства є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства. Державний секретар підзвітний і підконтрольний міністру. Державний секретар міністерства відповідно до покладених на нього завдань: призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління міністерства» В подальшому, прийнятий Державним секретарем Міністерства оборони України наказ №43-ДП від 10 листопада 2017 року став підставою для проведення державної реєстрації змін стосовно Державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг", які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, що відображено у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань сформованому відповідно до статті 11 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" на запит від 19.05.2020 за № 1006654205 станом на 19.05.2020 року де зазначено про: «Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах; 24.11.2017 13531070021003141; [PERSON] ; Білоцерківська міська рада; зміна керівника юридичної особи, зміна складу підписантів» (арк. 7 витягу). Разом з тим, у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань сформованому відповідно до статті 11 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" на запит від 20.05.2020 за № 1006657963, станом на 24.11.2017 року в графі "Прізвище, ім`я, по батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи" зазначено [PERSON] (тимчасово виконуючий обов`язки директора) - керівник (арк. 2 витягу). Ці відомості підтверджують законність та реальність дій уповноважених Законом осіб спрямованих на призначення мене тимчасово виконуючим обов`язки директора Державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг". 12.06.2020 року представником третьої особи Концерну «Військторгсервіс» на адресу суду направлено пояснення по суті справи, де зазначено, що наказом Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 07.11.2017 року №202-а позивача прийнято на роботу на посаду інженера з охорони праці адміністративно-господарчого відділу Концерну «Військторгсервіс» з 08.11.2017 року. 10.11.2017 року наказом Державного секретаря МОУ №43-ДП на інженера з охорони праці адміністративно-господарчого відділу Концерну [PERSON] тимчасово покладено обов`язки директора ДП МОУ "Білоцерківський військторг". Так, виконання обов`язків ТВО директора ДП МОУ "Білоцерківський військторг" на постійній основі (повний робочий день), що супроводжується зміною місця діяльності позивача з м. Києва на м. Біла Церква, унеможливило виконання позивачем обов`язків інженера з охорони праці адміністративно-господарчого відділу Концерну. А тому, позивач звернувся до Концерну із заявою від 14.11.2017 року про припинення табелювання в Концерні та наказом Генерального директора Концерну від 14.11.2017 року №208-а, припинено табелювання позивача та нарахування йому заробітної плати, у зв`язку із покладеними на нього обов`язків директора ДП МОУ "Білоцерківський військторг". В подальшому, наказом Генерального директора Концерну від 14.06.2018 року № 71-а, позивача звільнено з посади інженера з охорони праці адміністративно-господарчого відділу Концерну, на підставі заяви позивача від 13.06.2018 року. 15.06.2018 року позивача прийнято на посаду першого заступника директора ДП МОУ "Білоцерківський військторг". Таким чином, оскільки позивач фактично працював на посаді ТВО директора ДП МОУ "Білоцерківський військторг", заробітну плату з моменту призначення повинно було нараховувати та виплачувати саме ДП МОУ "Білоцерківський військторг". Разом з тим, зазначає, що позивач був безпосередньо відповідальним за нарахування та виплату заробітної плати працівникам підприємства, та в тому числі собі, з огляду на займану посаду ТВО директора, а згодом і директора ДП МОУ "Білоцерківський військторг". А тому, вважає вимоги до відповідача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що наказом Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 07.11.2017 року №202-а позивача прийнято на роботу на посаду інженера з охорони праці адміністративно-господарчого відділу Концерну «Військторгсервіс» з 08.11.2017 року на умовах неповного робочого дня (4години на день) з графіком роботи з 08:30 до 12:30 з понеділка по п`ятницю з посадовим окладом 4 320,00 грн. оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу зі строком випробування 2 місяці. Згідно наказу Державного секретаря Міністерства оборони України №43-ДП від 10 листопада 2017 року тимчасове виконання обов`язків директора державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" покладено на інженера з охорони праці адміністративно-господарчого відділу Концерну «Військторгсервіс» [PERSON]. Наказом Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» №208-а від 14 листопада 2017 року припинено табелювання позивача та нарахування йому заробітної плати , у зв`язку із покладеними на нього обов`язків директора ДП МОУ "Білоцерківський військторг". Наказом Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 14.06.2018 року № 71-а, [PERSON] звільнено з посади інженера з охорони праці адміністративно-господарчого відділу Концерну 14 червня 2018 року за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України, на підставі заяви позивача від 13.06.2018 року №150. Згідно наказу державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" №17-К від 16.06.2018 року [PERSON] прийнято на посаду першого заступника директора державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" з 15 червня 2018 року з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. Згідно наказу Державного секретаря Міністерства оборони України №38-ДП від 31 серпня 2018 року пункт 1 наказу №43-ДП від 10 листопада 2017 року викладено в новій редакції: "Тимчасове виконання обов`язків директора державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" покласти на першого заступника директора державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" [PERSON]". Згідно наказу державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" №32-К від 12.08.2019 року [PERSON] звільнено з посади першого заступника директора державного підприємства Міністерства оборони України "Білоцерківський військовий торг" за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що нарахування заробітної плати [PERSON] як колишньому ТВО директора ДП МОУ «Білоцерківський військ торг» було безпідставно розпочато 10.11.2017 року на підставі Наказу державного секретаря МОУ №43-ДП від 10.11.2017 року. При цьому відповідач зазначає, що в період з 10.11.2017 року по 15.06.2018 року позивач був штатним працівником Концерну «Військторгсервіс» та мав отримувати заробітну плату саме в цьому підприємстві, у зв`язку з чим наказом тво директора ДП МОУ «Білоцерківський військ торг» №5 від 27.01.2020 року проведено службове розслідування, щодо правильності нарахування належних до виплати при звільненні сум на користь [PERSON] , за результатами якого комісія дійшла висновку, що під час нарахування виплат належних колишньому ТВО директора ДП МОУ «Білоцерківський військторг» [PERSON] було зайво та безпідставно нараховано 118 424,88 грн. А тому, вважає, що заборгованість по заробітній платі підприємства перед позивачем відсутня. Однак, суд не бере до уваги вищевказані доводи відповідача, оскільки як вбачається з довідки №210 від 09.12.2019 року, виданої ДП МОУ "Білоцерківський військторг",- заборгованість по заробітній платі позивачеві складає 41 522 грн. 22 коп., в тому числі: заробітна плата за травень 2019 року - 5177,34 грн.; заробітна плата за червень 2019 року - 13 681,16 грн.; заробітна плата за липень 2019 року - 21 871,27 грн.; заробітна плата за серпень 2019 року - 792,45 грн. Тобто, заборгованість по заробітній платі виникла за період з травня 2019 року по серпень 2019 року, а як вже зазначалось та не заперечується відповідачем, позивач [PERSON] офіційно працював в ДП МОУ «Білоцерківський військ торг» з 15.06.2018 року по 12.08.2019 року. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно дост. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Як встановлено судом, повний розрахунок при звільненні з позивачем проведений не був. Тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 41 522 грн. 22 коп. підлягають до задоволення. Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступного: Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов він може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Так, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Той факт, що представник відповідача в судових засіданнях не визнав позовних вимог позивача і заперечував проти їх задоволення, свідчить про те, що між сторонами виник спір. При визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, на яку позивач має право, частку, яку вона становить у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Тому, визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує істотність та розмір невиплаченої позивачу заробітної плати, на яку він дійсно має право, а саме 41 522 грн. 22 коп., порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку він претендує, а саме 125 733,85 грн. станом на 10.03.2020 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 000, 00 грн. Отже, враховуючи наведене, суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по не виплаченій заробітній платі в розмірі 41 522 грн. 22 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 50 000 грн. 00 коп. На підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 681,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial