Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітної дитини. Позовні вимоги мотивовано тим, що 15.06.2003 року позивач зареєструвала з відповідачем шлюб у Відділі РАГС Вінницької міської ради Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 935. Спільне життя з відповідачем не склалося та рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.06.2012 року шлюб між сторонами був розірваний. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживає з позивачем. Позивач зазначає, що останнім часом відповідач не бере участі в утриманні дитини, а тому вона змушена була звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. На думку [PERSON], відповідач в змозі надавати їй матеріальну допомогу на утримання дитини, оскільки має постійну роботу, де отримує стабільний заробіток достатнього рівня, а також він займається приватною підприємницькою діяльністю та має додатковий дохід достатнього рівня. Крім того, додатковим доходом відповідача є орендна плата від здачі в оренду під офіси та магазин, належних йому нежитлових приміщень. Оскільки житлом відповідач забезпечений, інших утриманців у нього немає, тому позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від фіксованих видів його доходу та в твердій грошовій сумі 2000 грн., щомісячно з додаткових джерел доходу відповідача. В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Також до суду ним була подана заява, в якій зазначено, що з дати розлучення ним було сплачено аліменти на утримання дитини та матеріальної допомоги в сумі 71965 грн.; все його майно та рахунки СПД в банках арештовані; має банківські кредити із простроченою заборгованістю та вже декілька років не займається підприємницькою діяльність, тому просить встановити суму аліментів на утримання дитини на рівні мінімального розміру аліментів на одну дитину в Україні в 2014 році та врахувати кошти в сумі 71965,00 грн отримані позивачем в якості аліментів в майбутні платежі, які призначити не раніше 01.03.2018 року(а.с14). За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення у його відсутність на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечила проти такого порядку вирішення спору. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.06.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 3). З свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 30.12.2003 року міським відділом РАГС управління юстиції Вінницької області, судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] (а.с.4). З довідки ОСББ "Миколаївська-8" № 1506 від 07.10.2014 року судом встановлено, що син зареєстрований та проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Виходячи з положень вищевказаної статті, утримання дитини є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. А тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання сина. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на утримання дитини, суд виходить з положень ст.ст. 181, 182 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. З наявних в матеріалах справи квитанцій від 13.08.2012 року, 21.08.2012 року, розписок від 10.09.2012 року, 22.04.2013 року, 18.09.2014 року та заявок на відправлення переказу від 15.09.2014 року, від 18.09.2014 року встановлено, що [PERSON] перераховував позивачу кошти на загальну суму 71965,00 грн. (а.с. 15-21). Дані кошти були сплачені в якості аліментів, на придбання сину речей (кросівок, футболки), допомоги родичам та в рахунок розподілу майна придбаного в шлюбі. Згідно ч.1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Таким чином, вимога відповідача про зарахування коштів в сумі 71965,00 грн. отриманих позивачем в якості аліментів в майбутні платежі, не підлягає задоволенню, оскільки ним не було надано нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів, як це визначено в ст. 189 СК України. Також, судом встановлено, що за виконавчим листом №2а/0270/5123/11, виданого 16.01.2012 року Вінницьким окружним адміністративним судом з [PERSON] на користь держави стягнуто борг в сумі 5484,39 грн., що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 30.01.2012 року (а.с. 26). З податкової вимоги від 19.09.2014 року № 4998-25, судом вбачається, що з [PERSON] станом на 18.09.2014 року сума податкового боргу платника податків за узгодженими зобов'язаннями становить 7607,86 грн. (а.с.39). Суд, критично ставиться до пояснень позивача відносно того, що [PERSON] займається приватною підприємницькою діяльністю, оскільки як вбачається з повідомлення державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 30.10.2014 року, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 30.10.2014 року було внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] (а.с.50). За змістом ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Оскільки, судом встановлено, що відповідач має стабільний, регулярний дохід, а позивач просить стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, тому норми даної статті не можуть бути застосовані. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. А, позивач просить стягнути і 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, і 2000 грн., що суперечить п. 17 вищезазначеної постанови, де чітко визначено, що аліменти можуть присуджуватися в частці або в твердій грошовій сумі. Одночасне поєднання двох способів виплати аліментів, не передбачено законодавством. Виходячи із наведеного, суд вважає, що відповідач може і повинен надавати матеріальну допомогу дитині. Проте, надумку суду, вимога позивача про стягнення аліментів, також з додаткових доходів відповідача в розмірі 2000 грн. не підлягає задоволенню, оскільки додатковий дохід входить в суму 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), які просить позивач. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, судом враховується, що дитина проживає разом із позивачем [PERSON], відповідач [PERSON] працює директором на ТОВ "Профсервіс", інших утриманців не має та враховуючи у сукупності матеріальний стан відповідача: що він має заборгованість по кредитному договору, податковій вимозі та виконавчому листу №2а/0270/5123/11. Виходячи із вищевикладеного, засад розумності і справедливості, а також забезпечення інтересів неповнолітнього сина [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору та на користь позивача 250 грн. витрат на правову допомогу, які документально підтверджені (а.с. 6). У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial