Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить стягнути з неї на його користь суму грошових коштів сплачених в рахунок зобов'язань подружжя, за період з 01 травня 2012 року по 01 травня 2015 року, за кредитним договором №014/89-07/974 від 18 квітня 2008 року у розмірі 21961,35 доларів США. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02 вересня 2000 року він уклав з відповідачем шлюб. В період шлюбу за рахунок одержаних в кредит грошових коштів по кредитному договорі №014/89-07/974 від 18 квітня 2008 року, укладеному між позивачем та АТ «[PERSON] Аваль» в інтересах сімї, сторони спільно придбали нежитлову будівлю (торгівельний заклад), який знаходиться в м. Дубровиця по вул. Миру, 1-а, Рівненської області. 24 квітня 2012 року рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області, шлюб позивача і відповідача був розірваний. Згодом рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 червня 2013 року за [PERSON] та [PERSON] визнано по 1/2 частині нежитлової будівлі (торгівельного закладу), який знаходиться в м. Дубровиця по вул. Миру, 1-а, Рівненської області. Після розірвання шлюбу позивач продовжує сплачувати кредитні кошти самостійно, сплативши загалом в період з 01 травня 2012 року по 01 травня 2015 року 43922,70 доларів США, а оскільки кредитні зобовязання несуть як чоловік (позивач), так і дружина (відповідач), а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір, то бажає стягнути з відповідача у порядку регресу 21961,35 доларів США. До початку розгляду справи від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Від відповідача до суду надійшла заява без її участі, а також заперечення проти позову в якому просила закрити провадження у справі про стягнення з неї грошових коштів в сумі 7028,50 доларів США, сплачених [PERSON] для ПАТ "[PERSON] Аваль" у період з 01 травня 2012 року по 01 травня 2015 року за кредитним договором №014/89-07/974 від 18 квітня 2008 року, на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, а у задоволенні решти позовних вимог про стягнення грошових коштів відмовити. Від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, оскільки рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 14 травня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та «[PERSON] Аваль» вже розглядався аналогічний спір за таким самим кредитним договором, де в задоволенні позову було відмовлено. Крім того в матеріалах справи відсутні достовірні відомості на підтвердження факту повного погашення боргу позивачем перед кредитодавцем, а також, що набуте за кредитним договором майно, було використано в інтересах їхньої сім'ї, а також, що кредитні кошти в розмірі 34400,00 доларів США, не усі були витрачені на придбання торгівельного закладу. Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 02 вересня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дубровицького районного суду від 24 квітня 2012 року розірвано (а.с.7). В період шлюбу 18 квітня 2008 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/89-07/974, за яким позивач отримав в банку кредит в сумі 34400,00 доларів США з кінцевим терміном погашення кредиту та сплати відсотків в розмірі 14,75% річних до 17 квітня 2023 року. Відповідно до умов кредитного договору, кредит надавався позичальнику для придбання нерухомого майна, а саме: предмет іпотеки - нежитлова будівля, торгівельний заклад, загальною площею 57,2 кв.м., що знаходиться за адресою м. Дубровиця, вул. Миру, 1а, Рівненська область (а.с.11-16). Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 червня 2013 року за [PERSON] та [PERSON] визнано по ? частині нежитлової будівлі (торгівельного закладу), який знаходиться в м. Дубровиця по вул. Миру, 1-а, Рівненської області (а.с.8-10). Згідно витягу з Державного реєчтру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.10.2013 року, [PERSON] має у спільній частковій власності 1/2 частину будівлі, торгівельного закладу, нежитлової будівлі за адресою: Рівненська область, Дубровицький район м.Дубровиця, вул. Миру, буд. 1а (а.с.56, 57). Згідно з\~ст.61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 60 СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 2\~ст. 61 СК України\~об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно ч. 3 вищевказаної статті якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. З висловленої Верховним Судом України правової позиції у постанові від 19 червня 2013 року в справі № 6-55-цс-13, яка в силу\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обовязковою до застосування, судова палата прийшла до висновку, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Так, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4\~ст. 65 СК України), про що наголошує Пленум Верховного Суду України в п. 24\~постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Це означає, що дружина та чоловік, незалежно від припинення шлюбу, мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, а розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом. Таким чином, у результаті придбання подружжям торгівельного закладу в кредит, боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Як вбачається із повідомлення №114-7-0-00-11/759 від 08.05.2015 року (а.с.17) та довідок №81-1-0-00/46297 від 07.05.2015 року, 81-15-9/1309-БТ від 07.03.2017 року, виданих АТ «[PERSON] Аваль», позивачем [PERSON] №014/89-07/974 від 18 квітня 2008 року в період з 01.05.2012 року по 01.05.2015 року було в повному обсязі погашено тіло кредиту у розмірі 31156, 77 доларів США та відсотки по кредиту у розмірі 12765,93 доларів США, у зв'язку з чим банком прийнято рішення про вивільнення майна, що виступає забезпеченням за даним кредитним договором на підставі договору іпотеки №014/26-01/271 від 18.04.2008 року (а.с.17, 61, 114). Проаналізувавши вищезазаначені довідки, суд приходить до переконання, що позивачем [PERSON] у повному обсязі виконано свої зобов'язання за кредитним договором №014/89-07/974 від 18 квітня 2008 року. Згідно зі\~ст. 541 ЦК України\~солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Відповідно до\~ст. 544 ЦК України\~боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов'язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Отже з аналізу вказаної норми вбачається, що право зворотної вимоги одного із солідарних боржників до інших виникає, коли такий боржник погасив борг повністю. Самостійний характер регресного зобов'язання й незалежність його від зобов'язання за основним договором, зумовлюється тим, що воно виникає лише після припинення зобов'язання за основним договором внаслідок його виконання (ст. 599 ЦК України). Таким чином, оскільки кредитний договір №014/89-07/974 від 18 квітня 2008 року, укладено позивачем в інтересах сім'ї та кошти, отримані за цим договором, використані на її потреби, а саме на придбання нежитлової будівлі (торгівельного закладу), який знаходиться в м. Дубровиця по вул. Миру, 1-а; Рівненської області, а тому подружжя є солідарними боржниками за цим договором їх повернення кредитору є їх спільним зобов'язанням. Як вже було зазначено судом, сторони припинили шлюбні відносини 24 квітня 2012 року, а тому позивач виплативши кредитні кошти, після припинення шлюбних відносин з відповідачем в період з 01.05.2012 року по 01.05.2015 року в сумі 43922, 70 доларів США, має право на відшкодування половини цієї суми, яка складає 21961, 35 доларів США. Доводи відповідача у запереченні проти позову про те, що кошти сплачені на погашення кредиту після розлучення за майно, яким постійно користувався позивач не є спільною сумісною власністю, так як використовувалось не на потреби сім'ї, не заслуговують на увагу, оскільки факт використання майна, після розірвання шлюбу одним із подружжя не звільняє другого із подружжя від обов'язку погашення кредитної заборгованості за борговими зобов'язаннями подружжя, після розірвання шлюбу. Слід зазначити, що відповідно до умов кредитного договору №014/89-07/974 від 18 квітня 2008 року, 34000,00 доларів США видавались [PERSON] саме на придбання нежитлової будівлі, торгівельного закладу, загальною площею: 57,2 кв.м., що знаходиться за адерсою: Рівненська область, Дубровицький район, м.Дубровиця, вул. Миру, буд.1-а, а тому суд вважає безпідставними твердження відповідача, що кредитні кошти не усі були витрачені на придбання торгівельного закладу. Також суд вважає доводи відповідача про необхідність закриття провадження у справі за п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України з підстав аналогічного вирішення спору про той самий кредитний договір, де в задоволенні позову було відмовлено, оскільки за змістом пункту 2 частини першої\~статті 205 ЦПК України\~позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову\~це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову\~це річ, щодо якої виник спір. Необхідність застосування п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, яке набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). У той самий час прийняте з певних підстав судове рішення про відмову в позові за окремими категоріями справ при збереженні існуючих правовідносин, які спричинили звернення до суду, не є перешкодою для повторного звернення до суду заінтересованих осіб з метою вирішення спору. Як вбачається із копії рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області\~ від 14.05.2015 року у \~справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Публічного акціонерного товариства "[PERSON] Аваль" про\~\~стягнення грошових коштів за кредитним договором у вказаній справі в дійсності розглядався спір з приводу кредитного договору №014/89-07/974 від 18 квітня 2008 року, проте на відміну від теперішнього позову, відповідачем у минулій справі, окрім [PERSON] був також ПАТ "[PERSON] Аваль", а також значилась інша сума позовних вимог, що не може бути підставою для застосування п.2 ч.1ст.205 ЦПК України. Також слід зазначити, що у вказаному рішенні в задоволенні позову було відмовлено з підстав передчасності позову. Відповідно до ст.ст.192,\~533 ЦК України\~законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України\~гривня. Відповідно до ч. 1\~ст. 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Згідно ч. 2\~ст. 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За змістом п. 14 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, згідно з ч.1 ст. 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до довідки від 05 квітня 2017 року курс доларів США по відношенню до гривні за курсом Національного Банку України станом на 05 квітня 2017 року складає 2711,8953 грн. (а.с.123). Таким чином з відповідача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 21961,35 доларів США, що станом на день ухвалення рішення за офіційним курсом НБУ еквівалентно 595568,82 грн. Відповідно до ч.1\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved