Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-12 00:00:00

23 листопада 2015 року позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу ни тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнім дітям без згоди та супроводу батька, та просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в супроводі матері [PERSON], з 01.01.2015 року по 01.03.2016 року до Російської Федерації. В подальшому позивач надала до суду уточнену позовну заяву, та просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в супроводі матері [PERSON], або в супроводі баби [PERSON], з 25.03.2016 року по 25.04.2016 року до Російської Федерації. В обгрунтування позовних вимог позивач вказала, що позивач знаходилась у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 18.10.2002 року по 07.10.2013 року, від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З часу розірвання шлюбу, відповідач не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться їх розвитком. Про надання дозволу виїзду дітям з матір'ю за кордон для оздоровлення, відповідач безпідставно заперечує, категорично відмовляється відвідати нотаріуса для оформлення належним чином документів, що дозволять виїхати дітям за кордон. При цьому [PERSON] перебуває на обліку із захворюванням - гастродуоденіт, та потребує санаторно-курортного лікування, а позивач забронювала путівку на період з 28.03.2016 року по 07.04.2016 року до санаторію "Курорт Усть-Качка", та бажає оздоровити дітей. Виходячи з викладеного позивач просила суд заявлені вимоги задовольнити. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом та просив суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], до досягнення дітьми 16 років в супроводі батька [PERSON], до Республіки Молдови, для спілкування із абою та дідом, які там проживають. В подальшому відповідач надав до суду уточнену позовну заяву та просив суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO] у супроводі батька з 01.06. по 31.08 та з 28.12 по 12.01 до досягнення дитиною 16 років, тобто до 27.04.2024 року та надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO] у супроводі батька з 01.06 по 31.08 та з 28.12 по 12.01 до досягнення дитиною 16 років, тобто до 08.05.2019 року до Республіки Молдови. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказав, що його батьки проживають в Республіці Молдова, так як [PERSON] ухиляється від надання дітям дозволу на виїзд за кордон до Республіки Молдова, діти не мають можливості навіщати своїх бабусю та дідуся. Тому, просив зустрічний позов задовольнити. Ухвалою суду від 13.02.2016р. позовні вимоги в частині вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей без згоди батька, у супроводі баби [PERSON] - залишені без розгляду на підставі заяви позивача. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві. Зокрема, представник позивача пояснила, що метою звернення до суду є надання дозволу на виїзд дітей за межі України для оздоровлення, оскільки, [PERSON], перебуває на обліку із захворюванням - гастродуоденіт. На даний час батько дитини не здійснив заходів, щодо оздоровлення дитини на території України, таке оздоровлення буде профілактикою захворювання для молодшої дитини. Також позивач не заперечує проти того, щоб діти відвідували своїх родичів в Республіці Молдова, дозвіл не надавали, через небажання відповідача дозволити виїзд дітей на лікування та оздоровлення до Росії. Відповідач [PERSON], заперечує проти задоволення позову, оскільки має сумніви, що позивач поверне дітей у встановлений строк до України. Вказав, що діти разом із матір'ю залишаться у Російській Федерації та буде обмежено його право на спілкування з дітьми. Крім того, такий виїзд посеред навчального процесу зашкодить дітям. Також, відповідач зазначив, що санаторне лікування можна провести на території України, не обов'язково їхати за межі країни, щоб пройти необхідне лікування. Представник третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради проти задоволення позовів не заперечувала, вказала, що позовні вимоги сторін є оґрунтованими та не порушують права дітей. Представник третьої особи Центрального районного відділу у м.Миколаєві УДМС України в Миколаївській області у судове засідання не з'явився надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, рішення просить прийняти на розсуд суду. Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши доводи позову, дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З 18.10.2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, 07.10.2013 року шлюб розірвано на підставі рішення суду /а.с.56/. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] /а.с.7/ та [PERSON], [INFO] /а.с.8/. Згідно довідки наданої Міською дитячою лікарнею № 2, [PERSON] перебуває на обліку із захворюванням - гастродуоденіт, та потребує санаторно-курортного лікування /а.с.34/. Відповідно до довідки наданою ЗАТ "Курорт Усть-Качка" від 17.12.2015 року про підтвердження заявки № 78597, позивачем [PERSON] заброньовано путівку для дітей на період з 28.03.2016 року по 07.04.2016 року /а.с.82/. Згідно матеріалів справи батьки [PERSON] проживають в Республіці Молдова, про що підтверджуються паспортами громадян Республіки Молдова /а.с.47-49, а.с.51-53/, та ця обставина сторонами не оспорюється. В судовому засіданні неповнолітній [PERSON], пояснив суду, що бажає поїхати разом з матір'ю та братом до Російської Федерації для оздоровлення, потім коли повернеться в Україну, також має бажання відвідати бабусю і дідуся в Республіці Молдова. Відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Відповідно до ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до п.3 ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Зважаючи на те, що виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків передбачений чинним законодавством України, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Доводи відповідача про те, що позивач має намір залишитись із дітьми в Російській Федерації на постійне проживання, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], дійсно потребує санаторно-курортного лікування, та позивачем [PERSON] заброньовано місця для оздоровлення дитей у період з 28.03.2016 роу по 07.04.2016 року /а.с.82/. Вимоги зустрічного позову підлягають частковому задоволенню. Суд, вважає за доцільне надати дозвіл на виїзд неповнолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] у період з 01 червня по 31 серпня 2016 року, та з 28 грудня 2016 року по 12 січня 2017 року. Що стосується вимоги [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітнім дітям до досягнення ними 16 років, наразі вона заявлена передчасно. При цьому, суд вважає, що в даному випадку виїзд дітей за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами України з інших причин, і тому таке судове рішення право батька та матері на піклування, спілкування чи виховання дітей ніяким чином не порушує і не обмежує.

Outcome: partial