Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

27 травня 2016 року [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Холмківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в будинку за адресою - [ADDRESS] зареєстровано місце проживання її , а також її матері [PERSON] , батька - [PERSON] , брата - [PERSON] та його дружини - відповідачки [PERSON] Будинок збудований на земельній ділянці, яка на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належить [PERSON] . Цільове призначення (використання_ земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд). Позивач зазначає, що будинок за адресою - [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по ј частці кожному на підставі свідоцтва про право власності. Позивач зазначає, що після одруження, 19.02.2004 року її брата - [PERSON] в будинку зареєстровано місце проживання невістки - [PERSON] , а згодом і їх дітей [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що хоча місце проживання відповідача [PERSON] зареєстровано за вищевказаною адресою по місцезнаходженню будинку, однак фактично в даному помешканні остання не проживає та ніколи не проживала, жодних особистих речей відповідача [PERSON] в будинку не зберігається. Відповідач [PERSON] жодним чином не бере участі в покращенні житлових та побутових умов, не сплачує жодних комунальних чи інших платежів,що стосуються утримання даного будинку. На час звернення з позовом до суду [PERSON] фактично проживає з своїми дітьми сімєю за іншою адресою - [ADDRESS] , проте не змінила адресу місця реєстрації. За твердженням позивача, відповідач за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає і не проживала , з 2006 року відповідач жодного разу не з`являлась в будинку. Однак відповідач продовжує бути зареєстрованою, що створює для останньої перешкоди у розпорядженні своєю власністю належним чином, позивач разом з іншими співвласниками самостійно несуть витрати на оплату комунальних послуг. Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає знятись з реєстраційного обліку, позивач змушена звернутись до суду з метою захисту порушених прав. З посиланням на викладене, а також на те, що відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає і не проживала , з 2006 року відповідач жодного разу не з`являлась в будинку , але залишається зареєстрованою за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу в реалізації прав як співвласника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, просить суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] . До початку розгляду справи по суті відповідач за первісним позовом [PERSON] в особі представника звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Зустрічний позов обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] була зареєстрована у будинку, що за адресою [ADDRESS] , як член сімї (подружжя) співвласника - [PERSON] , шлюб між ними не розірвано, а відтак вона є членом сімї (подружжя) одного із співвласників будинку [PERSON] . Іншого житла у [PERSON] та її двох малолітніх дітей немає. Представник позивача зазначає, що на грунті негативних сімейних стосунків з боку співвласників будинку чиняться перешкоди у користуванні [PERSON] та її дітьми будинковолодінням, розташованим за адресою [ADDRESS] . Доступу до будинку [PERSON] не має, ключі від будинковолодіння їй не надають. За твердженням представника позивача , [PERSON] наділена правом на проживання у будинку в силу закону, як член сімї власника житла. Оскільки протиправними діями відповідачів по зустрічному позову чиняться перешкоди у реалізації [PERSON] та її дітьми права на проживання у житловому будинку, в якому вона зареєстрована , позивач за зустрічним позовом змушена звернутись до суду з метою захисту порушених прав. З посиланням на викладене, просить суд зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON] житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (право проживання, на яке наявне згідно адреси реєстрації). Позиція сторін справи : Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Зокрема зазначив, що відповідач [PERSON] проживає з дітьми в [ADDRESS] відповідач [PERSON] ніколи не проживала і не проживає. Відповідач не брала участі в оплаті комунальних послуг, не брала участі в покращенні житлово - побутових умов. Реєстрація відповідача [PERSON] за вказаною адресою, перешкоджає позивачу в реалізації прав як співвласника користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Звернув увагу суду на те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.08.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно довідки про склад сімї № 335 кооперативу " Райдуга" , яка долучена до справи про розірвання шлюбу, [PERSON] проживає з дітьми за адресою - [ADDRESS] . Первісні позовні вимоги просить задовольнити, в задоволенні зустрічного позову - відмовити. Позивач за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Зокрема зазначила, що після одруження її брата [PERSON] з [PERSON] , вони проживали в квартирі в [ADDRESS] . Квартира належить матері [PERSON] . Відповідач [PERSON] в будинку по [ADDRESS] , не проживає і не проживала , приходила в гості на 2-3 години. Вказала, що особистих речей [PERSON] у будинку немає. Первісні позовні вимоги просить задовольнити, в задоволенні зустрічного позову - відмовити. Представник відповідача за первісним позовом (представник позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні вимоги первісної позовної заяви заперечив, просив суд у їх задоволенні відмовити , з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву, вимоги зустрічного позову підтримав, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у зустрічному позові. Надав пояснення аналогічні викладеним у запереченнях на первісний позов та зустрічному позові. Наголосив на тому, що [PERSON] була зареєстрована в будинку за адресою [ADDRESS] , за згодою всіх співвласників даного будинку, як член сімї (подружжя) співвласника - [PERSON] , а відтак має право користування житловим будинком. Однак, [PERSON] не має доступу до вказаного будинку, їй чиняться перешкоди. Також, вказав, що обсяг доказів за первісним позовом є неналежними і недопустимими, всі акти про непроживання вважає недопустимими, оскільки акти складались в один день та охоплюють період 6 місяців. Окрім того вказав, що один із актів складений був у вихідних день. Тимчасове не проживання [PERSON] в будинку за адресою [ADDRESS] , зумовлене протиправними діями співвласників будинку, які перешкоджають їй у проживанні за адресою реєстрації. Звернув увагу суду на те, що [PERSON] оскаржила в судовому порядку рішення виконавчого комітету Холмківської сільської ради № 95 від 18.05.2006 р. про оформлення за [PERSON] права власності на ј частку домоволодіння за адресою [ADDRESS] , та скасування державної реєстрації за нею права власності на ј частину. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення зустрічного позову заперечив, зокрема зазначив, що не хоче щоб його колишня дружина [PERSON] була зареєстрована в будинку за адресою [ADDRESS] . Також, зазначив, що його колишня дружина [PERSON] в будинку за адресою [ADDRESS] жодного дня не проживала. Після одруження вони приходили в гості до його батьків один раз у пів року , вони проживали в м. Ужгород. Коли у них народилась дитина, на його прохання , його мати зареєструвала місце проживання [PERSON] в будинку. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] , будучи допитаний в судовому засіданні за його згодою в якості свідка показав , що позивач [PERSON] є його донькою . Відповідач за первісним позовом [PERSON] є колишня невістка. Він був присутній при складанні актів про непроживання відповідача [PERSON] працівниками сільської ради. [PERSON] не хотіла проживати в будинку за адресою [ADDRESS] , та жодних особистих її речей у вказаному будинку немає. Сусіди [PERSON] і [PERSON] підтвердили у сільській раді , що [PERSON] в будинку за адресою [ADDRESS] , не проживає. Після одруження сина [PERSON] та [PERSON] останні проживали в [ADDRESS] . Вказав, що колишня невістка [PERSON] жодного дня не проживала в будинку за адресою [ADDRESS] . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Холмківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області в судове засідання повторно не зявилась , про причини неявки суд не повідомили , хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями. За клопотанням представника [PERSON] було здійснено виклик свідків в судове засідання, однак такі не з`являлись. 22.02.2017 року відповідач за первісним позовом [PERSON] подала до суду заяву про відкладення судового засідання. 12.04.2017 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про відкладення розгляду справи. 06.06.2017 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заперечення на позовну заяву. 06.06.2017 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду зустрічну позовну заяву. 28.11.2017 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи. 28.11.2017 року представник позивача за первісним позовом подав до суду заяву про долучення доказів по справі. 09.02.2018 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про відкладення судового засідання. 10.04.2018 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про відкладення судового засідання. 10.04.2018 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про виклик і допит свідків. 05.06.2018 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про видачу копії ухвали, ознайомлення із матеріалами справи. 11.04.2018 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про призначення судової графологічної експертизи. 11.04.2018 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про виклик та допит свідків. 02.10.2020 року надійшов висновое експерта . 22.12.2020 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи. 03.03.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про відкладення розгляду справи. 19.04.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду клопотання про розєднання позовних вимог. 19.04.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про долучення доказів. 20.04.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду клопотання про призначення судової технічної експертизи документів. 20.04.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 20.04.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про відкладення розгляду справи. 19.05.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи. 19.05.2021 року представник позивача за первісним позовом подав до суду заяву про виклик свідків. 19.05.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про розєднання позовних вимог. 03.06.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду клопотання про долучення доказів. 03.06.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду клопотання про залучення третьої особи. 03.06.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду клопотання про відкладення судового засідання. 06.07.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду клопотання про долучення доказів. 06.07.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду клопотання про відкладення судового засідання. 06.07.2021 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду клопотання про зупинення провадження по справі.. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 14.06.2016 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження по справі. 11.04.2018року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду прийнято зустрічний позов [PERSON] в особі представника - [PERSON] про усунення перешкод і обєднано в одне провадження з первісним позовом. 04.10.2018 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду призначено судово-графологічну експертизу. 22.12.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду поновлено провадження у цивільній справі. 20.04.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у задоволенні клопотання представника відповідача за первісним позовом про призначення технічної експертизи документів відмовлено. 19.05.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у задоволенні клопотання представника відповідача за первісним позовом про розєднання позовних вимог відмовлено. 03.06.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у задоволенні клопотання представника відповідача за первісним позовом про залучення до участі у якості третьої особи Холмківську сільську раду як орган опіки і піклування відмовлено. 06.07.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача за первісним позовом про зупинення провадження у цивільній справі. Заслухавши вступне слово сторін, покази свідка, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, подани-ми відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що будинок за адресою - [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по ј частці кожному на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.06.2006 року. ( а.с.12) Отже, позивач за первісним позовом [PERSON] є співвласником житлового будинку за адресою - [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.06.2006 року за № 10890249 власниками будинку за адресою - [ADDRESS] є : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по ј частці кожному на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.06.2006 року серії [NUMBER] . ( а.с. 13) Як встановлено судом, будинок за адресою [ADDRESS] збудований на земельній ділянці, яка на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 03.07.2006 року належить [PERSON] , цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. ( а.с.11) Відповідно до довідки виданої секретарем Холмківської сільської ради від 25.04.2016 року за № 2211, в будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] , 1956 р.н., [PERSON] , 1954 р.н., [PERSON] , 1980 р.н., [PERSON] , 1985 р.н., [PERSON] , 2010 р.н. та [PERSON] , 2012 р.н. ( а.с.16) Факт непроживання відповідача за первісним позовом [PERSON] у вищевказаному будинку підтверджується даними Акту про не проживання від 11.01.2016 року затвердженого Головою Холмківської сільської ради 11.01.2016 року складений комісією в складі діловода [PERSON] та секретаря Газа Л.В. в присутності [PERSON] та понятих - сусідів з якого вачається , що за адресою [ADDRESS] , [PERSON] не проживає, господарства не веде, а також підтверджується даними Акту про не проживання від 25.04.2016 року затвердженого Головою Холмківської сільської ради 25.04.2016 року складений комісією в складі заступника голови сільської ради [PERSON] , касира [PERSON] в присутності [PERSON] , [PERSON] та понятих - сусідів з якого вачається , що за адресою [ADDRESS] , [PERSON] не проживає, господарства не веде. Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.08.2017 року у справі № 308/10261/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а.с. 99-103) . Вказане рішення суду наявне в КП "Д3" документообігу суду. Як встановлено судовим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.08.2017 року у справі № 308/10261/16-ц, згідно довідки про склад сім`ї № 335 від 13.09.2016 р. обслуговуючого кооперативу " Райдуга-3" [PERSON] проживає з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже встановлено, що [PERSON] проживає з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Окрім того, факт проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] підтверджується і даними про місце проживання , які зазначені у письмових запереченнях [PERSON] на позовну заяву від 06.06.2017 року та у зустрічній позовній заяві [PERSON] від 06.06.2017 року ( а.с. 67,71). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 17.10.2017 року № 00018866294 виготовлеий на запит [PERSON] , наявні відомості про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30.08.2017 року у справі № 308/10261/16-ц ( а.с. 98). Отже, місце проживання [PERSON] було зареєстроване , як члена сімї [PERSON] , дружина. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням, яке на праві приватної часткової власності належить позивачеві за первісним позовом [PERSON] . Предметом позовних вимог первісного позову є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням . Звертаючись до суду із цим позовом, [PERSON] зазначала, що відповідач не проживає і не проживала за адресою її місця реєстрації, у зв`язку із чим у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідача, а тому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком що за адресою [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної часткової власності. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Нормативно-правове обґрунтування : За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст.316, 317, 319,321ЦКУкраїни). Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника,у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Разом з тим варто врахувати, що згідно з пунктами 3, 5 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється зокрема у разі спливу строку, на який було встановлено сервітут, або невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Ч.2 ст. 405ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР, частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР не є членом сім`ї співвласників житлового будинку за адресою [ADDRESS] , оскільки не проживала разом із позивачем та іншими співласниками у цьому житловому будинку, не вела спільного господарства. Таким чином, з огляду на сутність встановлених правовідносин не підлягають до застосування до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 10 лютого 2021 року у справі №502/922/18. Зважаючи на викладене, суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача за первісним позовом про те, що позивач за первісним позовом не довела факт відсутності [PERSON] без поважних причин понад один рік за місцем реєстрації, як того вимагають приписи ст. 405 ч.2 ЦК України. Водночас Суд звертає увагу на те, що позивач є співвласником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , її брат [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] , у шлюбі народилося двоє дітей ; шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 30.08.2017 року; [PERSON] зареєстрована в указаному будинку, проте не проживала і не проживає в ньому, проживає за іншою адресою. [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] та не проживала у ньому , жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було. Суд приймає до уваги твердження позивача за первісним позовом про те, що відповідач [PERSON] ніколи не проживала та не проживає на даний час за місцем реєстрації, домовленості між нею та співвласниками житла щодо права користування житлом відсутні . Окрім того вказане підтверджено і даними Акту про не проживання від 11.01.2016 року та від 25.04.2016 року. Акт про непроживання відповідача за первісним позовом [PERSON] за адресою [ADDRESS] складений 20.12.2015 року суд не приймає до уваги, оскільки такий було складено у вихідний день, а відтак вважає недопустимим доказом у справі. Окрім цього, суд бере до уваги покази відповідача [PERSON] , який будучи допитаний в судовому засіданні в якості свідка показав, що [PERSON] в будинку за адресою [ADDRESS] , не проживає та ніколи не проживала, жодних особистих її речей у вказаному будинку немає. Факт не проживання відповідача за первісним позовом [PERSON] за адресою [ADDRESS] підтверджується також і даними довідки про склад сім`ї № 335 від 13.09.2016 р. обслуговуючого кооперативу " Райдуга-3", згідно якої [PERSON] проживає з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] і в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України доведення не потребує. Окрім того, факт проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] підтверджується і даними про місце проживання [PERSON] , які зазначені у письмових запереченнях [PERSON] на позовну заяву від 06.06.2017 року та у зустрічній позовній заяві [PERSON] від 06.06.2017 року ( а.с. 67,71). За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Твердження представника відповідача за первісним позовом про те, що акти про не проживання складені в один і той же час, однією і тією особою та ручкою, а відтак є підробленими та не допустимими доказами на підтвердження первісних позовних вимог, не підтверджуються жодними доказами. Так, Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 04.10.2018 року за клопотанням представника відповідача за первісним позовом було призначено судово графологічну експертизу на вирішення якої поставлені наступні запитання: - чи відповідає дата складання кожного акту датованих 20.12.2015р., 11.01.2016р., 25.04.2016р . - фактичній даті його складання? - чи належать записи у кожній із граф актів аналогічним записам в інших актах? - чи співпадає чорнило запису кожної із граф - чорнилу, в аналогічній графі інших актах? - чи складені всі три акти від 20.12.2015р., від 11.01.2016р., від 25.04.2016р . в один період часу, одними і тими особами, одними і тими ж чорнилами в кожній із граф, в один день? Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 9351 від 30.09.2020 року: Рукописні записи під графою " затверджую" в актах про не проживання від 20.12.2015 року, від 11.01.2016 року, від 25.04.2016 року виконанні однією особою. Рукописні записи у графах «Комісія в складі:», в «присутності» та «Склали даний акт про те», в актах про не проживання від 20.12.2015 року, від 11.01.2016 року виконані однією особою, а рукописні записи у цих же графах в акті про не проживання від 25.04.2016 року виконані іншою особою. Рукописні записи у графі «та понятих -сусідів: 1» в актах про не проживання від 20.12.2015 , від 11.01.2016,від 25.04.2016 виконанні однією особою. Рукописні записи у графі «та понятих -сусідів: 2» в актах про не проживання від 20.12.2015 , від 11.01.2016,від 25.04.2016 виконанні однією особою. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження доводів представника відповідача за первісним позовом про те, що акти про не проживання є підробленими. Підроблення документів, передбачене ст. 358 КК України. Диспозиція ст. 358 КК України передбачає підроблення посвідчення або іншого документа, який видається чи посвічується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, приватним нотаріусом, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його як підроблювачем, так і іншою особою, або збут такого документа, а також виготовлення підроблених печаток, штампів чи бланків підприємств, установ чи організацій незалежно від форми власності, а так само інших офіційних печаток, штампів чи бланків з тією самою метою або їх збут. Предметом злочину є ті письмові документи, які посвідчують наявність юридичне значимих фактів і мають своїм джерелом походження підприємство, установу, організацію незалежно від форми власності, громадянина-підприємця, аудитора або іншу особу, яка має право видавати чи посвідчувати відповідні документи. Під підробленням документа потрібно розуміти як повне виготовлення сфальсифікованого документа, так і часткову фальсифікацію змісту справжнього документа. В останньому випадку (так звана переробка) перекручення істини відбувається шляхом внесення у документ неправдивих відомостей (виправлення, внесення фіктивних записів, знищення частини тексту, витравлення, підчистка, змивання, підробка підпису, переклеювання фотографій, проставлення на документі відбитка підробленої печатки тощо). Акти про не проживання від 20.12.2015 року, від 11.01.2016 року та 25.04.2016 року затверджені головою Холмківської сільської ради , містять його особистий підпис , гербову печатку Холмківської сільської ради та підписи членів комісії та понятих. Підстав для визнання їх підробленими відсутні. Підстав для визнання актів від 11.01.2016 року та від 25.04.2016 року недопустимими доказами відсутні. Окрім того, суду не надано доказів того, що дані акти про не проживання є підробленими, оскільки відсутній вирок суду з вказаних обставин та у висновку експерта № 9351 від 30.09.2020 року відсутні посилання на факт підроблення чи можливе підроблення вказаних актів, а відтак суд не вбачає підстав вважати, що дані акти є підробленими. Представником відповідача за первісним позовом не подано до суду обвинувального вироку, який набрав законної сили, та яким встановлено факт вказаних представником відповідача за первісним позовом злочинних дій щодо підробки документів. Фактичне проведення досудового розслідування кримінального правопорушення судом під час розгляду цивільно-правового спору є недопустимим в межах ЦПК України, оскільки це є повноваженнями органів досудового розслідування в межах, визначених КПК України. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідача [PERSON] на частку в домоволодінні, чи право відповідача [PERSON] на збереження права на житло при її відсутності за місцем проживання. У зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому будинку відповідача у позивача виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, та перешкоди у розпорядженні правом власності. За таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК України позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Посилання представника відповідача за первісним позовом на те, що [PERSON] має намір проживати в належному позивачу та іншим співвласникам житловому будинку, в якому зареєстроване її місце проживання та місце проживання її неповнолітніх дітей , проте через вчинення перешкод з боку позивача та колишнього чоловіка і його батьків , відповідач позбавлена можливості проживати в спірному житловому приміщенні, Суд відхиляє, оскільки вони не є достатньою підставою для обмеження [PERSON] , як співвласника, на мирне володіння її майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 10 лютого 2021 року у справі №502/922/18. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зробила висновок, що у зазначеній справі, що переглядалася, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечений іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано. З урахуванням наведеного, суд констатує, що відповідач [PERSON] не довела та судом не встановлено, що вона сплачувала за комунальні послуги, утримувала та дбала про майно, не довела факт проживання у будинку , отже відсутні підстави стверджувати, що між відповідачем [PERSON] та спірним житлом виник тривалий та тісний зв`язок. Водночас встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, - інтереси позивачки за первісним позовом , як співвласника житла, переважають інтереси відповідача [PERSON] як колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача - [PERSON] в будинку, за адресою [ADDRESS] , вказане житло не було постійним місцем проживання [PERSON] , не вела з співвласниками спільне господарство, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає, майно не утримує, належних та безспірних доказів того, що їй чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням не надано, суд приходить до переконливого висновку, що первісна позовна заява про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Підстав для відмови у задоволенні первісних позовних вимог судом не встановлено. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, реєстрація відповідача порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт не проживання відповідача у будинку за місцем реєстрації, суд приходить до висновку, що первісна позовна заява є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довела ті обставини на які посилалася, як на підставу своїх вимог. Вирішуючи питання щодо вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності позивача за зустрічним позовом [PERSON] на частку в домоволодінні, чи право [PERSON] на збереження права на житло при її відсутності за місцем реєстрації за адресою [ADDRESS] . Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.08.2017 року у справі № 308/10261/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а.с. 99-103) Посилання представника позивача за зустрічним позовом на те, що [PERSON] має намір проживати в належному відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] житловому будинку, в якому зареєстроване її місце проживання та місце проживання її неповнолітніх дітей , проте через вчинення перешкод з боку відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вона позбавлена можливості проживати в спірному житловому приміщенні, Суд відхиляє, оскільки вони не є достатньою підставою для обмеження [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як співвласників, на мирне володіння їх майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 10 лютого 2021 року у справі №502/922/18. Окрім того, слід зазначити, що посилання представника позивача за зустрічним позовом на те, що співвласниками будинку чиняться перешкоди [PERSON] в користуванні житлом не підтверджені жодними доказами. До суду не надано доказів того, що [PERSON] мала намір користуватись вказаним будинком та їй були спричинені перешкоди співвласниками будинку, зокрема відсутні докази звернення [PERSON] до правоохоронних органів про вчинення перешкод в користуванні будинком. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що [PERSON] не є власником чи співвласником будинку за адресою [ADDRESS] , не є членом родини жодного із співвласників даного будинку, доводи позивача не є достатньою підставою для обмеження [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як співвласників, на мирне володіння їх майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відтак вимоги зустрічного позову є не обгрунтованими і до задоволення не підлягають з підстав та мотивів викладених вище. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на висновки Суду щодо первісної та зустрічної позовної заяви та задоволення первісних позовних вимог , у порядку частин першої та другої статті 141 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню фактично сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі 551,20 грн. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в зустрічному позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача за зустрічним позовом з відповідачів судових витрат суд не вбачає.

Outcome: approved