Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

У травні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» (далі - позивач) звернулося до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15 липня 2016 року між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] було укладено Договір № 1021958 про надання кредиту, на підставі якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 48 000,00 грн. для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, із сплатою 28 % річних та датою остаточного повернення кредиту до 14.07.2019 р. Позичальник порушив умови договору кредиту, а саме не здійснює повернення отриманого кредиту із сплатою процентів за його користування та інших передбачених платежів договором у визначені строки. Станом на 01.03.2021 року загальна сума заборгованості становить 189 428,98 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 37 306, 66 грн., заборгованість по відсотках - 39 585,14 грн., заборгованість по комісійній винагороді - 76 480,00 грн., заборгованість за штрафними санкціями - 12 500,00 грн., заборгованість по рахунку інфляції - 16 274,31 грн., заборгованість за 3% річних - 7 282,87 грн. Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором № 1021958 про надання кредиту від 15.07.2016 року в загальному розмірі - 189 428,98 грн. та судовий збір у сумі - 2 841,43 грн. У відзиві на позовну заяву сторона відповідача підтвердила факт укладання договору 15.07.2016 року. Натомість, на думку відповідача, розрахунки викладені в позовній заяві є необґрунтованими і безпідставними. Відповідач вважає безпідставним і стягненням з неї комісійної винагороди, нарахування процентів після закінчення строку кредитування - 14.07.2019 року та нарахування 3% річних у межах дії кредитного договору. Тому, [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відповіді на відзив представник відповідача вказав, що сторони досягли домовленості про те, що відсотки за користування кредитом та неустойка нараховується поза строками кредитування до остаточного погашення кредиту. Підписуючи договір, відповідач погодилась з усіма його умовами, у тому числі сплати комісійної винагороди за обслуговування кредиту. У випадку, якщо суд дійде висновку про те, що пункти договору є нікчемними в силу закону, то це не є підставою для зарахування сплаченої комісії в рахунок погашення інших платежів за договором позики, а лише для повернення позичальнику коштів як безпідставно отриманих. Оскільки відповідачем не надано свого розрахунку, який би спростовував розрахунок позивача про нарахування 3 % річних та інфляційних витрат, посилання про неправомірність їх нарахувань є безпідставними та не заслуговують на увагу суду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07.06.2021 року відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 06.09.2021 року до матеріалів справи долучено відзив та відповідь на відзив. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив суд позов задовольнити та розглядати справу без участі представника позивача. Представник відповідача у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, підтвердив порядок сплати коштів, наведений у розрахунку заборгованості. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 15 липня 2016 року між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] було укладено Договір № 1021958 про надання кредиту (далі - кредитний договорі), на підставі якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 48 000,00 грн. для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, із сплатою 28 % річних та датою остаточного повернення кредиту до 14.07.2019 р. (а.с. 8-19). П. 2.5. кредитного договору передбачено, що позичальник за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту, зазначену у п.1.1. Договору кредиту, починаючи з 01.08.2016 року. Крім того, п. 2.7. кредитного договору закріплено, що за надання кредиту позичальник сплачує комісію 3 % від суми кредиту, встановленої у п 1.1. даного Договору. Зазначена комісія сплачується позичальником одноразово, у день видачі кредиту, за рахунок кредитних коштів (тіло кредиту) шляхом перерахування за вказаними позичальником реквізитами, суми кредиту за мінусом утриманої кредитоданцем комісії. За умовами укладеного між сторонами кредитного договору, а саме, п. 2.6., визначено, що сплата процентів, суми кредиту та інших платежів здійснюється позичальником щомісячно ануїтетними платежами у розмірі та в період, встановленими у Додатку № 1 до цього договору з 01 по 16 число місяця наступного за звітним, починаючи з 01.08.2016 року, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі. При достроковому частковому погашенні кредиту позичальником, розмір щомісячного ануїтетного платежу не змінюється, а за рахунок останніх платежів зменшується зазначена у Додатку №1 кількість платежів. Достроковим частковим погашенням кредиту сторони вважають сплачені позичальником кошти, що надходять на поточний рахунок кредитодавця до вказаного у Додатку №1 періоду, у розмірі, що перевищує нараховану на час надходження коштів неустойку та прострочену заборгованість. У той же час, п. 2.8. кредитного договору сторонами встановлена черговість погашення позичальником заборгованості за наявності заборгованості по кредиту та/або процентах за користування ним та/або неустойки, а саме: в першу чергу сплаті підлягає неустойка, передбачена цим договором; в другу чергу сплаті підлягає нарахована, але не сплачена в строк комісія; в третю чергу сплаті підлягають нараховані, але не сплачені в строк проценти; в четверту чергу сплаті підлягає прострочена заборгованість за кредитом; в п`яту чергу сплаті підлягає комісія, строк сплати якої ще не сплинув; в шосту чергу сплаті підлягають нараховані проценти, строк сплати яких ще не сплинув; в сьому чергу підлягає сплаті строкова заборгованість за кредитом. На підставі відповідної заяви [PERSON] від 15.07.2016 року (а.с. 20) на розрахунковий рахунок останньої ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» було перераховано 46 560,00 грн. (48 000,00 грн. - 3%), що підтверджується платіжним дорученням №324 від 15.07.2016 року (а.с. 6). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається із вищезазначеного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо комісійної винагороди, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Оскільки позичальнику були надані кошти на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У розумінні положень чинного законодавства України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Як вказано у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За таких обставин, пункти кредитного договору про сплату на користь банку комісії за надання кредитних коштів, а також щомісячної комісії за обслуговування кредиту є нікчемними. На думку сторони позивача, у випадку визнання кредитного договору частково недійсним в частині сплати комісійної винагороди, сплачені за комісійне обслуговування кошти підлягають поверненню позичальнику як безпідставно отримані, їх не слід зараховувати в рахунок сплати тіла та відсотків за кредитом. Так, за умовами ст. 1057-1 ЦК України, у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. У той же час, за ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч.ч. 1-3 ст. 216 ЦК України). За змістом ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Так, розмір щомісячного платежу визначено сторонами Додатком №1 до кредитного договору у сумі 3 905,00 грн., 1 921,00 грн. спрямовуватись на сплату комісії. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 5-6) вбачається, що загалом [PERSON] за кредитним договором було сплачено 56 665,00 грн. Із вказаної суми коштів було спрямовано 10 693,34 грн. на погашення тіла, 10 131,33 грн. - відсотків, 31 040,00 грн. - на сплату комісії та 4 800,00 грн. - на сплату штрафів. Умови кредитного договору, які передбачають сплату комісій, є нікчемними та визнання їх недійсними судом не вимагається, а кошти, які сплатила [PERSON] , були спрямовані самостійно ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» за черговістю, передбачену п. 2.8. кредитного договору, на погашення комісії в загальному розмірі 31 040,00 грн., а мали б спрямовуватись на погашення тіла та відсотків за кредитним договором. Згідно із Додатком 1 до кредитного договору, протягом його дії [PERSON] зобов`язувалась сплатити 48 000,00 грн. в якості повернення кредитних коштів (сплати тіла кредиту) та сплату відсотків у сумі 23 146,50 грн. При цьому, фактично позивачем було надано відповідачу кредитних коштів у сумі 46 560,00 грн. Тому, загальна сума коштів, які б мала сплатити [PERSON] за умови належного виконання зобов`язань, а саме, суми тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами до 14.07.2019 року становить 69 706,50 грн. (46 560,00 грн. + 23 146,50 грн.). У той же час, [PERSON] було сплачено 10 693,34 грн. на оплату тіла кредиту та 10 131,66 грн. на погашення відсотків. Сплачені позичальником кошти в загальному розмірі 31 040,00 грн. спрямовані кредитором в якості сплати комісії, а мали б спрямовуватись на оплату відсотків та тіла кредиту. Тому, загальний розмір фактично сплачених [PERSON] тіла та відсотків за кредитним договором становить 50 865,00 грн. (10 693,34 грн. + 10 131,66 грн. + 31 040,00 грн.). На думку суду, не зарахування суми визначеної позикодавцем комісії в суму погашення за кредитом призведе до порушення прав позичальника, оскільки остання здійснювала часткове повернення коштів, які спрямовувались товариством не за призначенням на підставі нікчемних комісійних домовленостей. Таким чином, відповідач неналежним чином виконала зобов`язанням перед позичальником що стосується сплати тіла та відсотків за кредитним договором на суму 18 841,50 грн. (69 706,50 грн. - 50 865,00 грн.), а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача у судовому порядку. Крім того, варто зазначити, що п. 4.9 кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або інших платежів за договором сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 200,00 грн. за перший прострочений платіж та 500,00 грн. за кожен наступний прострочений поспіль платіж. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Умовами п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно розрахунку заборгованості (а.с. 5-6), останній платіж відповідач здійснила у лютому 2018 року. Оскільки позивач не здійснювала ануїтетні платежі, починаючи з березня 2018 року по липень 2019 року, тобто, прострочила 17 платежів, до неї слід застосувати штрафні санкції, визначені п. 4.9. кредитного договору та стягнути з неї у судовому порядку 8 500,00 грн. (17 * 500 грн.). При цьому, позивач не обґрунтував необхідності нарахування та стягнення штрафів після закінчення строку дії договору, оскільки сторони визначили відповідальність позичальника лише у випадку прострочення платежів, періоди яких чітко закріплені у Додатку №1 до кредитного договору. У той же час, як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с. 5-6), ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» нараховував проценти, передбачені договором, після закінчення дії останнього, а також інфляційні втрати та 3% річних у період дії кредитного договору, про що варто зазначити наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16). Таким чином, думка сторони позивача про те, що сторони досягли домовленості про те, що відсотки за користування кредитом нараховуються поза строками кредитування до остаточного погашення кредиту є помилковою, оскільки у договорі не передбачено розмір нарахування процентів після закінчення строку дії договору від 15.07.2016 року, а нарахування 28% річних після 14.07.2019 року є неправомірним, як і незаконним є стягнення інфляційних витрат та 3% річних до 14.07.2019 року включно, оскільки лише після закінчення строку дії договору та у разі його невиконання чи неналежного виконання виникає право на стягнення сум, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому, посилання у п. 3.3.7. кредитного договору на ст. 625 ЦК України не може розцінюватись як право позичальника на стягнення інфляційних витрат до 14.07.2019 року включно, оскільки у цей період права кредитодавця на отримання процентів закріплено ст. 1048 ЦК України. Тому, розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, оскільки заборгованість відповідача зі сплати тіла та відсотків за кредитним договором становить 18 841,50 грн., розмір інфляційних витрат за період з 15.07.2019 року по 28.02.2021 року становить 1 477,81 грн., розмір 3% річний за цей же період складає 919,88 грн., які були розраховані судом за допомогою програми системи «Ліга-Закон» в розділі «корисні інструменти». Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань відповідача за кредитним договором, станом на 28.02.2021 року загальна заборгованість становить 29 739,19 грн., яка складається з: заборгованості за несплаченими тілом та відсотками за період з 15.07.2016 року по 14.07.2019 року у розмірі - 18 841,50 грн.; заборгованості зі сплати штрафів за прострочення платежів за період з березня 2018 року по липень 2019 року у сумі - 8 500,00 грн.; заборгованості по сплаті інфляційних нарахувань згідно ст. 625 ЦК України за період з 15.07.2019 року по 28.02.2021 року у розмірі - 1 477,81 грн.; заборгованості по сплаті 3% річних згідно ст. 625 ЦК України за період з 15.07.2019 року по 28.02.2021 року у сумі - 919,88 грн., а тому позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 270,00 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: partial