Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

В позові вказано, що [PERSON], [INFO], є матір'ю малолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. Відомості про батька дитини в свідоцтві про народження зазначені за вказівкою матері. У зв'язку з тяжким матеріальним становищем родини, [PERSON] звернулась на адресу позивача з заявою щодо тимчасового влаштування її сина - [PERSON], до Запорізького обласного спеціалізованого будинку дитини "Сонечко" до вирішення власних житлових та фінансових проблем. Відповідно до розпорядження голови Василівської райдержадміністрації від 01.04.2015 року № 154, малолітній [PERSON] був влаштований на повне державне утримання зазначеного закладу, де знаходиться по теперішній час. До 17.06.2014 року [PERSON] відвідувала сина, цікавилась станом його здоров'я та умовами утримання, але потім перестала це робити. Про причини невідвідування відповідачка не повідомила ні в усній формі, ні письмово. Таким чином, мати фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків. У зв'язку з зазначеним, головним лікарем Запорізького обласного спеціалізованого будинку дитини "Сонечко", представником Служби у справах дітей по Комунарському району Запорізької міської ради та представником ВКМСН Комунарського РВ ГУМВС України в Запорізькій області за фактом невідвідування [PERSON] сина було складено акт про покинуту дитину. Згідно інформації, наданої Степногірською селищною радою, відповідачка за місцем проживання характеризується негативно, схильна до бродяжництва, вживає спиртні напої. [PERSON] постійного місця роботи не має. Будинок, в якому вона зареєстрована та проживає, знаходиться в антисанітарному стані. Відповідачка неодноразово запрошувалась до Служби у справах дітей, де з нею проводились відповідні бесіди та її письмово ознайомлено про можливі правові наслідки, у разі ухилення її від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до власної дитини, але, не зважаючи на проведену роботу, результатом стало складання акту про покинуту дитину. 14.03.2014 року малолітнього [PERSON] було влаштовано до дитячого відділення Василівської центральної районної лікарні у зв'язку з проходженням медичного огляду, необхідного для влаштування його до Запорізького обласного спеціалізованого будинку дитини "Сонечко" без матері, місцезнаходження якої було не відомо. 21.03.2014 року працівниками Служби у справах дітей Василівської райдержадміністрації [PERSON] була знайдена та направлена до сина в дитяче відділення Василівської ЦРЛ. 13.04.2014 року [PERSON] самовільно покинула свого малолітнього сина в дитячому відділені Василівської ЦРЛ, нікого не повідомивши про це. У зв'язку з цим, працівники Служби у справах дітей райдержадміністрації звернулися до правоохоронних органів щодо сприяння у встановленні місця знаходження відповідачки та повернення до дитини. 17.04.2014 року працівниками Василівського РВ ГУМВС України в Запорізькі області було повернуто [PERSON] до сина в дитяче відділення лікарні. Відносно [PERSON] було складено адміністративний протокол за статтею 184 КУАП. Питання щодо належного виконання своїх батьківських обов'язків [PERSON] по відношенню до свого малолітнього сина [PERSON] було розглянуто на Комісії з питань захисту прав дитини при голові Василівської райдержадміністрації 18.02.2015 року. [PERSON] була запрошена на засідання комісії та належним чином повідомлена про місце та час, однак не з'явилася. Таким чином, відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до власної дитини. Служба в справах дітей Василівської райдержадміністрації просить суд: позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно свого малолітнього сина - [PERSON], [INFO]; передати малолітнього [PERSON], [INFO] на опікування органу опіки і піклування Василівської районної державної адміністрації згідно ст. 167 Сімейного кодексу України. В судовому засіданні представник позивача в особі [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позову заперечує, пояснивши, що на даний час відвідує свого сина у дитячому будинку дитини "Сонечко", бажає забрати його та займатися вихованням сина. Змінилося зараз її матеріальне та сімейне становище, оскільки вона проживає у цивільному шлюбі з [PERSON] в с.Велика Білозерка, у житловому будинку, в якому є всі необхідні умови для проживання її сина. Співмешканець працює, вона займається домашнім господарством. На даний час вона перебуває у стані вагітності, батьком її другої дитини є [PERSON], з яким у неї дуже добрі відносини та вони мають намір найближчим часом одружитися. Вони не вживають спиртні напої та ведуть належний спосіб життя. Не займалася належним чином вихованням свого сина, оскільки перебувала у дуже скрутному матеріальному та сімейному становищі. Зараз вона відвідує сина та дуже хоче забрати його додому, проти чого не заперечує [PERSON] В судовому засіданні представник третьої особи - прокуратури Василівського району Запорізької області в особі Борисенка О.О. заперечує проти задоволення позову, оскільки вважає, що позивачем не надано належні та достатні докази на їх підтвердження. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він проживає з відповідачкою в цивільному шлюбі приблизно рік, а знайомі вони ще зі школи, навчалися разом в Василівській школі-інтернаті. Відповідачка на даний час вагітна, батьком дитини є він. Вони мають намір найближчим часом зареєструвати шлюб. Йому відомо про те, що у відповідачки є син, який на даний час знаходиться у дитячому будинку, якого вони хочуть забрати додому та займатися його вихованням. Стверджує, що буде забезпечувати матеріально як відповідачку, так і її сина, а також їх майбутню дитину. Представники третіх осіб: органу опіки та піклування виконкому Степногірської селищної ради та КУ "Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини "Сонечко" в судове засідання не з'явились, але надали заяви, в яких просять суд розглянути справу в їх відсутності. Суд, вислухавши думку учасників процесу, оглянувши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу у відсутності зазначених представників. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: як було встановлено в судовому засіданні та як видно з матеріалів справи, відповідачка є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого є в матеріалах справи. Запис про батька в свідоцтві про народження дитини був зроблений за вказівкою матері, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, що підтверджується довідкою виконкому Степногірської селищної ради, копія якої є у справі. Відповідно до розпорядження голови Василівської райдержадміністрації від 01.04.2014 року № 154, копія якого є у справі, малолітній [PERSON] був влаштований на повне державне утримання до КУ "Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини "Сонечко", де знаходиться по теперішній час. 09.01.2015 року за фактом невідвідування [PERSON] сина було складено Акт закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я, копія якого є у справі. Як вбачається з довідки Степногірської селищної ради від 11.02.2015 року, копія якої є у справі, відповідачка за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS], характеризується негативно. Як вбачається з Акту від 17.02.2015 року, копія якого є у справі, за місцем своєї реєстрації відповідачка тривалий час не проживає. 19.03.2015 року було складено Акт КУ "Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини "Сонечко", про невідвідування дитини, відповідно до якого, відповідачка відвідувала сина за час його перебування у цьому закладі, чотири рази. Василівська районна державна адміністрація Запорізької області, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав відносно свого малолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується Висновком, який є у справі. Ця ж позиція підтримана й представником позивача в судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідачка проживає з березня 2015 року за адресою: [ADDRESS] разом зі співмешканцем- [PERSON], 1993 року народження, який офіційно не працює, але заробляє на життя працюючи по найму. Відповідачка на даний час не працює та знаходиться в стані вагітності. Відповідачка та [PERSON] за місцем проживання характеризуються добре, скарг від сусідів не надходило, у зловживанні спиртних напоїв та наркотичних засобів помічені не були, санітарно-гігієнічний стан будинку, в якому вони проживають, задовільний, будинок обладнано необхідними меблями, в приміщенні тепло, опалення пічне. Для дитини в будинку відведено окрему кімнату, в якій є все необхідне для належного проживання та виховання. Зазначені факти підтверджуються характеристиками Новопетрівської сільської ради від 01.04.2015 року, Актом обстеження умов проживання від 01.04.2015 року, Висновком Служби у справах дітей Великобілозерської районної державної адміністрації, копії яких є у справі, а також довідкою КУ "Василівська ЦРЛ" ВРР ЗО, яка є у справі. Служба у справах дітей Великобілозерської районної державної адміністрації вважає за доцільне повернути [PERSON] ї малолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується Висновком від 01.04.2015 року, копія якого є у справі. Як вбачається з наявних у справі Вимог про судимості, відповідачка раніше не судима, а її співмешканець судимий 12.09.2014 року за вироком Василівського районного суду Запорізької області за ч.1 ст.286, ч.1 ст.289 , ст.75 КК України до 3-х років обмеження волі з іспитовим строком на 1 рік. Ст. 150 СК України передбачає перелік обов'язків батьків по вихованню та розвитку своїх дітей. Судом встановлено, що відповідачка з березня 2014 року не виконувала належним чином свої батьківські обов'язки по відношенню до сина, що підтверджується поясненнями представника позивача, Актами соціального інспектування від 17.02.2015 року, 14.03.2014 року, 09.01.2015 року, копії яких є у справі. Цей факт не заперечується й самою відповідачкою в судовому засіданні. Але, разом з тим, судом встановлено, що відповідачка не мала належних умов для проживання та виховання сина, оскільки, її батьки та бабуся ведуть аморальний спосіб життя, за місцем її реєстрації проживають її батько та бабуся, умови проживання незадовільні, що підтверджується довідкою Степногірської селищної ради від 18.02.2015 року та Актом від 17.02.2015 року, копії яких є у справі. Іншого житла відповідачка не має. Раніше вона Навчалася у Василівській школі-інтернаті, після закінчення якої офіційно працевлаштована не була та ніде не навчалася. Як пояснила відповідачка в судовому засіданні, вона не відвідувала сина в КУ "Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини "Сонечко", оскільки не мала коштів на поїздки до м.Запоріжжя. Біологічний батько її сина не надає відповідачці жодної допомоги на виховання та утримання дитини. Судом також встановлено, що на даний час відповідачка не одружена, не має постійного місця роботи та стабільного доходу, але проживає з чоловіком, який працює та має стабільний, хоча й не офіційний, заробіток. Між ними склалися добрі відносини, вони добре характеризуються за місцем проживання, проживають у житловому будинку, в якому створені належні умови для проживання не тільки їх, але й дитини. Крім того, пояснення відповідачки та її співмешканця, який є батьком її майбутньої дитини, якою вона вагітна, в судовому засіданні, дають суду надію та підстави сподіватися на те, що відповідачка визнала свою вину у неналежному вихованні сина, розкаюється в скоєному, буде гарною матір'ю для свого сина, а [PERSON] їй буде допомагати займатися вихованням дитини та його матеріальним забезпеченням. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Ст. 164 СК України передбачає перелік підстав позбавлення батьківських прав, однією з яких являється ухиляння батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. При цьому, суд враховує, що виходячи з норм СК України, позбавлення батьківських прав особи відносно дитини може мати місце лише у виняткових випадках та за наявності виключних обставин. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зі змінами, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Не зважаючи на вищевикладені факти, які свідчать про неналежне виконання відповідачкою своїх батьківських обов'язків по відношенню до сина в період часу з березня 2014 року, суд вважає, що всупереч вимогам ст..ст.10,60 ЦПК України, належні та достатні докази на підтвердження свої позовних вимог, позивач суду не надав. Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява №39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві". При цьому, визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як того вимагає стаття 8 Конвенції. Європейським судом зазначалося, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таким чином, відповідне рішення про відібрання дитини з позбавленням батьків батьківських прав та вилучення її з сімейного оточення, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. З матеріалів справи не вбачається належних та достатніх обставин поведінки відповідачки, які б надавали вагомі підстави вважати, що залишення сина на її вихованні на даний час створюватиме для нього яку-небудь небезпеку. За практикою Європейського суду сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (справа "К.А. проти Фінляндії", №27751/95, п.92, ЄСПЛ 2003-1). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. При цьому, суд враховує, що недостатньо належне матеріальне становище відповідачки, зокрема, відсутність у неї постійного місця роботи та стабільного заробітку, не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав. Позивачем не було надано достатніх доказів про те, що матеріально-побутові умови проживання відповідачки та її ставлення до виховання сина є справді небезпечними для їх спільного життя та здоров'я дитини. Разом з тим, ст..111 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року зі змінами, передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. За ст..112 цього Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини….Держава надає батькам….допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей…, захищає права сім'ї. Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст..114 Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції, Держави -сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому, всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вагомі підстави для задоволення позову відсутні. Відповідачці суд надає можливість виправитися до довести свою спроможність бути гарною матір'ю для свого малолітнього сина. Згідно ст. 88 ЦПК України, Закону України "Про судовий збір" - судові витрати зі сплати судового збору - підлягають сплаті за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed