Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі -ПАТ «Укрзалізниця») про стягнення суми компенсації втрати частини доходів та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позов мотивовано тим, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Укрзалізниця» у період з 17.12.2010 року по 13.06.2012 року, при звільненні його з роботи виплата усіх сум, що йому належать від підприємства, здійснена не була. Остаточний розрахунок у розмірі 18631,20 грн був проведений 30.04.2020 року на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07.10.2019 року. За період затримки розрахунку при звільненні з 13.06.2012 по день фактичного розрахунку - 30.04.2020 року ПАТ «Укрзалізниця» має виплатити йому середній заробіток згідно зі статтею 117 КЗпП України у розмірі 307428,50 грн., який складається із суми середньоденного заробітку у розмірі 155,66 грн за 1975 днів. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», статті 34 Закону України «Про оплату праці» відповідач повинен компенсувати йому втрату частини заробітку у розмірі 24506,91грн., розраховані, виходячи з розміру заборгованості із заробітної плати 18631,20грн за вирахуванням 19,5% (податки та інші обов`язкові платежі), а також із застосуванням коефіцієнту 1,634, обчисленого із індексів інфляції з липня 2012 року по березень 2020року, який застосовується до заборгованості із заробітної плати, яка виникла у червні 2012 року та виплачена у квітні 2020 року. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 13.06.2012 року по 30.04.2020 року у розмірі 307428,50грн., розрахований позивачем із суми середньоденного заробітку у розмірі 155,66 грн за 1975 днів затримки розрахунку та стягнути компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку їх виплати за період з 13.06.2012 року по 30.04.2020 року у розмірі 24506,91 грн., а також стягнути понесені ним судові витрати. Позивач і його представник у судове засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] подала заяву про розгляд справи без участі позивача і його представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.37). Відзив на позов не подав. Відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких підстав, суд ухвалив розглянути справу за відсутності позивача і відповідача, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд встановив таке. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.4 чт. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, постановою апеляційного суду Запорізької області від 24.01.2020 року (а.с.9-12) було залишено без змін рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07.10.2019 року. Вказаним рішенням було встановлено, що [PERSON] з 17.12.2010 року по 13.06.2012 року працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця». Правонаступником вказаного підприємства є ПАТ «Українська залізниця». Постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» тип Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного змінено на приватне та його перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця». При звільненні [PERSON] 13.06.2012 року з підприємства, з ним було здійснено розрахунок та виплачена заробітна плата не в повному обсязі. За рішенням суду від 07.10.2019 року, яке набрало законної сили 24.01.2020 року, з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] стягнута невиплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку в подвійному розмірі годинної ставки у розмірі 18631,20 грн. (без урахування податків та зборів). Фактично розрахунок з [PERSON] було проведено тільки 30.04.2020 року шляхом перерахування коштів на банківський рахунок (а.с.8). Згідно зі статтею 94 КЗпП України та статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. За змістом частини шостої статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. [PERSON] було звільнено 13.06.2012 року, а остаточний розрахунок по заробітній платі з ним було проведено 30.04.2020 року. За таких підстав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача компенсації (індексацію) втрати частини заробітної плати в сумі 24506,91 грн. підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 13.06.2012 року по 29.04.2020 року ( 1975 днів) у сумі 307428,50 грн., то ці вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. З огляду на наведені мотиви, суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Як вже зазначалось, позивач звернувся до суду з цим позовом у червні 2020 року, тобто зі спливом майже восьми років після звільнення з роботи, яке мало місце у червні 2012 року. При цьому, суд звертає увагу, що стороною позивача не зазначається жодних обставин, які б перешкоджали йому раніше звернутись до суду з вимогою про відповідні виплати, не зазначається також, що він не був обізнаний про своє порушене право, [PERSON] посилається лише на обов`язок відповідача сплатити кошти. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Справедливість та добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Частиною 3 статті 13 ЦК України також встановлено недопустимість дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Судом також враховується, що сума компенсації позивачу за невикористані дні домашнього відпочинку як надурочну роботу (18631,20 грн.), яка встановлена рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07.10.2019 року, є більш ніж у шістнадцять разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (307428,50 грн.), а також те, що на користь [PERSON] стягнута сума компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку їх виплати, у розмірі 24506,91 грн., розрахована на підставі ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», з урахуванням приросту індексу споживчих цін у відсотках за період невиплати грошового доходу. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 22259,38 грн. Зазначена сума розрахована судом виходячи з того, що кошти, присуджені [PERSON] рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07.10.2019 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Запорізької області, були виплачені позивачу 30.04.2020 року. Саме за цей період (243 робочих дні помножені на 155,66 грн. середній заробіток [PERSON] ) суд вважає доцільним присудити компенсацію працівнику. Окрім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, а саме стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 22259,38 грн., яка визначена без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (14%) у сумі 464,71 грн. Не підлягають стягненню судові витрати, сплачені позивачем 30.04.2020 року адвокату [PERSON] у сумі 3000,00 грн. (а.с.17), оскільки позивачем не надано доказів того, що сплата вказаної суми має відношення до цієї справи. Згідно із п.4.2 договору №12/2019 про надання правничої допомоги від 11.03.2019 року (а.с.16) встановлено, що конкретна вартість правничої допомоги встановлюється у додатках до цього договору згідно із розрахунками за видами послуг або за вартістю однієї години роботи адвоката. Ні додатків до цього договору, ні розрахунку витрат на правничу допомоги, ні акту-приймання виконаних робіт за договором позивачем не надано. На підставі викладеного,

Outcome: partial