Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що він з відповідачем зареєстрував шлюб 12.09.2009, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2018 у справі № 369/5401/18 вказаний шлюб було розірвано. Позивач вказував, що у сторін є малолітній син [PERSON] , [INFO] . 29.01.2018 відповідач уклала з ТОВ «ФК «ТОЛОКА» договір про участь у фонді фінансування будівництва № 201-В8 від 29.01.2018, згідно з умовами якого об`єктом інвестування було визначено двокімнатну квартиру [ADDRESS] на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку [ADDRESS] . Зі слів позивача, на придбання квартири він взяв у борг кошти і вніс їх від імені відповідача на поточний рахунок управителя. Позивач зазначав, що кошти, за які була придбана квартира, були отримані з наступних джерел: на підставі письмової розписки від 26.01.2018 позивач взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 11 500,00 доларів США, що еквівалентно 310 000,00 грн.; на підставі письмової розписки від 29.01.2018 позивач взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 200 000,00 грн.; на підставі письмової розписки від 02.02.2018 позивач взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 350 000,00 грн. Позивач стверджував, що всього він позичив 860 000,00 грн., з яких 777 200,00 грн. він витратив на придбання квартири. Так, зі слів позивача, він сплатив за довірителя 777 200 грн. на поточний рахунок ТОВ «ФК «ТОЛОКА». Перший платіж було здійснено 29.01.2018 у сумі 340 000,00 грн., а 15.02.2018 - в сумі 437 200,00 грн., що підтверджується квитанцією № 611510001 від 15.02.2018. На виконання управителем своїх зобов`язань за договором ТОВ «ФК «ТОЛОКА» було видано відповідачу свідоцтво про участь у ФФБ виду А № 201-В8 від 15.02.2018, яким підтверджено кількість закріплених за довірителем вимірних одиниць об`єкта інвестування 67,00 кв.м. Також позивач зазначив, що під час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль «KIA SPORTAGE», 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . У ремонт цього автомобіля позивачем було вкладено 82 800 грн. з позичених коштів. Позивач повідомив, що згаданий автомобіль 17.04.2018 він продав [PERSON] за 450 000 грн. та використав ці кошти на часткове повернення боргів. Позивач вважав, що залишок боргових зобов`язань по квартирі становить 327 000 грн., а з урахуванням вкладених 82 800 грн. в ремонт автомобіля загальна сума боргових зобов`язань сторін становить 410 000 грн., а тому на кожного із сторін припадає 205 000 грн. Позивач вказував, що за рахунок коштів, отриманих від продажу автомобіля, він частково повернув [PERSON] борг у сумі 100 000 грн. З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства, позивач просив суд: визнати спільною сумісною власністю сторін майнові права на об`єкт інвестування за договором про участь у фонді фінансування будівництва № 201-В8 від 29.01.2018 - двокімнатну квартиру [ADDRESS] на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку [ADDRESS] ; визнати за сторонами право власності у розмірі 1/2 ідеальної частки за кожним на майнові права на об`єкт інвестування за договором про участь у фонді фінансування будівництва № 201-В8 від 29.01.2018 - двокімнатну квартиру [ADDRESS] на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку [ADDRESS] ; визнати спільною сумісною власністю сторін боргові зобов`язання перед [PERSON] в сумі 310 000 грн., стягнути з кожного зі сторін на користь [PERSON] по 1/2 частині боргу; визнати спільною сумісною власністю сторін боргові зобов`язання перед [PERSON] в сумі 310 000 грн., стягнути з кожного зі сторін на користь [PERSON] по 1/2 частині боргу. Не погоджуючись з первісним позовом, [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. Свої зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що сторони зареєстрували шлюб 12.09.2009, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2018 у справі № 369/5401/18 вказаний шлюб було розірвано, від вказаного шлюбу у сторін є малолітній син [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зазначила, що під час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль «KIA SPORTAGE», 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , проте 17.04.2018 [PERSON] без її згоди продав дане авто. [PERSON] заперечила факт того, що спірні майнові права було придбано за кошти, позичені [PERSON] , про згадані останнім договори позики їй нічого не відомо, на їх укладання згоди вона не давала. Також [PERSON] повідомила суду, що на придбання спірних майнових прав на квартиру вона позичила кошти у [PERSON] на підставі договорів позики від 27.01.2018 та 13.02.2018. Вважала, що так як дані борги не були повернуті, відповідно, майно, що придбано за ці кошти, не є предметом спільної сумісної власності подружжя. З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства, [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 225 000,00 грн. в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля «KIA SPORTAGE», 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Ухвалою судді від 01.03.2019 було відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 13.06.2019 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя було прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ТОЛОКА», про розподіл спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 15.08.2019 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судове засідання 12.02.2021 з`явилися. Первісні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, зустрічний позов не визнали, просили залишити його без задоволення. Представник відповідача в судове засідання 12.02.2021 з`явився. Первісні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Треті особи в судове засідання 12.02.2021 не з`явились, своїх представників не направили. Про день, час та місце розгляду справи були повідомлені. ТОВ «ФК «ТОЛОКА» попередньо надсилало клопотання про розгляд справи без участі її представника, свою позицію щодо позову суду не повідомило. Треті особи [PERSON] та [PERSON] подали клопотання про розгляд справи без їх участі, первісний позов підтримали. В судовому засіданні 12.02.2021 оголошено перерву до 16 год. 25 хв. В подальшому учасники справи в судове засідання не з`явилися. У зв`язку з неявкою учасників справи та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги повинні бути задоволені у повному обсязі, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 12.09.2009, що вбачається зі свідоцтва про шлюб від 12.09.2009 серії [NUMBER] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2018 у справі № 369/5401/18 вказаний шлюб було розірвано. У сторін є спільний син [PERSON] , [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про народження від 18.01.2011 серії [NUMBER] . 29.01.2018 [PERSON] уклала з ТОВ «ФК «ТОЛОКА» договір про участь у фонді фінансування будівництва № 201-В8 від 29.01.2018, згідно з умовами якого об`єктом інвестування було визначено двокімнатну квартиру [ADDRESS] на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва участь у ФФБ виду А № 201-В8 від 15.02.2018, виданого ТОВ «ФК «ТОЛОКА» [PERSON] було придбано 100 % загальної проектної площі об`єкта інвестування - двокімнатної квартири [ADDRESS] на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку [ADDRESS] , внесено оплату за об`єкт інвестування - 777 200 грн. Оплату вказаних коштів на рахунок ТОВ «ФК «ТОЛОКА» від імені [PERSON] підтверджено квитанціями № 612910004 від 29.01.2018 та № 611510001 від 15.02.2018. Доказів відчуження [PERSON] майнових прав на двокімнатну квартиру [ADDRESS] на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку [ADDRESS] , суду надано не було. 17.04.2018 [PERSON] було продано [PERSON] автомобіль «KIA SPORTAGE», 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , зареєстрований продавцем 23.01.2018, за 450 000 грн., що підтверджується договором № 3246/2018/900711. Згоди [PERSON] на укладення даного договору або отримання нею частини коштів, отриманих від продажу вказаного автомобіля, суду надано не було. Надані суду сторонами розписки про отримання ними боргу начебто на купівлю спірних майнових прав на квартиру відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України суд не приймає, так як з них не вбачається, що вони були дійсно витрачені на придбання спірних майнових прав на квартиру та що дані зобов`язання були взяті сторонами зі згоди іншого з подружжя, що б могло свідчити про те, що ці зобов`язання були взяти в інтересах сім`ї та входять до спільної маси спільних прав та обов`язків подружжя. Допитані у судовому засіданні 04.11.2019 свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили обставини отримання у них [PERSON] в борг коштів. Проте, до показів свідків суд ставиться критично, оскільки їх покази не підтверджені належними доказами того, що [PERSON] давала згоду на укладання договорів позики, на підставі яких [PERSON] отримав у свідків кошти у борг, а також що ці кошти дійсно були спрямовані на виконання зобов`язань за договором про участь у фонді фінансування будівництва № 201-В8 від 29.01.2018, укладеним [PERSON] з ТОВ «ФК «ТОЛОКА». Крім того, з огляду на заявлені [PERSON] позовні вимоги свідки [PERSON] , [PERSON] є фінансово заінтересованими особами. З огляду на встановлені обставини суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. З урахуванням ч.ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 71 СК України Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 у справі № 361/7130/15-ц зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу вкладеного договору, незалежно від найменування документа. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, отримані за спірним договором позики кошти було використано в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя в письмовій формі згоду на укладення договору позики. Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі № 372/1558/16-ц вказав на правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на встановлені обставини та вище проаналізовані правові норми та судову практику суд приходить до наступних висновків. Спірні майнові права на квартиру та автомобіль були придбані сторонами саме за час їх шлюбу, належних доказів того, що це майно є особистим майном того з подружжя, на чиє ім`я оформлено права на нього, суду надано не було, а на припущеннях суд не має права будувати свою позицію. З урахуванням презумпції набуття майна за час шлюбу у спільну сумісну власність та того, що ця презумпція не була спростована належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами, суд приходить до висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін. З огляду на вказане та вимоги ст.ст. 60, 70 СК України суд задовольняє вимоги [PERSON] в частині визнання спільним сумісним майном спірні майнові права та їх розподілу порівну між сторонами. З огляду на недоведеність вимог [PERSON] щодо того, що спірні боргові зобов`язання були спільно набуті сторонами під час їх шлюбу, так як не було надано доказів отримання від [PERSON] згідно з ч. 3 ст. 65 СК України згоди на укладання договорів позики, суд відмовляє у задоволенні первісного позову у цій частині. Так як судом було встановлено, що спірний автомобіль «KIA SPORTAGE» є спільною сумісною власністю сторін і він був проданий відповідачем за зустрічним позовом, а доказів надання [PERSON] згідно з ч. 3 ст. 65 СК України згоди на таке відчуження суду надано не було, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на її користь половину отриманої від продажу транспортного засобу суми та задовольняє зустрічний позов у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів за первісним та зустрічним позовами на користь позивачів за первісним та зустрічним позовами сплачений ними при подачі їх позовів до суду судовий збір відповідно до розміру задоволених на їх користь вимог, а саме: на користь [PERSON] - у розмірі 3 886,00 грн., що відповідає вартості майнових прав, право на які за ним визнано, а на користь [PERSON] - 2 250,00 грн., що відповідає розміру стягнутої на її користь суми компенсації. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного,

Outcome: partial