Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

В березні 2020 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся [PERSON] із вказаним позовом, який в послу діючому було уточнено, в якому вказав, що 19.07.2018 року вантажника-комірника представництва підприємства в м. Кривий Ріг ТОВ «АВТОЛЮКС Експрес пошта». У відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України 10.02.2020 року ним було написано заяву про звільнення з підприємства ТОВ «АВТОЛЮКС Експрес пошта» за власним бажанням. В заяві про звільнення було зазначено наступне: визначено ним строк звільнення 10.02.2020; вказано спосіб звільнення за власним бажанням; вказано причину звільнення невиконання роботодавцем законодавства про працю (ненадання оплачуваної відпустки згідно ст. 79 КЗпП та ст. 10 ЗУ «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР) та невиплата по листкам непрацездатності; дано посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 10.02.20.20 заяву було направлено на юридичну адресу ТОВ «АВТОЛЮКС Експрес пошта» через установу зв`язку «Укрпошта» з дотриманням строку, визначеного ст.. 255 ЦК України. 15.02.2020 до нього надійшов лист-відповідь на його звернення за підписом начальника відділу кадрів підприємства ТОВ «АВТОЛЮКС Експрес пошта». В цьому листі роботодавець вказує на три основні тези: заява оформлена ним не належним чином; заява надійшла з запізненням; звільнення не відбулось. Стосовно даних фактів ним було направлено роботодавцю звернення від 17.02.2020, в якому він виклав свої пояснення та аргументи стосовно неправомірності дій роботодавця. Роботодавець, протримавши у себе без руху на протязі двох місяців листки непрацездатності повернув їх йому для виправлення адреси та назви юридичної особи, чим поставив його у дуже скрутне становище, бо жодних виплат він не отримував на протязі чотирьох місяців після операції. Це змусило його навіть брати кредит на післяопераційну реабілітацію, лікування та харчування. Таке відношення до себе з боку роботодавця вважає проявом зневаги до його особи, його людської гідності та його конституційних прав. За період його трудової діяльності на підприємстві відповідача, починаючи з липня 2018 року, йому не було надано оплачуваної відпустки. Після виходу з лікарні, більше місяця він не міг здати лікарняний, а коли нарешті підприємство їх прийняло, то утримувало у себе майже два місяці без жодних дій. Вказані дії ТОВ «АВТОЛЮКС Експрес пошта» призвели до його моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв`язків, вимагати додаткових зусиль для організації свого життя. Отриманий ним стрес зробив негативний вплив на його психологічний стан, на фізичне здоров`я. Ухвалою суду від 16 березня 2020 року позовну заяву залишено без руху. 09 квітня 2020 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява. Ухвалою від 14 квітня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року замінено відповідача у справі з ТОВ «АВТОЛЮКС Експрес пошта» на ТзОВ «ПОСТ АРТ ЛТД» . В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Відповідач не скористався право надання відзиву, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність від нього не надходило, у зв`язку з чим, відповідно до положень ч. 8 ст. 178, ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, зі згоди представника позивача, судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд частково задовольняє позов виходячи з наступного. Так, відповідно до п.5 ч.3\~ст.2 ЦПК України\~основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~ст.81 ЦПК України\~-\~\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що позивача [PERSON] , на підставі наказу директора ТОВ «АВТОЛЮКС Експрес пошта» №208-к від 18.07.2018р., призначено на посаду вантажника комірника, представництва підприємства в м. Кривий Ріг з 19.07.2018р., з посадовим окладом 4000 грн. 10.02.2020 р. [PERSON] направив на адресу ТОВ "Автолюкс експрес пошта" заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Згідно листа за підписом начальника відділу кадрів ТОВ "Автолюкс експрес пошта" Балбич Л.М. за вих. № 372 від 13.02.2020 року, [PERSON] повідомлено про те, що його заяви отримані 12 лютого 2020 року. Звільнення не відбулось в зв`язку з тим, що заява оформлена не належним чином та надійшла на адресу відділу кадрів з запізненням. Пропонуємо для оформлення звільнення в установленому порядку прибути до юридичної особи за адресою: [ADDRESS] . Згідно наказу про звільнення № 70-к/тр від 26.02.2020 року за підписом т.в.о. директора ТОВ "Автолюкс експрес пошта" [PERSON] , [PERSON] звільнено з посади комірника по ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Згідно листів непрацездатності позивач [PERSON] 19.10.2019 року по 01.02.2020 року перебував на лікарняному. Однак лікарняні листи роботодавець не прийняв, повернувши для уточнення назви юридичної особи, які після виправлення були перенаправлені на адресу ТОВ «АВТОЛЮКС Експрес пошта» однак до цього часу виплати не надійшли. Стаття 15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексукожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової непрацездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ, організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для огляду за непрацездатними. Відповідно до ст.\~253\~Кодексу Законів\~про працю\~України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, в тому числі страхуванню від тимчасової непрацездатності. Відповідно до п.1. ч.2 ст.10\~Закону України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування» Фонд соціального страхування України зобов`язаний забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом. За приписами ст. ст. 18, 22, 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом. За положеннями ч. 1 ст.\~31\~Закону України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування» підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Згідно зі ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з перерахованих у частині першій цієї статті страхових випадків, в тому числі, тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві; необхідності догляду за хворою дитиною. Протягом усього періоду перебування у трудових відносинах (включаючи і день звільнення) працівник є застрахованою особою. Відповідно до ч.1 статті 32\~Закону України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування» документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження видається або надсилається заявникові не пізніше п`яти днів після винесення відповідного рішення. Всупереч положенням вказаної правової норми листок непрацездатності позивача не було прийнято, ніяких пояснень відповідачем надано не було. Таким чином, оскільки страховий випадок - тимчасова втрата працездатності у [PERSON] тривав у період з 19.10.2019 року по 01.02.2020 року, тобто у період перебування в трудових відносинах з відповідачем, позивач вважається застрахованою особою, листок непрацездатності має бути прийнято відповідачем для нарахування та виплат страхових виплат, а дії останнього суд визнає неправомірними. Щодо позовної вимоги про невиплату тримісячної вихідної допомоги слід зазначити наступне. Відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Стаття 44 цього Кодексу встановлює, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Частина 1 статті 116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Пред`являючи таку вимогу до власника як стягнення невиплачених сум при звільненні, працівник не зобов`язаний доводити затримки розрахунку при звільненні. Очевидно, досить, щоб працівник пред`явив в суді тільки трудову книжку з записом про звільнення та підставу такого звільнення. Хоча в цивільному процесі кожна сторона зобов`язана доводити ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), працівник об`єктивно не зможе довести навіть факт невиплати всіх сум, тому що те, чого не було (розрахунку при звільненні) довести дуже важко або взагалі неможливо. Власникові ж довести факт розрахунку дуже просто. Для цього він може подати до суду розрахункові документи, що підтверджують виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні та їх склад. Відповідачем не надано доказів того, що ТОВ "Автолюкс експрес пошта" при звільненні [PERSON] виплатило йому вихідну допомогу в розмірі, передбаченому статтею 44 КЗпП України, а саме: не менше тримісячного середнього заробітку. Таким чином, з наданих доказів вбачається, що до складу виплаченої позивачеві заробітної плати не входить вихідна допомога, що передбачена статтю 44 КЗпП України, а отже суд приходить до висновку, що в порушення статті 116 КЗпП України відповідач не виплатив всіх належних позивачеві сум при звільнені. Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Таке поняття заробітної плати, передбачене і у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Проаналізувавши положення зазначених вище Конвенції та трудового законодавства, суд дійшов висновку, що вихідна допомога є заробітною платою, що підлягає виплаті працівникові при звільненні. Щодо розміру вихідної допомоги, яка мала бути виплачена позивачеві при звільненні, то суд погоджується із розрахунком наданим позивачем і доходить висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог щодо невиплати компенсації за невикористану щорічну відпустку та компенсацію за прострочений розрахунок слід зазначити наступне. Згідно зі ст. 47 КЗпП України,\~ власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Враховуючи те, що заборгованість відповідача перед позивачем підтверджується матеріалами справи, а тому суд вважає можливим стягнути її. Крім цього, позивач зазначає, що з моменту прийняття його на роботу і по день його звільнення, ним не використано 38 дні щорічної відпустки за які відповідач також з ним не розрахувався при звільненні. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до п. 2 розділу І та п. 7 розділу ІV Постанови Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців на відповідну кількість календарних днів року (за винятком святкових і неробочих днів). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Позивач, відповідно до вказаних положень, долучив до позовної заяви розрахунок суми компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, який досліджено в судовому засіданні і з яким суд погоджується, суд приходить до висновку, що він є обґрунтованим, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 7196 грн. 44 коп. Одночасно, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за прострочений розрахунок, яка станом на 26.10.2020 року становить 52000 грн. 00 коп. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно до п. 2 розділу І та п. 8 розділу ІV Постанови Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. В судовому засіданні встановлено, що вказаний розрахунок є вірним та розрахований відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а тому позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь компенсацію за прострочений розрахунок станом на 26.10.2020 року обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позивач зазначає, що неправомірні дії відповідача призвели до погіршення його майнового стану, втрати нормальних життєвих зв`язків. Все це завдало йому моральних страждань, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 35000,00 гривень. Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, якій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення прав чи свобод, вимагати від порушника його обов`язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення). Так, [PERSON] були спричинені моральні страждання, які полягали у зміні нормального життєвого ритму, залишенні його без засобів до існування, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.\~Проте суд не погоджується із заявленим позивачем розміром моральної шкоди, який всупереч загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1ст. 3\~ЦК України) є надмірним відшкодуванням. Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить із положень ст.ст.\~23,1174ЦК України\~та враховує характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, враховуючи засади співмірності, виваженості та справедливості та інші обставини, що відповідає роз`ясненням, які містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" № 4 від 31.03.1995. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд в цьому контексті враховує той факт, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи, які заслуговують на відшкодування у розмірі 35000,00 грн., а тому вважає за необхідне, відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності, розумності та приходить до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень. Одночасно з цим слід зазначити, що застосування методики проф. [PERSON] припинено з 29.01.2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при міністерстві юстиції України на яку посилається позивач в позовній заяві. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню за вищевказаними обставинами. На підставі викладеного та

Outcome: partial