Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

20.03.2014 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що будинок, який знаходиться в [ADDRESS], належав її колишньому чоловікові - [PERSON], який помер [INFO]. Зазначає, що дане господарство належало до суспільної групи «колгоспний двір», де, станом на 1986 - 1991 роки, проживали: [PERSON] - голова сім'ї, який помер [INFO], [PERSON], мати її колишнього чоловіка, яка померла [INFO], та [PERSON], який помер [INFO] та на час смерті проживав у даному будинку один. Вказує, що після смерті [PERSON] вона звернулася в Мостиську державну нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину від імені неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON], однак у видачі свідоцтва їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок. З огляду на наведене, просить суд визнати право власності по ? на будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS], за [PERSON] та [PERSON], після смерті їх батька [PERSON], який помер [INFO]. В попередньому судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача голова Стоянцівської сільської ради Мостиського району Львівської області у попередньому судовому засіданні позовні вимоги визнав і заперечень щодо задоволення позову немає. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори, у попереднє судове засідання не з'явився, проте подав до суду копії сторінок спадкової справи №476/2013 заведеної після смерті [PERSON], а також заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Мостиського районного управління юстиції Львівської області, у попереднє судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності та зазначає, що при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову при попередньому судовому засіданні ухвалюється судове рішення в порядку встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно із ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши представника позивачів, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР, кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду в п. 6 постанови "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірне будинковолодіння [ADDRESS] до 15.04.1991року відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", а членами зазначеного двору, які протягом 1986 - 1991 років згідно по господарських книг проживали в даному господарству та станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] - голова двору, який помер [INFO], його дружина [PERSON], яка померла [INFO], та їх син [PERSON], який помер [INFO]. Таким чином, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які регулювали власність колгоспного двору, та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року №20, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння), станом на 15.04.1991р., в рівних частках мали [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тобто кожен на 1/3 частину даного будинковолодіння. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. «г» абз.2 п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України №20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», з 01.07.1990 року застосовуються загальні правила щодо спадкування частки члена колгоспного двору. Враховуючи загальні правила щодо спадкування, після смерті [PERSON] та [PERSON] їх право на 1/3 частку за кожним у майні колгоспного двору перейшло в порядку спадкування за законом до їх сина [PERSON] як до спадкоємця першої черги спадкування за законом, що прийняв спадщину, внаслідок чого такий, з урахуванням своєї 1/3 частки колгоспного двору, став власником спірного будинковолодіння в цілому. [INFO] року відкрилась спадщина після смерті [PERSON] До маси спадкового майна, що належало спадкодавцю входить спірне будинковолодіння [ADDRESS], проте право власності на таке належним чином не оформлено, правовстановлюючі документи відсутні. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №476/2013 за свого життя [PERSON] заповіту не складав, на час смерті проживав один. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом майна [PERSON] є його діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] - позивачі у справі, які, відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті батька, оскільки є неповнолітніми особами. Інших спадкоємців, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] чи претендують на таку не встановлено. Із матеріалів справи відомо, що 04.11.2013року [PERSON] від імені неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на зазначене спадкове майно, а саме будинковолодіння [ADDRESS], однак, листом Мостиської державної нотаріальної контори №02-14/1609 від 04.11.2013року, їй було відмовлено у цьому, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, та роз'яснено процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Вказані обставини підтверджуються поясненнями представника позивачів та наявними у справі письмовими доказами: копією свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с.3); копією свідоцтва про народження [PERSON] (а.с.4); копією свідоцтва про народження [PERSON].(а.с.5); листом Мостиської державної нотаріальної контори №02-14/1609 від 04.11.2013року (а.с.7); листом Стоянцівської сільської ради Мостиського району Львівської області №61 від 18.03.2014року (а.с.8); довідкою виданою виконавчим комітетом Стоянцівської сільської ради Мостиського району Львівської області №233 від 14.02.2014 року (а.с.9); копією заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину від 04.11.2013року (а.с.10); довідкою КП «Мостиське РБТІ» 1622 від 05.03.2014 року(а.с.11); матеріалами спадкової справи №476/2013 заведеної після смерті [PERSON] Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно Відповідно до п.п.4.12, 4.18, 4.19 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012, № 296/5 свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, тому це питання може бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачами у порядку спадкування за законом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання. Частина 1 ст.16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на наведене, враховуючи те, що спадкодавець [PERSON] на час своєї смерті був фактичним власником спірного будинковолодіння, а позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги спадкування за законом його майна та прийняли спадщину після смерті свого батька, беручи до уваги те, що інших спадкоємців, що прийняли спадщину чи претендують на таку, не має, суд приходить до висновку, що право власності на дане майно перейшло у порядку спадкування до позивачів, а тому є всі підстави для визнання за ними права власності на дане будинковолодіння в рівних частках - по ? частині за кожним. Таким чином визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує, права свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved