Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про скасування безпідставно нарахованої заборгованості за житлово-комунальні послуги, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що [PERSON] є власницею нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. 01.09.2006 позивачка, як власник зазначеного приміщення, уклала Договір №38-20 з Державним підприємством "ЕКО", про надання комунальних послуг щодо зазначеного приміщення. В вересні 2009 року позивачка отримала від відповідача лист №593 відповідно до якого було зазначено, що Державне підприємство "Еко" не має наміру продовжувати дію Договору №38-20 від 01.09.2006 після закінчення його строку. В зв'язку з чим чинність Договору слід вважати припиненою з 01.09.2011. Таким чином між позивачем та відповідачем існують виключно позадоговірні відносини щодо надання комунальних послуг щодо зазначеного вище приміщення. Позивачка своєчасно виконує свої обов'язки і завжди своєчасно оплачувала спожиті комунальні послуги на підставі відповідних актів про надання послуг від відповідача. Разом з тим, між позивачем та відповідачем постійно існують конфлікти, адже регулярно відповідач вигадує суми заборгованості, які нібито існують з боку позивачки за спожиті послуги та надсилає претензії. Так, останньою була претензія №180 від 11.05.2018, в якій зазначена сума заборгованості в розмірі 66290,42 гривень. Такий стан речей суттєво порушує права позивачки, як споживача, адже остання має великий стрес у зв'язку з тим, що сума дуже велика, а позивачка є пенсіонеркою. Також Позивачка змушена витрачати дуже багато часу на безглузді розмови та перемовини з відповідачем. Наведене й зумовило звернення позивачки з даним позовом до суду, оскільки ні коли не мала заборгованості. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26.07.2018 відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «ЕКО» про скасування безпідставно нарахованої заборгованості за житлово-комунальні послуги. 03.12.2018 від представника відповідача до суду надійшов відзив, відповідно до якого представник відповідача зазначив, що після проведення взаємної звірки було встановлено, що заборгованість дійсно існує в сумі 53143,40грн, яка утворилася за період з 2006 по 2013 роки. Зазначена сума включає в себе штрафні санкції, які нараховуються на суму заборгованості, щомісячно по цей час. Від підписання акту звірки взаємних розрахунків представник [PERSON] відмовився, разом з тим поставив підпис на документах, що він ознайомлений з ними. Ворощиловським районним судом міста Донецька було видано два судових накази: у справі №255/823/2013 про стягнення заборгованості на суму 18572,12грн та у справі №2н/508/79/12 про стягнення боргу у сумі 27876,12грн. За цими наказами відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві відкрити виконавчі провадження за реєстраційним номером 385415 (ВП №38534151) та 38050892 (ВП № 35050892). Стягнення проводиться з пенсії [PERSON], а тому реалізується повільно. З метою уникнення нарахування штрафних санкцій представнику [PERSON] було запропоновано укласти договір реструктуризації боргу та погашення заборгованості значно більшими сумами. Однак він відмовився. Враховуючи зазначене, просимо відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. До суду від представників позивачки надійшло клопотання про залишення без розгляду дві позовні вимоги, а саме: застосувати строк позовної давності до правовідносин як з основного зобов'язання, так і з штрафних санкцій (пені, штрафів, тощо) щодо розрахунків [PERSON] з ДП «ЕКО» за спожиті комунальні послуги; встановити факт позитивного сальдо у розрахунках між [PERSON] та ДП «ЕКО» з розрахунків за спожиті комунальні послуги. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.04.2019 позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «ЕКО» про застосування строку позовної давності до правовідносин як з основного зобов'язання, так і з штрафних санкцій (пені, штрафів, тощо) щодо розрахунків [PERSON] з ДП «ЕКО» за спожиті комунальні послуги та про встановлення факту позитивного сальдо у розрахунках між [PERSON] та ДП «ЕКО» з розрахунків за спожиті комунальні послуги - залишено без розгляду. Представники позивача - [PERSON] та [PERSON] в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві Представники відповідача - [PERSON] та [PERSON] в судових засіданнях просили винести рішення на розсуд суду, зазначивши, що на даний час [PERSON] не має заборгованості перед Державним підприємством «Еко», однак з технічних причини бухгалтерська база підприємства надає інформацію, що заборгованість існує, і вимкнути цю функцію не має технічної можливості. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власницею нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом від 23 липня 2001 року, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. 01.09.2016 між [PERSON] та Державним підприємством "ЕКО" був укладений Договір №38-20 про надання комунальних послуг щодо зазначеного приміщення. Ворошиловським районним судом міста Донецька винесено судовий наказ від 30.01.2012, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] на користь Державного підприємства «ЕКО» суму основного боргу в розмірі 22611,87грн, інфляційну складову боргу, пеню сумою 4480,13грн, 3% річних у розмірі 354,70грн. Старшим державним виконавцем Лукіних А.В. відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття провадження з виконання судового наказу 2н-508/79 від 30.01.2012. Ворошиловським районним судом міста Донецька винесено судовий наказ від 28.01.2013, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] на користь Державного підприємства «ЕКО» суму боргу в розмірі 18572,12грн. Старшим державним виконавцем Лукіних А.В. відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття провадження з виконання судового наказу 255/823/13 від 28.01.2013. 11.05.2018 за №180 Державне підприємство «ЕКО» надіслало [PERSON] Претензію на суму 66290,42грн, в якій зазначили, що згідно договору від 01.09.2006 ДП «ЕКО» надає послуги з водо-, теплопостачання, водовідведення, утримує будинок та прибудинкову територію, а тому з метою досудового врегулювання спору просили вказану суму боргу сплатити. 10.06.2018 [PERSON] направила ДП «ЕКО» відповідь на Претензію, в якій зазначила, що договір від 01.09.2006 вже не існує, підстав нарахувань боргу, пені та штрафів не відповідає діючому законодавству України. Зокрема судом установлено, що [PERSON] дізналась про судові накази лише у 2018 році, а тому звернулась до суду про їх скасування. 12 лютого 2019 року Селидівським міським судом Донецької області задоволено заяву [PERSON], в інтересах якої діяв [PERSON] та скасовано судовий наказ від 30 січня 2012 року по справі №2н/508/79/2012 про стягнення з [PERSON] на користь Державного підприємства «ЕКО» заборгованості за надання комунальних послуг та послуг з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 27876,12грн. Також, 12 лютого 2019 року Селидівським міським судом Донецької області задоволено заяву [PERSON], в інтересах якої діяв [PERSON] та скасовано судовий наказ від 28 січня 2013 року по справі № 255/823/13-ц, провадження №2н/255/111/2013 про стягнення з [PERSON] на користь Державного підприємства «ЕКО» заборгованості за надання комунальних послуг та послуг з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 18572,12грн. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із ст. 162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків, які затверджуються Кабінетом Міністрів України Згідно з пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, з урахуванням внесених змін постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 (далі - Правил користування приміщеннями житлових будинків № 572), власник та наймач (орендар) квартири зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов'язаний оплатити надані житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Сам по собі факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг у повному обсязі, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують такі права та обов'язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачами. Зазначену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-2951ц 15 та від 30 жовтня 2013 року № 6-59цс13. Відповідно до частин першої та п'ятої статті 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, у якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються у суді. Споживач має право на досудове врегулювання спору шляхом задоволення пред'явленої претензії. Як установлено судом, [PERSON] через своїх представників [PERSON] та [PERSON] не одноразово намагалися вирішити спір досудовим врегулюванням, шляхом скасування Претензії, однак бухгалтерська база ДП «ЕКО» надає інформацію, що з технічних причини не мають такої можливості, що не заперечувалось представником ДП «ЕКО». Згідно із ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох, або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Судом установлено, що ДП «ЕКО» надавалися житлово-комунальні послуги позивачу, а остання сплачувала надані послуги, і тому не має заборгованості перед Державним підприємством «Еко», що підтверджується актами та квитанціями про сплату за надання послуги з водо-, теплопостачання, водовідведення, утримання будинку та прибудинкової території, які містяться в матеріалах справи (а.с.14-183), про що також не заперечував представник відповідача. Суд критично ставиться до довідки №131 від 18.04.2019 ДП «ЕКО» про стан заборгованості фізичної особи [PERSON] за надані комунальні послуги в сумі 63241,41грн, станом на 01.04.2019, оскільки бухгалтерський розрахунок суми боргу позивача виконаний без врахування квитанцій про сплату нарахувань за надання послуг та скасованих судових наказів на підставі яких і була нарахована заборгованість. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. За приписами статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З огляду на наведене суд знаходить доведеним факт порушення належного позивача права в частині нарахованої і облікованої заборгованості у розмірі 7910,58грн, з опалення у розмірі 29645,82грн, за підігрів води у розмірі 15280,74грн, з холодного водопостачання у розмірі 1757,11грн, з гарячого водопостачання у розмірі 131,29грн, за послуги з вивезення сміття у розмірі 516,51грн, що разом становить 66290,42грн та вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача про скасування безпідставно нарахованої заборгованості за житлово-комунальні послуги. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Закон України «Про захист прав споживачів», регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Тому, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80грн, так як позивач на підставі Закону України "Про захист прав споживачів" був звільнений від оплати державного мита при звернені до суду.

Outcome: approved