Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

[PERSON] ([ADDRESS]) у жовтні 2017 року звернулась до [PERSON] (с.Сєдове, Новоазовський район, Донецька область), третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради (вул.Благовісна,170, м.Черкаси) з вказаним позовом, в обгрунтування вимог вказувала, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 21.04.2007р., який розірваний рішенням Новоазовського районного суду в Донецькій області від 12.08.2011р. Від шлюбу мають неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні, відповідач не приймає достатньої участі в матеріальному забезпеченні дитини. Відповідно до виконавчого листа №2-528/12, виданого 10.08.2012р. Новоазовським районним судом Донецької області на відповідача покладено обов"язок про сплату аліментів на утримання сина в розмірі 500 грн. щомісячно. Починаючи з часу відкриття виконавчого провадження та по сьогоднішній час відповідач аліменти не сплачує та будь-якої іншої допомоги сину не надає. Позивачка проживає в цивільному шлюбі з іншим чоловіком, [PERSON], який має на меті усиновити неповнолітнього сина позивачки: [PERSON] [INFO]. позивачка з метою отримання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] на малолітнього сина [PERSON] звернулась з заявою до служби у справах дітей ЧМР, однак листом від 20.09.2017р. у складенні висновку відмовлено з причин відсутності необхідної інформації стосовно фактичного місця проживання особи, щодо якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав. Вважає дану відмову необгрунтованою та незаконною, у зв"язку з цим просить суд збільшити розмір аліментів, призначених рішенням Новоазовського районного суду Донецької області [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON], стягнувши з відповідача аліменти на утримання малолітінього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також позбавити [PERSON],[INFO], місце реєстрації: [ADDRESS], батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Ухвалою судді Соснівського районного суду м.Черкаси від 09.10.2017р. відкрито провадження у справі в частині вимог про зміну розміру аліментів, в частині вимог про позбавлення батьківських прав повернуто позивачу в зв'язку з непідсудністю. Вказана ухвала в частині повернення позову скасована ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 16.11.2017р. та ухвалою суду від 24.11.2017р. відкрито провадження у справі в повному обсязі заявлених вимог. Ухвалою суду від 27.12.2017р. відповідо до п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, яка набрала чинності 15 грудня 2017 року, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, вказували, що неповнолітній син повністю перебуває на утриманні позивачки, в той час як відповідач фактично самоусунувся від піклування за дитиною, аліменти не сплачує, тривалий час з 2011 року не цікавиться його життям, не бере участі в його вихованні. Відповідач у судове засідання не з"явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, з заявами до суду не звертався, відзив на позов не подав. Представник органу опіки і піклування Молчанович Н.О. підтримала позовні вимоги в частині зміни розміру аліментів, вимоги про позбавлення батьківських прав пропонувала вирішити на розсуд суду. Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Заслухавши позивачку та її представника, представника органу оіпки і іпклування, свідків, заслухавши думку неповнолітньої дитини, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч.1 ст.2 ст.ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. ( ч.1 ст.3 ЦПК України). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, законність як вимогу до судового рішення необхідно трактувати не суто формально - як дотримання вимог закону, а у ширшому значенні - у світлі вимог верховенства права. Верховенство права закріплено у частині першій статті 8 Конституції України як загальноправовий принцип: «В Україні визнається і діє принцип верховенства права». Один із елементів принципу верховенства права втілено у статті 3 Конституції України: «Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.6Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави». Тож у судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд, зокрема, надавати закону тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення закону в жодному разі не може спричиняти несправедливих обмежень таких прав. Верховенство права як принцип судочинства визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, достовірність та достатність. Європейський Суд з прав людини у справі "Бендерський проти України" (Заява N 22750/02, 15 листопада 2007 року) наголошує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом. Обов'язковість застосування положень та практики Європейського Суду з прав людини з норм Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», у статті 17 передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.04.2007р., який розірвано рішенням Новоазовського районного суду в Донецькій області від 12.08.2011р. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина: [PERSON],[INFO]. який проживає з матір"ю та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім"ї КП "Соснівська СУБ" Черкаської міської ради дільниця №4 від 01.08.2017р. №2649. Згідно рішення Новоазовського районного суду в Донецькій області по справі №2-528/12 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON],[INFO]. у розмірі 500 грн. щомісячно до його повноліття, починаючи з 23.07.2012р. 03.09.2012р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №34369784 з примусового виконання виконавчого листа №2-528/12, виданого 10.08.2012р. Згідно доводів позову, відповідач жодної проплати по аліментам не здійснив, а також будь-якої допомоги на утримання сина позивачці не надав, в даний час визначений судом розмір аліментів не дає можливість забезпечити потреби утримання дитини та відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, тому позивачка звернулась до суду з даним позовом. Правовідносини між сторонами регулюються положеннямиСімейного Кодексу України, який регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до статті 180 СК України, якими передбачено, що батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Відповідно до ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, подаючи заяву про зміну розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, позивач в силу ст.12 ЦПК України повинна була б надати докази, які б підтверджували зміну, покращення матеріального або сімейного стану відповідача та його спроможність сплачувати аліменти в розмірі, який вона просить. Оскільки наведених доказів позивачем не надано, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову в частині зміни аліментів до заявленого розміру 2000 грн. щомісячно. Проте, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України» на 2018 рік прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років з 1 січня 2018 року становить 1860 гривень. Оскільки розмір стягуваних з відповідачем аліментів в даний час є нижчим 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд приходить до висновку про порушення прав позивачки, оскільки на батьків закон покладає обов'язок брати участь в утриманні неповнолітньої дитини у рівній мірі, тому з урахуванням фактичних обставин справи та виходячи з закріплених ч.9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства,суд вважає, в частині зміни розміру аліментів позовні вимоги підлягають до часткового задоволення та розмір стягуваних аліментів підлягає зміні з 500 грн. на 1000 грн. з дня набрання рішенням законної сили. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов'язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності встановленої законом. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Європейська конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Так, в даній конкретній ситуації позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Європейської конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Втручання у право на повагу до сімейного життя спричиняє порушення статті 8 Європейської конвенції, за винятком випадків, коли воно здійснюється «згідно із законом», має ціль або цілі, що є легітимними згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення згаданої вище цілі або цілей (пункт 83 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гаазе проти Німеччини»). При цьому, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Європейської конвенції (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України»). У вказаній справі Європейський Суд з прав людини наголошено, що визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Таким чином, системний аналіз положень національного законодавства та міжнародних договорів, ратифікованих у встановленому законом порядку, дають підстави для висновку, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою сімейно-правового характеру, вона застосовується до батьків, що не забезпечують належне виховання своїх дітей. По змісту Закону ухилення повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Крім того, позбавлення батьківських прав є, насамперед, способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання має бути виявлений позитивний результат в долі дитини (дітей), який має настати після позбавлення батьків їх прав. Непередбачуваність позитивного результату у конкретній ситуації позбавляє змісту застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Як встановлено статтею 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбаченихстаттею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведенні винної поведінки когось з батьків або їх обох з врахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до ви\-ховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за вико\-нанням ним батьківських обов'язків. Допитані в судовому засіданні свідки - бабуся та дідусь позивачки [PERSON], [PERSON], тітка [PERSON], сусідка [PERSON] дали покази, що після розірвання шлюбу позивачка разом з сином проживають окремо від колишнього чоловіка [PERSON], який не приймає будь-якої участі у вихованні та матеріальному забезпеченні свого сина. Усім необхідним для його належного проживання та розвитку забезпечують матір [PERSON], вітчим [PERSON] Аналогічні пояснення надані матір'ю та батьком позивачки [PERSON] та [PERSON], тіткою [PERSON], сусідкою [PERSON] Згідно пояснень [PERSON] (вітчим [PERSON].) від 11.07.2017р. за адресою: [ADDRESS], спільно проживає з цивільною дружиною [PERSON] та її неповнолітнім сином [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу в 2011 році позивачка разом з сином проживають окремо від колишнього чоловіка, який жодним чином не проявляє ніякої уваги до сина, не надає матеріальної допомоги та не сплачує аліменти. На даний час він разом з цивільною дружиною та близькимиродичами повністю забезпечують [PERSON] всім необхідним. В ході судового розгляду неповнолітній [PERSON] висловив думку про згоду з позбавленням його батька батьківських прав. Відповідно до характеристики шкільного навчального закладу Черкаська спеціалізована І-ІІІ ступенів школа №28 ім. Т.Г.Шевченка - [PERSON], [INFO], учень 4-В класу, навчається в даній школі з 08 квітня 2014року. До цього часу навчався в НВК Новоазовській ЗШ І-ІІІ ступенів №1 ліцей "Успіх" м.Новоазовська Донецької області. У новий колектив [PERSON] влився швидко, має дружні стосунки з ровесниками, добре фізично розвинений, займається в спортивних секціях з футболу та карате. На всіх уроках бере активну участь, добре сприймає і повністю усвідомлює навчальний матеріал. Відповідно до характеристики шкільного навчального закладу Черкаська спеціалізована І-ІІІ ступенів школа №28 ім. Т.Г.Шевченка на батька неповнолітнього [PERSON], батько дитини [PERSON], [INFO] за час навчання дитини з квітня 2014р. батьківські збори жодного разу не відвідував, з класним керівником [PERSON] стосунків не підтримував, до школи не телефонував, дитиною не цікавився, його контактних даних ні у класного керівника ні в адміністрації школи немає. Відповідно доакту обстеження умов проживання неповнолітнього [PERSON] від 02.08.2017р. встановлено, що умови проживання є задовільними, дитина забезпечена нормальним харчуванням, одягом, речами та необхідним і вчасним лікуванням. [INFO]. позивачка з метою отримання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] на малолітнього сина [PERSON] звернулась з заявою до служби у справах дітей ЧМР, однак листом від 20.09.2017р. за підписом заступника начальника служби [PERSON] №2847/30-03-03 від 20.09.2017р. у складенні висновку відмовлено, оскільки документів, які б свідчили про свідоме, тривале ухилення громадянина [PERSON] від виконання батьківських обов"язків [PERSON], не надано, а також з причин відсутності необхідної інформації стосовно фактичного місця проживання особи, щодо якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав. Ухвалою суду від 02.02.2018р. витребуваний висновок органу опіки і піклування м.Черкаси про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Відповідно до відповіді на ухвалу орган опіки і піклування повідомив, що не має можливості надати вказаний висновок через відсутність необхідної інформації, оскільки відповідач проживає на території, де органи влади та місцевого самоврядування, створені у відповідності до законодавства України, тимчасово не здійснюють повноваження та з'ясувати підстави не виконання відповідачем батьківських обов'язків щодо дитини не має можливості. Проаналізувавши надані позивачкою докази, суд виходить з того, що позивачем не доведено обставини сто\-совно свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків. Покази свідків та довідка про існування заборгованості відповідача по сплаті аліментів на утримання дитини та посилання позивачки про те, що відповідач не піклується про сина, участі у його вихованні не бере, не цікавиться його життям, на думку суду, не підтверджує з достовірністю та достатністю факт свідомого ухи\-лення відповідача від виконання батьківських обов'язків по утриманню сина, оскільки причин, у зв'язку з якими виникла заборгова\-ність, судом не встановлені, як і те, що відсутність зв'язку з відповідачем обумовлена причинами, які виключно залежать від його волі, враховуючи, що відповідач проживає на території, де тимчасово не здійснюють повноваження органи влади, утворені у відповідності до законодавства України. За таких обставин суд не вбачає підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення бать\-ківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] та в цій частині позов не підлягає до задоволення. Постановлючи таким чином рішення всупереч думці дитини, суд виходить з того, що цього вимагають передусім її інтереси, оскільки інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Водночас, на думку суду, відповідача необхідно попередити про необхідність змінити ставлення до свого неповнолітнього сина [PERSON], а саме необхідність брати участь у його вихованні та утримуванні і що наслідкомйого пасивного відношення до фізичного та морального розвитку дитини може бути позбавлення його батьківських прав. Позивач не позбавлена в майбутньому права на звернення до суду з аналогічним позовом у разі небажання відповідача після постановлення даного рішення змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. При зверненні до суду з позовом про зміну аліментів позивачка була звільнена від оплати судового збору, тому судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог підлягає стягнення з відповідача в дохід держави відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial