Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

05.12.2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] року померла її мати [PERSON], яка постійно проживала і була зареєстрована в [ADDRESS]. Після смерті матері залишилось спадкове майно, на яке вона має право як спадкоємець за законом. До складу спадщини, в тому числі входить і земельна частка (пай) на території Лозівської сільської ради, що належала матері. Спадщину після її смерті вона прийняла шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном. Сертифікат на право на земельну частку (пай) [PERSON] не видавався в зв'язку з її смертю. 16.11.2016 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області Хлапоніним О.О. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказану земельну частку (пай). [PERSON] просить визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 2,09 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 64460,27 грн. на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] року матері [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю від 14.12.2016 року [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Представник відповідача Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області сільський голова Гринчак О.С. позовні вимоги визнала, не заперечувала факту, що мати позивача [PERSON] багато років була членом колгоспу "Прогрес" с. Лозова Шаргородського району Вінницької області, була включена до Списку громадян - членів КСП під номером 849 у Додатку №1 до Державного акту на право колективної власності на землю серії [NUMBER] від 20 січня 1996 року, який виданий Лозівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області КСП "Прогрес" с. Лозова Шаргородського району Вінницької області, але до видачі Державного акту померла, і при проведенні паювання землі в КСП не була внесена до списку членів господарства, які мають право на земельну частку (пай), не була врахована при визначенні та затвердженні загальними зборами КСП розміру земельної частки (паю) та не включена в списки, які були передані в районну державну адміністрацію для виготовлення та видачі членам господарства сертифікатів на право на земельну частку (пай). Представник відповідача Шаргородської районної державної адміністрації Шаргородського району Вінницької області Дмитришена Т.Г. позовні вимоги [PERSON] визнала. Суду пояснила, що при затвердженні у 2003 році головою РДА розміру земельної частки (паю) та технічної документації щодо передачі земельних часток (паїв) та видачі державних актів на право власності на землю громадянам - власникам сертифікатів на території Лозівської сільської ради в площі земель КСП "Прогрес" [PERSON] не була внесена до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), але її прізвище включене у Додатку №1 до Державного акту на право колективної власності на землю серії [NUMBER] від 20 січня 1996 року, як члена КСП "Прогрес" с. Лозова Шаргородського району Вінницької області, тому вона набула право на отримання земельної частки (паю) і відповідно її спадкоємці мають право порушувати питання про успадкування права на цю на земельну частку (пай). Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] року в с. Лозова Шаргородського району Вінницької області померла [PERSON], яка постійно проживала і була зареєстрована в с. Лозова Шаргородського району Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Лозівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 28.11.1995 року та довідкою виконкому Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області вих. №1260 від 07.11.2016 року (а.с.8,10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається, в тому числі, з права на земельну частку (пай) площею 2,09 га, яка знаходиться на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Згідно довідки Відділу Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області від 01.12.2016 року Г-469/0-471/6-16, відповідно до книги реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) на ім'я [PERSON] сертифікат на земельну частку (пай) не виготовлявся в зв'язку зі смертю. Розмір земельної частки (паю) на території Лозівської сільської ради с. Лозова становить 2,09 в умовних кадастрових гектарах для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без визначення її в натурі (на місцевості) станом на 01.01.2016 року з врахуванням коефіцієнта індексації, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2011 року №1185 (К-1,756 %), сукупного коефіцієнта індексації 4,796 % вартість земельної частки (паю) становить 64460,27 гривень (а.с. 19). Згідно з додатком до державного акта на право колективної власності на землю серії [NUMBER], виданого Колективному сільськогосподарському підприємству «Прогрес» с. Лозова Шаргородського району 20 січня 1996 року, [PERSON] була включена до списку громадян - членів КСП за №849 (а.с.17,18). Право на спадкування за законом після смерті [PERSON] у першу чергу має [PERSON], оскільки є її дочкою, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим повторно Лозівським сільзагсом 18.04.1949 року та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим Лозівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 05.02.1961 року (а.с.15,16). Спадкоємців за заповітом та інших спадкоємців за законом, які б прийняли спадщину померлої [PERSON] немає, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області №1213 від 01.12.2016 року (а.с.13). Відповідно до довідки виконкому Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 1261 від 07.11.2016 року [PERSON] спадщину після смерті [INFO] року її матері [PERSON] прийняла шляхом вступу у фактичне управління та володіння майном останньої (а.с.11). 16.11.2016 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області Хлапоніним О.О. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що розташована на території Лозівської сільської ради після смерті [INFO] року [PERSON] у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.9). Встановленим судом фактам відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13, 55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 131 ЗК України. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст. 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. З огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз'ясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до зазначених нормативних актів та роз'яснень, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Приписами ст. 524 ЦК УРСР та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. Із досліджених судом доказів вбачається, що спадкодавець [PERSON] у визначений законом спосіб не набула права власності на земельну частку (пай), однак згідно з додатком до Державного акта на право колективної власності на землю серії [NUMBER], виданого Колективному сільськогосподарському підприємству "Прогрес" с. Лозова Шаргородського району 20 січня 1996 року, [PERSON] була включена до списку громадян - членів КСП за №849, а тому саме з 20 січня 1996 року вона набула право на земельну частку (пай), розміром 2,09 умовних кадастрових гектарах земель КСП "Прогрес" на території Лозівської сільської ради (а.с.17, 18, 19). Відсутність правовстановлюючого документа на право на земельну частку (пай) є перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай). Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі відсутності сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Відтак, оскільки [PERSON], як член колективного сільськогосподарського підприємства "Прогрес" с. Лозова Шаргородського району, була включена до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю, відповідно вона набула право на земельну частку (пай), то і позивач [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] вправі порушувати питання про успадкування права на цю земельну частку (пай). Визнання за позивачем [PERSON] права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. На підставі викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки право [PERSON] на набуття права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом порушено і підлягає судовому захисту.

Outcome: approved