Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Картель» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди, а саме просила суд визнати опубліковану [INFO] в мережі Інтернет на веб-сторінці « [PERSON] » за посиланням [INFO] статтю під заголовком: «[INFO]». «[INFO]» (надалі - спірна Інформація); зобов`язати відповідача спростувати спірну інформацію шляхом опублікування такого спростування та повідомлення про ухвалене рішення у справі у 3-денний термін з дня набрання рішенням законної сили; стягнути з відповідача кошти моральної шкоди у розмірі - 360 000 грн. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 07.04.2020 року спірну інформацію щодо позивачки було поширено в мережі Інтернет і з її змістом мали змогу ознайомитись невизначене коло осіб. Спірна інформація стосується позивачки, оскільки по тексту статті вказано її прізвище та розміщене її фото. У вказаній назві було статті відповідач розповсюдив щодо позивача недостовірні відомості, що завдають шкоди честі і гідності та діловій репутації позивачки. Із вказаного висловлювання позивач вважає недостовірною інформацію-твердження про те, що вона саме придбала бізнес за кордоном, тобто компанії в інших країнах. Між тим, вона не була і не є ні засновником, ні кінцевим бенефіціарним власником компаній, які знаходяться в Америці, Шотландії, Словаччині чи на Мальті. На думку позивача, вказані висловлювання є недостовірними, оскільки інформація містить негативну характеристику позивача та її діяльності на тлі сьогодення (боротьби з корупцією та антикорупційної політики України). У статті міститься вказівка на діяльність, що суперечить суспільній моралі та законодавству України (зокрема про наявність у позивачки ознак незаконного збагачення та корупційних діянь) негативно відображається на особі позивача і має негативну сематичну спрямованність відносно неї. Зазначене підтверджується висновком експерта за результатами проведеної по справі судової лінгвістичної експертизи від 11.06.2020 року. Вказані твердження, не відповідають дійсності, є неправдивими та принижують честь, гідність та ділову репутацію, підриває довіру суспільства та оточення позивача як до неї, так і до Комунального підприємства «Харковськие известья» Харковської міськради. У позивачки почастішали конфлікти в сім`ї, деякі партнери відмовились співпрацювати із позивачкою, частина друзів перестала контактувати. Власником інтернет-видання, на якому було розміщено спірну інформацію є відповідач. Вказана інформація є фактичним твердженням, оскільки висловлена в категоричній формі. Цим було заподіяно моральної шкоди позивачці, яка також підлягає стягненню на її користь. Відтак, позивач просить визнати недостовірною і такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, яка була поширена у відповідній передачі за наведеним змістом тексту (надалі по тексту - спірна інформація) щодо нього, зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію. Відповідач ПрАТ «Картель» проти позову заперечував та у поданому до суду відзиві на позов зазначив, що оприлюднена інформація була викладена із врахуванням даних електронної декларації позивачки [PERSON] за 2019 рік, тобто відповідачем було фактично передруковано відомості із такої декларації. Відтак, така інформація є достовірною та відповідає дійсності, зважаючи на поняття слова «бізнес». Позивач задекларувала за 2019 рік корпоративні права в декількох іноземних підприємствах і є кінцевим бенефіціаром власником (контролером) іноземних суб`єктів господарювання. Спірні відомості є заголовком та підзаголовком інформаційної статті, смислове призначення яких полягає саме в найменуванні статті шляхом стислого викладу основних напрямків змісту цієї статті. В подальшому в тексті розкривається зміст статті, зокрема в частині ведення позивачкою бізнесу за кордоном. При цьому, висновок лінгвістичної експертизи є неналежним та недопустимим доказом у цій справі, оскільки він містить взаємовиключні посилання в частині висновків щодо того, в якому саме значенні було застосовано слово «бизнес» по тексту публікації. З аналізу висновку вбачається, що значення висловів «бизнес за рубежом» та «бизнес в Америке, в Шотландии, Словакии и на Мальте » досліджувались експертом без врахування загального контексту та за змістом статті в цілому. По словам «купила бизнес за рубежом» розкривається термін «бизнес» шляхом зазначення « [PERSON] задекларировала следующие корпоративные права». Висновок експерта про те, що у спірних відомостях міститься негативна характеристика [PERSON] та її діяльності зокрема вказівка на діяльність, що суперечить суспільній моралі та, можливо, деяким законам (зокрема, наявність ознак незаконного збагачення та корупційних діянь) є необгрунтованим, оскільки на останньому абзаці сторінки 14 висновку експерт зазначив про відсутність негативної щодо [PERSON] інформації та її діяльності. Описова частина висновку вказує, що спірна інформація набуває негативного окрасу виключно в поєднанні з тим, що [PERSON] «у минулому обіймала державну посаду». В той же час, жодних державних посад вона не обіймала і не мала статусу державного службовця, оскільки з її трудової книжки цього не вбачається. Крім того, Закон України «Про запобігання корупції» щодо обмежень зайняття підприємницькою діяльністю не поширюється на депутатів місцевих рад та працівників комунальних підприємств, а спірній статті жодного висловлювання про незаконне збагачення чи інші ознаки злочину зазначено не було, а інформація про майновий стан позивачки зазначена нею ж у поданій електронній декларації. Більше того, позивачка є публічною особою та межі допустимої критики були дотримані та інформація про неї становить громадський інтерес. З огляду на викладене, підстав для стягнення коштів моральної шкоди та зобов`язання спростувати спірну інформацію немає, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Осаулова А.А. від 24 лютого 2021 року у цій справі було призначено її розгляд у спрощеному позовному провадженні за участю сторін. Ухвалою суду від 20 травня 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судово лінгвістичної експертизи. Протокольною ухвалою суду від 20.05.2021 року було відмовлено у переході у загальне позовне провадження, долучено відзив із додатками, відмовлено у долученні доказів. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі та просив в його задоволенні відмовити, зазначивши, що у спірній статті було зазначено про дані, які сама позивачка вказала у своїй декларації. Суд, заслухавши присутніх представників учасників, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За умовами до частин 1-2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Відповідно до п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що [INFO] в мережі Інтернет на веб-сторінці « [PERSON] » за посиланням [INFO] розміщено статтю під заголовком: «[INFO]». «[INFO] ». Зі змістом вказаної статті можна ознайомитись в мережі Інтернет із відповідним посиланням, а також її витяг міститься в матеріалах справи (а.с.57-60). Як вбачається по змісту спірної інформації із врахуванням копії паспорта позивачки та її ж фото у оспорюваній статті, то остання доведена до необмеженого кола осіб в мережі Інтернет та дійсно інформація поширена щодо [PERSON] , тобто стосується саме позивачки.Відтак, в частині поширення спірної інформації та її відношення саме до позивачки є доведеним. Як пояснив представник позивача, то саме вказану спірну інформацію по змісту її назви (заголовку) він просить визнати недостовірною та спростувати як таку, що порушує права позивачки і є недостовірною. У зв`язку зі внесенням з 27.03.2014р. змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було скасовано, а тому саме стороною позивача має відбуватись доведення своїх позовних вимог щодо обгрунтованності позову, в тому числі недостовірності поширеної Відповідачем інформації. В той же час, суд вважає, що стороною позивача не було доведено обставин недостовірності поширеної інформації за наявним предметом спору (заголовком статті) з огляду на наступне. Так, оспорюваною у цій справі є назва статті по тексту: «[INFO]». «[INFO]». Між тим, як вбачається зі змісту електронної декларації майнового стану позивачки [PERSON] за 2019 рік із відкритих джерел (сайт НАЗК), то зміст оспорюваної статті є передрукуванням даних з такої декларації позивачки, оскільки саме про придбання бізнесу за кордоном в Америці, Шотландії, Словаччині та на Мальті та його подальше декларування йдеться по змісту декларації. Відтак, зміст статті розкриває її назву як достовірну. Обставини декларування вказаних даних у декларації позивачки за 2019 рік не заперечувалось і стороною позивача як по змісту позову, так і в судовому засіданні, що у відповідності до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягає. При цьому, слово «Бізнес» характеризується як підприємницька діяльність, спрямована на отримання прибутку, а відомості у електронній декларації позивачки за 2019 рік є підтвердженням ведення позивачкою бізнесу у формі придбання в 2019 рік корпоративних прав іноземних суб`єктів господарування у країнах: Словаччині, США, Шотландії та на Мальті. Відповідно до ч.6 ст.17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» журналіст та/або засіб масової інформації звільняються від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо суд встановить, що журналіст діяв добросовісно та здійснював її перевірку. За умовами ст.302 Цивільного кодексу України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. Відтак, відповідач як поширювач спірної інформації не зобов`язаний перевіряти її достовірність інформації, що містилась в офіційно опублікованій електронній декларації Позивача за 2019 рік на сайті Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій и або місцевого самоврядування, створеного Національним агентством з питань запобігання корупції. На доведення своєї правової позиції щодо поширення саме недостовірної інформації про позивачку у заголовку відповідної статті стороною позивача суду було надано висновок експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи №12051/20-39 від 11.06.2020 року (а.с.68-77), згідно висновків якої в спірних висловлюваннях (заголовку до статті) «[INFO]». «[INFO] » міститься негативна характеристика [PERSON] та її діяльності, зокрема вказівка на діяльність, що суперечить суспільній моралі та, можливо, дяким законам (зокрема, на наявність у діяльності [PERSON] ознак незаконного збагачення та корупційних діянь). Висловлювання, які містяться у цих сегментах публікації, є фактичними твердженнями, які формують негативний імідж [PERSON] у суспільстві. Згідно ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. У відповідності до вимог ч.ч.1,2-5 ст.106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Суд критично ставиться до вищевказаного висновку за результатами проведення семантико- текстуальної (лінгвістичної) експертизи та не приймає його до уваги при прийнятті остаточного рішення у справі, оскільки він не відповідає вимогам, які ставляться до таких висновків чинним законодавством. Так, відповідно до частин першої та другої статті 102 ЦПК, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Зокрема, висновок експерта про негативну характеристику позивачки та її діяльності і наявність ознак незаконного збагачення у спірному висловлюванні спростовується змістом самої статті та даними із електронної декларації про майновий стан самої позивачки за 2019 рік. Вказаний висновок експерта є суперечливим і не відповідає матеріалам справи, оскільки по мотивувальній частині його змісту вбачається, що сематичний аналіз вказаних конструкцій (спірного висловлювання), що у експліцитному змісті мовних одиниць, вжитих у них відсутня інформація, яка містить негативну характеристику особи [PERSON] та її діяльності (останній абзац стор.14 висновку). Між тим, далі по тексту вказано, що разом з тим, при логіко-змістовному та контекстологічному аналізі досліджуваних висловлювань у писемному мовлені конструкції спірного висловлювання містить інформацію про невідповідність рівня статків і способу життя [PERSON] рівневі заробітної плати державного службовця, а отже на діяльність, що суперечить суспільній моралі. Між тим, за умовами ч.2 ст.1 Закону України «Про державну службу» позивач, обіймаючи посаду працівника (директора) комунального підприємства не була державним службовцем і згідно її автобіографії таку посаду протягом трудової діяльності не займала. При цьому, висновок про негативну характеристику позивачки у спірному висловлюванні поєднаний із зайняттям нею саме державної посади і роботи на державному підприємстві, хоча даних про зайняття таких посад матеріали справи не містять, а вільне тлумачення обставин справи і висновки експерта «про незаконну діяльність» чи «незаконне збагачення» здійснені ним на власний розсуд, грунтується на домислах сприйняття таких вислювлювань суспільством. Спірна стаття не містить таких висловлювань. Також, такий висновок не узгоджується із чинним законодавством. Зокрема, за умовами ст.25 Закону України «Про запобігання корупції» обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності та заборона займатись певними видами діяльності, в тому числі і підприємницької, не поширюється на працівників комунальних підприємств. Відтак, вказаний висновок експерта не є належним доказом, оскільки не містить інформації щодо безпосередньої предмета доказування, суперечить матеріалам справи, виготовлений із відповідними припущеннями по змісту спірного виловлювання та без урахування вірної назви посади, що займала позивачка і законодавства, що регулювало її діяльність саме на посаді директора комунального підприємства, тому такий висновок не є належним і допустимим доказом у відповідності до вимог ст..ст.77, 78 ЦПК України. Таким чином, судом до уваги не приймається. Крім того, відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Висновки за результатами проведення семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи щодо характеру суджень відповідача як фактичних тверджень не можуть бути прийняті судом, оскільки визначення характеру висловлювань відповідача є предметом доказування у даній справі, а отже такий висновок може бути зроблений виключно судом в процесі оцінки наявних у провадженні доказів (пояснень сторін, показань свідків, дослідження письмових доказів, електронних доказів, висновку експерта) за результатами їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження. Таким чином, ураховуючи те, що визначення характеру висловлювань відповідача, які є предметом доказування у даній справі, не потребує спеціальних знань, вищезазначений експертний висновок не є обов`язковим при вирішенні даної справи та може бути прийнятий до уваги на розсуд суду у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. Крім того, слід зазначити, що позивач, будучи публічною особою, обіймала посаду заступника директора комунального підприємства «Харковськие известия», том слід зазначити, що межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів. Враховуючи, що інформація про майновий стан позивачки і добровісне виконання нею своїх обов`язків становить суспільний інтерес, то громадськість має право на отримання такої інформації. Також, незалежність засобів масової інформації і журналістів закріплено в нормах спеціального законодавства. Зокрема, ст.5 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» закріплює гарантії свободи діяльності телерадіоорганізацій. Цензура інформаційної діяльності телерадіоорганізації забороняється. Телерадіоорганізація є незалежною у визначенні змісту програм та передач. В свою чергу, прецедентна практика Європейського суду засвідчує, що передбачені у статті 10 права мають особливе значення для преси (до якої принцип автономного тлумачення конвенційних понять відносить будь-які засоби масової інформації), і як неодноразово підкреслювалося, надійний захист її свободи слугує інтересам суспільства. Зокрема, суд прийняв точку зору, що обмін відомостями і ідеями в демократичному суспільстві оптимально реалізується через захист свободи преси. Тим не менш, Суд постійно наголошує, що першість свободи преси в рамках статті 10 Конвенції обґрунтовано не якимись особливими або окремими правами журналістів, а роллю засобів масової інформації в якості «вартового суспільних інтересів». Більше того, у справі ТоргерТоргерсон проти Ісландії (ThorgeirThorgeirsonv. Iceland) Суд зазначив, що це не тільки завдання преси - поширювати подібну інформацію та ідеї - суспільство також має право отримувати їх. Інакше чи здатна була б преса відігравати цю життєво важливу роль «вартового пса демократії». Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Певні форми узгодження права на захист честі, гідності і ділової репутації зі свободою вираження поглядів передбачені у Законі України «Про інформацію». Ст. 2 зазначеного закону проголошує основні принципи інформаційних відносин, до яких відносяться гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. У контексті цього, слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембургу» заява N 38432/97 від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, .. серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не слід передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для того, що це зробити (п.58 рішення) Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen & Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України). Так, відповідно до рішення у справі Хандісайд проти Сполученого Королівства («HandysidevUnitedKingdom») свобода вираження являється однією із найважливіших основ демократичного суспільства, однією з базових умов для його прогресу і розвитку кожної людини. За виключенням тих випадків, які підпадають під дію частини 2 Статті 10, вона застосовна не лише відносно інформації або ідей, які сприймаються позитивно або не розглядаються як образливі або сприймаються нейтрально, але і стосовно тих, які являються образливими, шокуючими або такими, що хвилюють державу або якісь сегмент населення. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких неможливим є демократичне суспільство. Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48). Також, суд вважає, що стороною позивача не було доведено суду яким чином спірна інформація порушила особисті немайнові права та завдала шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача чи перешкоджає останній повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право або ж вплинуло на його репутацію як законослухняного громадянина чи її приниження (падіння) перед оточуючими, зниження статусу чи падіння його репутації. В той же час, мовні обороти висновки у публікаціях по тексту із прізвищем позивачки не вказують та не носять характер образи, приниження його честі і гідності або ж є брутальними чи непристойними, а зроблені виключно на підставі внесених самою позивачкою до декларації про майновий стан данних про підприємницьку діяльність. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відтак, позивачем у відповідності до вимог п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 не доведено усього юридичного складу правопорушення, а саме, що оспорювані висловлювання є недостовірними та що вони порушують її особисті немайнові права як законослухняного громадянина, або завдають шкоди її відповідним особистим немайновим благам чи перешкод у повному здійсненні своїх особистих немайнових, а відтак вони спростуванню в розумінні вимог ст..ст.277, 278 ЦК України не підлягають. При вирішення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди судом враховано, що відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності з п.3 ч.2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Окрім того, згідно з роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Проте, позивачем всупереч норм чинного законодавства, не зазначено в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, не надано доказів, які б підтверджували характер порушення його прав, доказів на підтвердження його моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків, та, окрім того, цивільно-правова відповідальність не може бути покладена на відповідачів, виходячи з відсутності ознак цивільного правопорушення з їх боку. При цьому, суд не приймає до уваги висновок експертів за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи від 02.10.2020 року, яким визначено зміни в емоційному стані позивачки внаслідок опублікування спірних відомостей і спричинені моральні страждання (моральна шкода) із визначенням її розміру до відшкодування з огляду на наступне. Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Вказаний висновок психологічної експертизи від 02.10.2020 року не містить аналізу всіх матеріалів цивільної справи, а інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, не створила уявлення про позивача, як особу, що порушила вимоги законодавства чи причетна до протиправних дій, тощо, Так, висновок не містить обгрунтованності підтвердження наявності причинного зв`язку між нанесенням моральної шкоди позивачці та спірною публікацією, зважаючи на наявність у спірних висловлюваннях саме таких даних, які були вказані нею ж самою по змісту декларації про майновий стан за 2019 рік. Відсутні показання осіб, докази відмови від спілкування, зриву бізнес-проектів, тощо у зв`язку з опублікуванням спірної інформації. З огляду на наведене, підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача з відповідачів не вбачається, оскільки такі вимоги є супутніми та їх задоволення можливо лише в разі встановлення судом порушень прав позивача та протиправних дій щодо нього. Крім того, факт отримання особою, яка поширює інформацію з офіційного джерела є належним підтвердженням того, що журналіст діяв добросовісно та здійснював її перевірку, а відповідальність відповідача в частині компенсації моральної шкоди та інших витрат позивача не настає. На основі з`ясованих обставин, на які посилалась сторона заявника, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви в повному обсязі. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed