Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 30.10.2017 року він прибув в приміщення ДП «Чернівецький лісгосп» для того щоб передати листок непрацездатності за період з 18 по 27 жовтня 2017 року, отримати наказ про чергову відпустку та заробітку плату. В цей час, директор та члени профкому підприємства, повідомили його про наявність клопотання директора щодо отримання згоди на його звільнення, яке профкомом задоволено. Після вказаних подій у нього різко погіршився стан здоровя та він звернувся за медичною допомогою в КМУ «Чернівецький ендокринологічний центр», де йому діагностували загострення цукрового діабету і відкрито лікарняний про лікування в умовах денного стаціонару з 30.10.2017 року, де він перебував до 07.11.2017 року, коли листок непрацездатності було закрито. Не зважаючи на те, що з 30.10.2017 року він знаходився на стаціонарному лікуванні, в період його тимчасової непрацездатності, наказом директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 31.10.2017 року №125-К його було звільнено з посади лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоровя, що перешкоджає продовження даної роботи. Вважає, що вказаний наказ підлягає скасуванню, оскільки виданий в період його тимчасової непрацездатності, крім того на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України його вже було звільнено з займаної посади наказом директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 20.02.2017 року №19-К, який було скасовано рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24.05.2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 29.08.2017 року. Вказаним судовим рішенням його було поновлено на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп». Зазначав, що його повторне звільнення з підстав передбачених п. 2 ст. 40 КЗпП України є незаконним також з тих підстав, що за результатами медичного огляду, який він проходив у серпні 2016 року, йому не було протипоказано роботу на посаді лісничого, а в лютому 2017 року консиліум лікарів ЛШМД прийшов до висновку про його придатність до виконання службових обовязків на посаді лісничого. Таким чином, відповідач прийшов помилкових висновків про його невідповідність займаній посаді. У звязку з незаконними діями відповідача, він зазнав моральних страждань, які виразились у загострені хронічної хвороби цукрового діабету, втраті нормальних життєвих звязків, нервовій напрузі та моральному тиску з боку відповідача, який вже не вперше незаконно звільняє його із займаної посади, чим принизив його в очах родини та колег. Від протиправних дій відповідача страждань зазнають також члени його родини. На підставі вищевикладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив скасувати наказ директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 31.10.2017 року №125-к щодо його звільнення з роботи та поновити його на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також заподіяну моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у ньому. Вказував на те, що відповідач помилково прийшов до висновку про його неспроможність виконувати свої обовязки за станом здоровя, оскільки часткова втрата працездатності сама по собі не може бути підставою для звільнення з роботи за ініціативою власника, якщо працівник належним чином виконує свої обовязки, при цьому ним оскаржено висновок лікарської комісії на підставі якого відповідач вважає, що він не відповідає займаній посаді. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що 30.10.2017 року був першим робочим днем [PERSON] після тимчасової непрацездатності, будь-яких наказів про надання йому щорічної відпустки, яка охоплювала цей період часу, не видавалось, у звязку з чим 30.10.2017 року було проведено засідання профкому та надано згоду на звільнення відповідача з підстав передбачених п. 2 ст. 40 КЗпП України. Так, 30 та 31 жовтня 2017 року позивач знаходився на робочому місці, та відомості про його перебування в цей час на роботі вносились до табелю обліку робочого часу та за ці дні [PERSON] було нараховано заробітну плату. Про наявність листка непрацездатності за вказаний період відповідачу стало відомо лише з матеріалів даної цивільної справи, оскільки 30 та 31 жовтня 2017 року позивач особисто був присутнім на робочому місці, яке покинув з невідомих причин 31.10.2017 року. Крім того, зазначав, що відповідач за станом свого здоровя не спроможний виконувати роботу лісничого, оскільки йому присвоєну ІІ групу інвалідності та протипоказано роботу в звичайних, виробничих умовах праці, а також у звязку з тим, що він тривалий час перебуває на лікарняному та йому не можливо забезпечити працю в кабінетних умовах, як того вимагає його атестація робочого місця інваліда. За таких обставин, вважає, що посада лісничого не відповідає медичним рекомендаціям МСЕК щодо позивача, у звязку з чим останній не може займати відповідну посаду за станом свого здоровя. Також, вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не доведені належними та допустимими доказами. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. У відповідності до вимог п. 9 Прикінцевих положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Редакцією ЦПК України від 15.12.2017 року передбачено розгляд трудових спорів в спрощеному проваджені, що вирішується при відкритті провадження у справі за клопотанням позивача. Разом з тим, провадження у даній справі було відкрите ухвалою суду від 04.12.2017 року, у звязку з чим розгляд справи продовжиться за загальними правилами судового розгляду, встановленими ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що наказом директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 31.10.2017 року №125-К позивача було звільнено з посади лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоровя, що перешкоджає продовження даної роботи (а/с 8). Таке звільнення позивача у встановленому законом порядку було погоджене з профспілковим комітетом ДП «Чернівецький лісгосп», що підтверджується копією відповідного протоколу засідання профспілкового комітету від 30.10.2017 року №28 (а/с 42). Частиною шостою ст. 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку \~виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. При цьому, ч. 3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. У відповідностя до розяснень, які містяться в п. в п. 17,18 Постанови Пленуму Верхового суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Відповідно до п.п. 1.1. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерством охорони здоровя України від 13 листопада 2001 року № 455 та п.1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоровя України від 09 квітня 2008 року № 189 (далі Положення), тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Як вбачається з копії листка непрацездатності серія АГФ №120357, у період з 30.10.2017 року по 04.11.2017 року, позивач проходив лікування на денному стаціонарі КМУ «Чернівецький обласний ендокринологічний центр» (а/с 10). Таким чином, звільнення [PERSON] з посади лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України відбулось в період його непрацездатності, що є недопустимим у відповідності до вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Заперечуючи проти вимог позивача про скасування вказаного вище наказу про звільнення, представник відповідача посилається на те, що 30 та 31 жовтня 2017 року позивач був присутній на робочому місці, у звязку з чим його непрацездатність в цей період ставиться під сумнів. На підтвердження своїх доводів, представником відповідача долучено до матеріалів справи копію табелю обліку робочого часу за жовтень 2017 року, згідно якого 30 та 31 жовтня 2017 року у табель внесені відомості про те, що позивач був присутній на своєму робочому місці. Крім того, представником відповідача надано бухгалтерську довідку №599 від 08.12.2017 року, відповідно до якої позивачу нарахована заробітна плата за три робочі дні у жовтні 2017 року, а саме 17, 30 та 31 жовтня 2017 року (а/с 47,48,49). З матеріалів справи вбачається, що 08.12.2017 року ДП «Чернівецький лісгосп» звернувся до Директора Департаменту охорони здоровя Чернівецької обласної державної адміністрації з приводу ініціювання перевірки правомірності та дійсності виданого КМУ «Чернівецький обласний ендокринологічний центр» листка непрацездатності, оскільки у період непрацездатності засвідчений вказаним лікаранняним, [PERSON] був протабельований та йому нарахована заробітна плата. Разом з тим, оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності з поясненнями позивача та представника відповідача, суд приходить до висновку, що доводи представника відповідача щодо табелювання позивача у період його задокументованої непрацездатності не можуть слугувати достатнім доказом того, що оскаржуваної наказ про звільнення був виданий без порушень ч. 3 ст. 40 КЗпП України, виходячи з наступного. Так, табеля обліку робочого часу є формою первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, затвердженої Наказом державного комітету статистики України від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». Відомості із табелів обліку робочого часу стають підставою для нарахування заробітної плати працівникам. Форма табеля (типова форма № П-5) затверджена вказаним наказом. Вона носить рекомендаційний характер і складається із мінімальної кількості показників, необхідних для заповнення форм державних статистичних спостережень. Рекомендаційний характер полягає в тому, що за необхідності вона може бути доповнена іншими показниками, потрібними для обліку робочого часу на підприємстві. При цьому, в Табелі повинні відображатися всі позиції, які застосовуються на підприємстві для працівників та умовні позначення елементів робочого часу. Підставою для внесення до Табеля того чи іншого коду причин неявок на роботу є зокрема, накази роботодавця щодо направлення у відрядження, про відпустку, листки непрацездатності, медичні довідки тощо. Після закінчення місяця за Табелем підраховують загальну кількість надурочних і нічних годин, вихідних і святкових днів. Визначають загальну кількість днів та годин неявок на роботу, які розшифровують за причинами. Таким чином, підставою для внесення відомостей до табелю робочого часу коду причини неявки на роботу «ТН» - тимчасова непрацездатність є відповідний лікарняний лист, який станом на 30 та 31 жовтня 2017 року у роботодавця був відсутній. При цьому, перебування [PERSON] у приміщенні Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» 30 та 31 жовтня 2017 року не може вважатись прямим та безпосереднім доказом того, що в цей час він безпосередньо виконував свої посадові обовязки, тобто працював. Будь-яких інших доказів, які б ставили під розумний сумнів факт перебування позивача на лікарняному на час видачі відповідачем оскаржуваного наказу про звільнення та підробки листка непрацездатності КМУ «Чернівецький обласний ендокринологічний центр» серії АГФ №120357 за наслідками розгляду справи не встановлено. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку, що звільнення відповідача відбулось з порушенням встановленого законом порядку, а саме наказ директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 31.10.2017 року №125-К було видано в період тимчасової непрацездатності позивача, у звязку з чим такий наказ підлягає скасуванню. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Надаючи оцінку підставі звільнення позивача з посади лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп», суд виходить з наступного. Так, зі змісту рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 24.05.2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 29.08.2017 року, вбачається, що наказом директора ДП «Чернівецький лісгосп»\~ від 20.02.2017 року №19-к\~ [PERSON] було звільнено з посади лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Підставою для такого звільнення слугували ті ж самі обставини, що і для видачі оскаржуваного наказу про звільнення від 31.10.2017 року № 125К (а/с 16-24). За наслідками розгляду вказаної справи, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про те, що невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров'я. Виявлена невідповідність займаній посаді за станом здоров'я полягає в тому що працівник за станом здоров'я не може впоратися з трудовими обов'язками (при цьому відсутня провина працівника в неналежному виконанні обов'язків), або продовження даної роботи протипоказано працівникові за станом здоров'я (відповідно до карти умов праці на робочому місці) та створює загрозу його життю й здоров'ю, або через стан здоров'я подальше виконання працівником трудових обов'язків створює небезпеку для членів трудового колективу, або громадян, яких обслуговує працівник і це перешкоджає подальшому продовженню роботи. За змістом п.2 ст. 40 КЗпП України \~підставою для її застосування може бути висновок медико-соціальної експертної комісії, медичний висновок про невідповідність виконуваній роботі за станом здоров'я працівника. При цьому, саме по собі встановлення 2 групи інвалідності не є підставою для звільнення позивача за п.2 ст. 40 КЗпП України \~ст. 40 КЗпП України \~без відповідного медичного висновку. У відповідності до копії атестаційного паспорта робочого місця, [PERSON] потребує роботу в кабінетних умовах без тривалого перебування на ногах. Вказаний атестаційний паспорт не містить висновку про те, що позивач не може виконувати покладені на нього посадові обовязки, виконання роботи лісника протипоказано позивачу за станом здоров'я чи створює небезпеку йому самому та членам трудового колективу, а лише містить рекомендацію щодо умов праці [PERSON] з урахуванням стану його здоровя та відповідач має право на власний розсуд відмовитись від вказаних рекомендацій та виконувати свої посадові обовязки. Матеріали даної справи не містять належних та допустимих доказів того, що з моменту скасування наказу директора ДП «Чернівецький лісгосп»\~ від 20.02.2017 року №19-к\~ про звільнення [PERSON] з посади лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» за п. 2 ст. 40 КЗпП України були усунуті ті обставини щодо атестаційного паспорта робочого місця інваліда [PERSON], які були враховані судом при скасуванні такого наказу у рішенні Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24.05.2017 року. За змістом ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача. Суд приходить до висновку, що незаконне звільнення позивача безумовно завдало позивачу моральних страждань, проте враховуючи принцип справедливості та розумності, ступінь вини відповідача, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди та наявність підстав для стягнення з відповідача на його користь 3000 грн. в рахунок відшкодування завданих моральних страждань. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Таким чином, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за основу беруться виплати за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню та фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, а також середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Разом з тим, належні та допустимі докази, які містять наведені показники в матеріалах справи відсутні, при цьому позивач не заявляв відповідні клопотання про витребування доказів з метою обґрунтування та доведеності вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, незважаючи на те, що обовязок доказування покладається на сторін та процесуальні права та обвязки позивачу були розяснені. В даному випадку відсутні визначені ч. 7 ст. 81 ЦПК України підстави для збирання доказів судом з власної ініціативи. За таких обставин, в задоволені позову в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial