Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

Позивач - [PERSON] 04.11.2020 року звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому позивач просить суд: - визнати дії ДП «АМПУ» щодо порушення права на укладання трудового договору на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації при скороченні зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» на підставі наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2019 № 912-к посади, яку займав [PERSON] , незаконними та такими що порушили право [PERSON] на укладання трудового договору на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, передбаченому ст. 49-2, 42 КЗпП України, п. 2.2.3 розділу II Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на 2016 - 2018 р.р. з усіма додатками та змінами, який був схвалений на загальних зборах /конференції/ трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» та вступив в дію 26.02.2016 р. Колективного договору ДП «АМПУ»; - зобов`язати ДП «АМПУ» укласти з [PERSON] трудовий договір на виконання роботи на посаді директора департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ»; - визнати, що ДП «АМПУ» піддавало [PERSON] негативним заходам впливу (порушення права на укладання трудового договору на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації при скороченні зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» на підставі наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2019 № 912-к посади, яку займав [PERSON] ; створення перешкод у здійсненні трудової діяльності) у зв`язку з його повідомленнями у 2018-2020 про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» посадовими особами ДП «АМПУ» чим порушило приписи ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції» в редакції, яка діяла до 31.12.2019 та ст. 53-4 . Закону України «Про запобігання корупції» в редакції, яка діє 01.01.2020, ст. 2-1 КЗпП України щодо заборони дискримінації у сфері праці викривачів; - стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] суму судового збору у розмірі 840 грн 80 коп (вісімсот сорок грн 80 коп). В обґрунтування позову позивач посилається на те, що що він - [PERSON] є працівником Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (надалі за текстом - ДП «АМПУ») з 09.08.2013року, працює на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ» з 27.11.2015 р. і до теперішнього часу, що підтверджується копією трудової книжки. [PERSON] є працівником з тривалим безперервним стажем роботи у ДП «АМПУ» з 19.06.1996 року (24 роки), бо він був прийнятий на роботу у ДП «АМПУ» шляхом переведення. Наказом в.о. Голови ДП «АМПУ» №478-к від 30.11.2018 року «Про звільнення» [PERSON] , начальник служби підводних гідротехнічних споруд, був звільнений із займаної посади 30 листопада 2018 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України - у зв`язку зі скороченням штату. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 21.06.2019 року по справі №520/21140/18, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12.0.2020 року та постановою Верховного Суду від 21.04.2021 року, позов [PERSON] задоволено частково.Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов`язки голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» № 478-к від 30.11.2018 року «Про звільнення», яким звільнено [PERSON] , начальника служби підводних гідротехнічних споруд, із займаної посади 30 листопада 2018 року за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. Поновлено [PERSON] на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Крім того, 17.07.2019 Київським районним судом м. Одеси ухвалено додаткове рішення у цивільній справі №520/21140/18, яким допущено негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». [PERSON] 18.07.2019 року був поновлений ДП «АМПУ» наказом від 18.07.2019 року №622-кна посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд з 01.12.2018 року на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2019 року, додаткового рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2019, ухвали Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2019 року, а також було наказом ДП «АМПУ» від 18.07.2019 року №622-кскасовано наказ ДП «АМПУ» від 30.11.18 року №478-к «Про звільнення». За наслідком викладеного, з позивачем 18.07.2019 року був укладений новий трудовий договір, а саме днем ознайомлення з наказом від 18.07.2019 року № 622-к щодо його поновлення на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ». Як стверджує позивач, він лише через 10 місяців після поновлення (13.05.2020 року) був ознайомлений з наказом від 18.07.2019 року № 619-к щодо поновлення у штатному розписі апарату управління ДП «АМПУ» посади начальника служби підводних гідротехнічних споруд. Розпорядчих документів щодо наявності у організаційній структурі апарату управління ДП «АМПУ» та у штатному розписі апарату управління ДП «АМПУ» структурного підрозділу - Служба підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ» - [PERSON] протягом 2019-2020 не надано, як і не надано штатний розпис апарату управління ДП «АМПУ у частині Служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ». Позивач стверджує, в апараті управління ДП «АМПУ» протягом 2019-2020 року діяв Колективний договір трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на 2016 - 2018 р.р. з усіма додатками та змінами, який був схвалений на загальних зборах /конференції/ трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» та вступив в дію 26.02.2016 р.. Однак, ДП «АМПУ» постійно порушував приписи ч.1 ст.21 КЗпП України щодо виконання обов`язків власника, які передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Так, [PERSON] був ознайомлений з наказом ДП «АМПУ» від 18.07.2019 року № 622-к та сумлінно виконував приписи Колективного договору ДП «АМПУ», викладені у розділі 3 Додатку 1 Колективного договору ДП «АМПУ» «Основні обов`язки Працівників» та умови трудового договору щодо виконуваної роботи, визначені наказом ДП «АМПУ» від 18.07.2019 року № 622-к. Інших документів щодо роботи, яку повинен виконувати [PERSON] за трудовим договором Позивач станом на дату укладання нового трудового договору від 18.07.2019 року не отримав. З Колективним договором ДП «АМПУ» [PERSON] був ознайомлений 09.08.2019 листом ДП «АМПУ» від 08.08.2019 року № 2788/10-03-06/Вих. В грудні 2019 року наказом від 27.12.2019 року № 912-к «Про оптимізацію штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» було прийнято рішення скоротити з 17.04.2020 року зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» посаду начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ», яку на той час займав Позивач. 17.02.2020року Позивача було попереджено Попередженням про наступне вивільнення від14.02.2020 рокуза підписом заступника Голови з операційної діяльності ДП «АМПУ» [PERSON] , що посада начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ», яку обіймав Позивач, скорочується 17.04.2020 зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ». У Попередженні зазначено, що у разі відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови щодо переведення на іншу роботу відповідно до наявних вакантних посад в ДП «АМПУ», трудовий договір з Позивачем буде припинено. Позивач ознайомився з попередженням, але відмовився від особистого підпису під попередженням від 14.02.2020 року та повідомив присутніх що цим попередженням ДП «АМПУ» порушує ст. 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» по відношенню до позивача, який за визначенням Закону України «Про запобігання корупції» є викривачем, застосовуючи до нього негативний захід впливу щодо звільнення у зв`язку повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону посадовими особами ДП «АМПУ» у 2018-2019 роках. Працівниками департаменту по роботі з персоналом був складений акт від 17.02.2020 року про відмову [PERSON] від особистого підпису про ознайомлення з Попередженням про наступне вивільнення. Жодна вакансія за професією чи спеціальністю Позивача, інша робота Позивачу не була запропонована протягом 2-х місяців з дня попередження про наступне вивільнення в період з 17.02.2020 року по 17.04.2020 року, тобто по дату скорочення посади начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ», зазначена у наказі від 27.12.2019 № 912-к «Про оптимізацію штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ». Також, як зазначає позивач, жодна вакансія не була запропонована йому і до моменту його повідомлення відповідачем (04.06.2020 листом від 04.06.2020 року № 1944/10-03-01/Вих) про відміну скорочення посади начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ». У період квітень-вересень 2018 року та у 2019-2020 роках Позивачу стали відомі обставини та факти, які містять знаки корупційних ризиків, корупційних правопорушень або пов`язаних з корупцією правопорушень посадових осіб ДП «АМПУ», у тому числі містять порушення приписів Закону України «Про запобігання корупції» щодо викривачів корупції по відношенню до Позивача, які здійснювалися посадовими особами ДП «АМПУ» у зв`язку з повідомленнями Позивача про порушення вимог закону України «Про запобігання корупції» (далі - Повідомлення про корупцію). Свої повідомлення про корупцію Позивач подавав письмово та засобами електронної пошти до ДП «АМПУ» (від 11.06.2018 року №1138-р, від 12.09.2018 року №1656-р, від 12.09.2018 року №126, від 05.11.2019 року № 072- 10/ЗГ-С, від 04.12.2019 року (отримано ДП «АМПУ» 05.12.2019 року), від 17.01.2020 року №10 (дата реєстрації. 20.01.2020 року), від 03.04.2020 року №31/10/ЗГ-С) та до інших установ (Міністерство інфраструктури України, Національне агентство з запобігання корупції України, Одеське територіальне Управління Національного антикорупційного бюро України ) за наявності обґрунтованого переконання, що інформація є достовірною. Інформація про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», вчинених посадовими особами ДП «АМПУ», стала відома Позивачу у зв`язку з його трудовою діяльністю. Позивач є викривачем в значенні термінів, визначених ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон). У зв`язку з повідомленням позивачем про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону посадовими особами ДП «АМПУ» до позивача постійно протягом 2018-2020 роки застосовувались негативні заходи впливу, що відображено в повідомленнях [PERSON] про корупцію. Черговим негативним заходами впливу, який був застосований до позивача у 2020 році це - порушення ДП «АМПУ» трудових прав Позивача, визначених ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо пропонування працівникові іншої роботи на тому самому підприємстві при скороченні зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» на підставі наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2019 року № 912-к посади, яку займав позивач та права на заповнення вакансій, визначене п. 2.2.3 Колективного договору ДП «АМПУ» розділу II Колективного договору ДП «АМПУ». ДП «АМПУ» при здійсненні заходів щодо звільнення позивача порушувало приписи ч. 2 ст. 40 КЗпП України. Також ДП «АМПУ» порушувало приписи п. 1 ч. 1 ст. 40 щодо роботи позивача, щодо посади начальника служби підводних гідротехнічних споруд не були запроваджені зміни в організації виробництва і праці, що нібито стали для ДП «АМПУ» підставою для ознайомлення17.02.2020 року позивача з Попередженням про наступне вивільнення від 14.02.2020 року, яке сталостворенням загрози негативних заходів впливу, направленим на звільнення позивача у зв`язку з повідомленнями [PERSON] про корупцію. Здійснюючи заходи щодо звільнення позивача, як зазначає останній, ДП «АМПУ» не ознайомило його з жодним розпорядчим документом ДП «АМПУ», що стали підставою видання ДП «АМПУ» попередження Соколовського В.С. про наступне вивільнення від 14.02.2020 року, ані з наказом ДП «АМПУ» від 02.10.2019 року № 207/10, ані з наказом від 27.12.2019 року № 912-к, ані з новім штатним розписом, що мав бути введений з 01.01.2020 року згідно п. 2 наказу від 27.12.2019 року № 912-к. ДП «АМПУ» різними засобами обмеження в доступі до інформації перешкоджало позивачу отримати відомості щодо його порушеного права на отримання іншої роботи при здійсненні ДП «АМПУ» заходів щодо звільнення позивача на підставі попередження про наступне вивільнення від 14.02.2020року. Позивач, який за визначенням Закону України «Про запобігання корупції» є викривачем, захищаючи свої трудові права звертався до ДП «АМПУ» декілька разів з запитами щодо отримання інформації чи продовжує діяти попередження [PERSON] , про наступне вивільнення від 14.02.2020року, дія якого відповідно до ч. 3 ст.49-2 КЗпП України відліковується з17.02.2020 року - дата ознайомлення, та просив перевести його на іншу роботу для можливості працевлаштування та запобігання звільненню. 15.04.2020 року позивач подавав нарочно заяву до департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ» щодо переведення його на посаду директора цього департаменту, алезаява не була прийнята. Наступними листами від 07.05.2020 року (вхідний ДП «АМПУ» № 40/10/ЗГ-С), від22.05.2020 року (вхідний ДП «АМПУ» № 47/10/ЗГ-С) позивач надавав запити щодо терміну дії попередження [PERSON] про наступне вивільнення від 14.02.2020 року та щодо можливості переведення на іншу роботу. Посада директора департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ» є вищою в порівнянні до посади начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ», яку займав позивач. Позивач вважає, що відмова в призначенні на цю посаду є порушенням ч. 1 ст. 53-4 Закону України«Про запобігання корупції». Натомість, ДП «АМПУ» надало відповідь від 04.06.2020 року № 1944/10-03-06/Вих на лист Позивача від07.05.2020 року (вхідний ДП «АМПУ» № 40/10/ЗГ-С) щодо дії попередження [PERSON] , про наступне вивільнення від 14.02.2020 року та отримання вакансій тільки 04.06.2020 року. 04.06.2020 року позивач отримав інформацію від ДП «АМПУ», що скорочення посади начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ» скасовано наказом ДП «АМПУ» від 16.04.2020 року № 298-к. За наслідком чого, позивач вважає, що відсутність відповідної інформації на його запити (заяви) щодо зайняття вакансій та ігнорування потреби позивача на працю є порушенням п.2.3.3 Розділу II Колективного договору ДП «АМПУ», де зазначено, що Адміністрація зобов`язується «...уважно ставитися до потреб і запитів Працівників...». Крім того, жодна вакансія за професією чи спеціальністю позивача, інша робота позивачу не була запропонована протягом 2-х місяців з дня попередження про наступне вивільнення в період з17.02.2020 року по 17.04.2020 року - дата скорочення посади начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ, зазначена у наказі від 27.12.2019 року № 912-к «Про оптимізацію штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ». Жодна вакансія не була запропонована Позивачу ідо моменту його повідомлення Відповідачем (04.06.2020 року листом від 04.06.2020 року № 1944/10-03-01/Вих) про відміну скорочення посади начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ». Позивач вважає вищезазначені дії порушенням ч. 3 ст. 49-2, ч. 2 ст. 40, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, п. 2.2.3 Колективного договору ДП «АМПУ», ч. 1, ч. 3 ст. 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» та те що ці дії були діями, направленими на звільнення позивача шляхом перешкоджання йому в залишенні на роботі, які здійснювалися ДП «АМПУ» у зв`язку з повідомленням позивачем про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції». Враховуючи зазначене, позивач вважаючи дії посадових осіб ДП «АМПУ» незаконними, звернувся до суду з цим позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 20.11.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. 16.02.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Так в обґрунтування заперечень проти позову, представник відповідача посилається на те, що відповідно до п. 2.2.3 Колективного Договору трудового колективу апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на 2016-2018 роки, зареєстрованого в Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації в місті Києві 30.03.2016 № 88 (зі змінами) (далі - Колективний Договір) у питаннях зайнятості та формування фінансового плану Адміністрація зобов`язується вживати заходів із збереження існуючих та створення нових робочих місць, заповнення вакансій працівниками підприємства, які мають необхідну кваліфікації або пройшли перепідготовку. Своєчасно, згідно з вимогами законодавства України, надавати інформацію до служби зайнятості про наявність вільних місць в ДП «АМПУ». Представник відповідача вказав, що дійсно наказом ДП «АМПУ» від 27.12.2019 № 912-к «Про оптимізацію штатного розпису працівників апарату управління» прийнято рішення про скорочення з 17.04.2020 із штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» посади, визначені додатком 1 до цього наказу, серед яких була посада позивача. Листом від 15.01.2020 № 170/10-03-06/Вих ДП «АМПУ» повідомило профспілки про майбутні скорочення, за наслідком чого 17.02.2020 року позивачу було вручено попередження про скорочення його посади. Наказом ДП «АМПУ» від 20.02.2020 № 40/10 «Щодо проведення позапланового внутрішнього аудиту» було створено аудиторську групу з проведення позапланового внутрішнього аудиту відповідності та ефективності оптимізації штатного розпису працівників апарату управління ДП «АМПУ» згідно з наказом від 27.12.2019 № 912-к. Крім того, пунктом 2 зазначеного наказу аудиторській групі було доручено з 26.02.2020 по 27.03.2020 провести позаплановий аудитвідповідності та ефективності оптимізації штатного розпису працівників апарату управління ДП «АМПУ» згідно з наказом від 27.12.2019 № 912-к. За результатами висновків аудиторського звіту на тему «Позаплановий аудит відповідності та ефективності оптимізації штатного розпису працівників апарату управління ДП «ДМПУ» згідно з наказом від 27.12.2019 № 912-к.», наказом ДП «АМПУ» від* 16.04.2020 № 298-к «Про організаційні заходи» скасовано пункти 1, 3 наказу ДП «АМПУ» 27.12.2019 № 912-к «Про оптимізацію штатного розпису працівників апарату управління». Тобто, роботодавцем скасовано рішення про скорочення посад відповідно до наказу ДП «АМПУ» 27.12.2019 № 912-к, у томі числі і посади позивача. За наслідком викладеного, представник відповідача вважає твердження позивача, що роботодавцем не дотримано вимог ст. 49-2 КЗпП України щодо пропонування вакантних посад є безпідставними, оскільки процедура скорочення посади позивача була скасована. За відсутності процедури скорочення посади позивача також необґрунтованимиє його посилання не недотримання роботодавцем вимог 42 КЗпП України та п. 2.2.3 розділу II Колективного договору. Представник також зазначив, що 15.04.2020 року позивач звернувся до працівників департаменту по роботі з персоналом із проханням прийняти до розгляду його заяву на ім`я в.о. Голови ДП «АМПУ» про призначення/переведення його на посаду директора по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ». Однак, під час розмови позивачу було повідомлено, що його звернення адресоване керівнику підприємства, а не працівникудепартаменту по роботі з персоналом, а тому заяву необхідно надати в підрозділ з діловодства на реєстрацію або особисто на прийомі - в.о. Голови ДП «АМПУ» Голодницькому О.Г., після чого, позивач забрав свою заяву. Таким чином, представник вважає, що заява позивача від 15.04.2020 про призначення/переведення його на посаду директора по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ» не надходила до роботодавця оскільки позивач її не подав належним чином. За наслідком чого, представник вважає, що у ДП «АМПУ» і позивача відсутній предмет спору щодо працевлаштування на посаду директора департаменту по роботі з персоналом. У відзиві також зазначено, що 22.05.2020 року позивач звернувся листом №47/10/ЗГ-С до ДП «АМПУ», в якому порушувались різні питання, одним з яким було призначення на посаду директора департаменту по роботі з персоналом. 30.06.2020 року ДП «АМПУ» листом № 2285/10-01004/Вих, повідомило позивача, що починаючи з 21.04.2020 на посаду директора департаменту по роботі з персоналом було переведено начальника управління соціально-трудових відносин [PERSON] , яка з 31.03.2020 тимчасово виконувала обов`язки директора департаменту по роботі з персоналом (з початку відпустки [PERSON] ). При призначенні на посаду враховується наявність досвіду роботи за напрямком діяльності відповідно до кваліфікаційних вимог. Відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 08.09.2020 № 248/10 з 08.09.2020 було введено в дію нову організаційну структуру апарату управління ДП «АМПУ» у якій відсутній департамент по роботі з персоналом та утворений департамент кадрової політики. В подальшому у штатному розписі апарату управління ДП «АМПУ» було введено посаду директора департамент кадрової політики. Як зазначив представник відповідача, на адресу ДП «АМПУ» не надходило жодної заяви позивача щодо його працевлаштування на посаду директора департаменту кадрової політики. З урахуванням зазначеного, вимога щодо укладення трудового договору з позивачем на посаді з директора департаменту з кадрової політики, на думку представника відповідача є безпідставною та такою, що не ґрунтується на вимогах закону. Також представник посилається на те, що відповідно до додатку 1 до наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2019 № 912-к скороченню підлягало 186,5 штатних одиниць апарату управління ДП «АМПУ». Тобто, скорочення посад за наказом ДП «АМПУ» від 27.12.2019 № 912- к не стосувалось виключно посади Позивача. За результатами висновків аудиторського звіту на тему «Позаплановий аудит відповідності та ефективності оптимізації штатного розпису працівників апарату управління ДП «АМПУ» згідно з наказом від 27.12.2019 № 912-к.», наказом ДП «АМПУ» від 16.04.2020 № 298-к «Про організаційні заходи» скасовано пункти, 1, 3 наказу ДП «АМПУ» 27.12.2019 № 912-к «Про оптимізацію штатного розпису працівників апарату управління». Тобто, роботодавцем скасовано рішення про скорочення посад визначених додатком 1 до наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2019 № 912-к, у томі щодо посади позивача. Таким чином, представник вважає, що ДП «АМПУ» збережено існуючі роботі місця, в тому числі збережено посаду позивача, на якій продовжує працювати позивач, а тому в діях ДП «АМПУ» відсутні будь-які дискримінаційні дії щодо позивача. Одночасно представник вважає, що взагалі відсутній причинно-наслідковий зв`язок між повідомленнями [PERSON] про порушення вимог Закону України «про запобігання корупції» та дій ДП «АМПУ» щодо скорочення посади позивача, яку в свою чергу було скасовано відповідачем. Приймаючи вищевикладене, представник вважає доводи позивача викладені в обґрунтування позову безпідставними, за наслідком чого вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити. 13.04.2021 року [PERSON] надав до суду відповідь на відзив, в якому вважає доводи викладені відповідачем у заперечення проти задоволення позову безпідставними. В судовому засіданні призначеному 12.11.2021 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 13.06.2013 року перебуває у трудових відносинах з ДП «АМПУ», а з 27.11.2015 року працює на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ», на підставі наказу ДП «АМПУ» від 27.11.2015 № 407-к 6-1, що підтверджується копією трудової книжки та копією наказу. Відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 30.11.2018 року № 478-к «Про звільнення» [PERSON] , начальника служби підводних гідротехнічних споруд, було звільнено із займаної посади, на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, у зв`язку зі скороченням штату. 27 грудня 2018 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ДП «АМПУ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, надання щорічної оплачуваної відпустки та її оплати, стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, стягнення неправомірно утриманої суми із заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за весь час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року, з урахуванням ухвали від 17.07.2019 року і додаткового рішення від 17.07.2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12.03.2020 року та постановою Верховного Суду від 21.04.2021 року (справа №520/21140/18), було частково задоволено позов [PERSON] . Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов`язки голови Державного Підприємства «Адміністрація Морських Портів України» №478-к від 30.11.2018 року «Про звільнення», яким звільнено [PERSON] , начальника служби підводних гідротехнічних споруд, із займаної посади 30 листопада 2018 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату. Поновлено [PERSON] на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація Морських Портів України» на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення, а саме з 30.11.2018 року по 21 червня 2019 року, в сумі 553 134 гривні 76 копійок. Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація Морських Портів України» на користь [PERSON] неправомірну утриману суму з заробітної плати в сумі 116 905 гривень 07 копійок. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління Державного підприємства «Адміністрація Морських Портів України». Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 84 787,08 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Судове рішення (постанова, ухвала) - це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому. Обов`язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов`язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд. Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. КЗпП України не містить визначення поняття "поновлення на роботі", як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України "Про виконавче провадження". У відповідності до ч.2 ст. 65 вказаного Закону, рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61- 12857св18). Як вбачається, на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року, додаткового рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2019 року, ухвали Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2019 року у справі № 520/21140/18, наказом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 18.07.2019 року № 619-к «Про організаційні заходи» було поновлено у штатному розписі апарату управління ДП «АМПУ» посаду начальника служби підводних гідротехнічних споруд - 1 штатну одиницю з посадовим окладом 52 000 грн. На виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року, додаткового рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2019 року, ухвали Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2019 року у справі № 520/21140/18, наказом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 18.07.2019 року № 622-к «Про поновлення на роботі [PERSON] », [PERSON] було поновлено на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ». Зазначені обставини визнані сторонами по справі, а відтак додатковому доказуванню не підлягають. За наслідком вищевикладеного вбачається, що на виконання вищевказаного рішення суду, відповідачем було поновлено у штатному розписі посаду позивача, на яку останнього поновлено, забезпечено доступ до роботи і можливість виконання своїх обов`язків, що не спростовано сторонами по справі. Отже, відповідачем було виконано рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року, з урахуванням додаткового рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2019 року, ухвали Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2019 року у справі № 520/21140/18. Також як вбачається з трудової книжки позивача, 18.07.2019 року було вчинено запис за №37, відповідно до якого запис №36 є недійсним та [PERSON] поновлено на роботі, що свідчить про відновлення дії трудового договору, який було укладено між сторонами 27.11.2015 року на підставі наказу ДП «АМПУ» від 27.11.2015 № 407-к 6-1, за наслідком чого позивача було призначено на посаду начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ». Доказів на підтвердження укладення нового трудового договору між позивачем та відповідачем на підставі наказу ДП «АМПУ» від 18.07.2019 року № 622-к «Про поновлення на роботі [PERSON] » до суду не надано, а відтак доводи позивача в цій частині є безпідставними. Як встановлено судом, відповідно до п. 2.2.3 Колективного Договору трудового колективу апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на 2016-2018 роки, зареєстрованого в Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації в місті Києві 30.03.2016 № 88 (зі змінами) у питаннях зайнятості та формування фінансового плану Адміністрація зобов`язується вживати заходів із збереження існуючих та створення нових робочих місць, заповнення вакансій працівниками підприємства, які мають необхідну кваліфікації або пройшли перепідготовку. Своєчасно, згідно з вимогами законодавства України, надавати інформацію до служби зайнятості про наявність вільних місць в ДП «АМПУ». Відповідно до частини першої статті 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Частиною третьою статті 64 ГК України встановлено, що підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту. Відповідно до п. 3.3. Статуту ДП «АМПУ» підприємство здійснює свою діяльність відповідно до вимог законодавства України та цього Статуту. Відповідно до п. 7.2. Статуту ДП «АМПУ» управління Підприємством здійснює Голова Підприємства, який підзвітний наглядовій раді Підприємства. Голова Підприємства призначається на посаду та звільняється з посади наглядовою радою Підприємства. Частиною третьою статті 64 ГК України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Відповідно до п. 6.1.5. Статуту ДП «АМПУ» підприємство самостійно встановлює чисельність працівників та штатний розпис на підставі фонду оплати праці, передбаченого фінансовим планом. Пунктом 7.5. Статуту ДП «АМПУ» встановлено, що Голова Підприємства, серед іншого: затверджує штатний розпис, положення про відокремлені та структурні підрозділи підприємства. Штатний розпис в частині керівного складу підприємства затверджується за погодженням з Уповноваженим органом управління; затверджує організаційну структуру підприємства за погодженням з уповноваженим органом управління; призначає на посаду та звільняє з посади працівників підприємства відповідно до штатного розпису підприємства. Так, ДП «АМПУ» 02.10.2019 року винесено наказ №207/10 «Про запровадження змін в організації виробництва і праці», на підставі якого зокрема: Департаменту по роботі з персоналом та департаменту бюджетування та корпоративної звітності в термін до 11.10.2019 року наказано розробити Техніко-економічне обґрунтування оптимізації чисельності підприємства (п.2); Департаменту внутрішнього аудиту до 29.11.2019 року провести аналіз бізнес-процесів а сформувати пропозиції щодо їх оптимізації та побудови системи ефективного управління (п.3); Департаменту по роботі з персоналом наказано на підставі пропозицій щодо оптимізації бізнес-процесів та побудови системи ефективного управління, а також з урахуванням Техніко-економічного обґрунтування оптимізації чисельності підприємства, розробити програму етапності оптимізації чисельності підприємства (п.4); Департаменту по роботі з персоналом наказано забезпечити здійснення заходів щодо вирішення питань, пов`язаних зі змінами в організації виробництва і праці, відповідно до вимог законодавства України про працю (п.5). З урахуванням запроваджених змін в організації виробництва і праці згідно наказу ДП «АМПУ» від 02.10.2019 року за №207/10, а також приймаючи Техніко-економічне обґрунтування оптимізації чисельності підприємства, затверджене 15.10.2019 року, враховуючи аналіз бізнес-побудови системи ефективного управління, проведеного Департаментом внутрішнього аудиту, та відповідно до програми етапності оптимізації штатної чисельності апарату ДП «АМПУ», 27.12.2019 року ДП «АМПУ» винесено наказ №912-к «Про оптимізацію штатного розпису працівників апарату управління ДП «АМПУ», на підставі якого наказано зокрема сокротити з 17.04.2020 зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» посади визначені додатком 1 до цього наказу; наказано ввести в дію з 01.01.2020 року штатний розпис апарату управління ДП «АМПУ» у новій редакції. У відповідності до додатку №1 до наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2019 року за №912-к, витягу зі змін до Штатного розпису №50, вбачається, що в ДП «АМПУ» з 17.04.2020 року вилучається зі штатного розпису 186,5 штатних одиниць апарату управління ДП «АМПУ», у тому числі посада начальника служби підводних гідротехничних споруд, яку займає позивач - [PERSON] . Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані працівником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Вказаною нормою закону фактично встановлено, що розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією (Лист Мінпраці №114/06/187-11). Частиною 2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Згідно з частинами 1 та 3 статті 49-2 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював. Отже, аналіз вказаних положень законодавства передбачає, що обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. Тобто, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Статтею 42 КЗпП передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника». У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Приймаючи вищезазначений порядок стосовно дій роботодавця внаслідок зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, судом встановлено, що 15.01.2020 року ДП «АМПУ», на виконання ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ст. 49-4 КЗпП, звернулось з листом за вих. №170/10-03-06 до Первинних профспілкових організацій, які діють в ДП «АМПУ», для надання пропозицій від профспілок про заходи, які можуть бути вжиті ДП «АМПУ» для запобігання вивільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму, або пом`якшення несприятливих наслідків звільнень, а також для письмового повідомлення адміністрацію ДП «АМПУ» про наявність таких пропозицій, а також про дати проведення спільних консультацій. Сторонами під час розгляду справи було підтверджено, що [PERSON] був ознайомлений та попереджений з Наказом від 27.12.2020 року за №912-к та про можливе вивільнення 17.04.2020 року, - 17.02.2020 року, тобто за два місяці у відповідності до положень ч.1 ст.49-2 КЗпП України. Як вбачається, 15.04.2020 року [PERSON] склав заяву на ім`я в.о. голови ДП «АМПУ» [PERSON] про переведення його на посаду директора Департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ». 16.04.2020 року ДП «АМПУ» винесено наказ №298-к «Про організаційні заходи», яким зокрема скасовано пункти 1,3 наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2020 року за №912-к «Про оптимізацію штатного розпису працівників апарату управління ДП «АМПУ», департаменту по роботі з персоналом наказано підготувати проект змін до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ», введеного в дію 01.01.2020 наказом №912-к, в частині запровадження посад працівників апарату управління ДП «АМПУ», що відповідно до пункту №1 наказу №912-к підлягали скороченню з 17.04.2020 року та станом на дату видання цього наказу не є вакантними. Отже, як вбачається з дати скасування наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2020 року за №912-к «Про оптимізацію штатного розпису працівників апарату управління ДП «АМПУ» - 16.04.2020 року, [PERSON] не підлягав звільненню та залишився працювати на займаній осаді. Отже, зі втратою чинності наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2020 року за №912-к, обов`язок ДП «АМПУ» щодо виконання обов`язків передбачених ст. 49 КЗпП України закінчився. Стосовно доводів [PERSON] про наявність його порушеного права на укладання трудового договору на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на підставі заяви від 15.04.2020 року при скороченні зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» на підставі наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2019 № 912-к посади, яку займав [PERSON] , через незаконні і протиправні дії ДП «АМПУ», що полягає у свідомому скасуванні наказу від 27.12.2019 року для не переведення його на вакантну посаду, після його звернення, суд вважає недоведеними та безпідставними з огляду на наступне. Як вбачається з наявних документів в матеріалах справи, на підставі наказу ДП «АМПУ» від 27.03.2020 року за №262-к, на [PERSON] , начальника управління соціально-трудових відносин департаменту по роботі з персоналом апарату управління, за її згодою, покладено виконання обов`язків директора департаменту по роботі з персоналом апарату управління з 27.03.2020 року на період відсутності [PERSON] . Наказом ДП «АМПУ» від 31.03.2020 року за №267-к, на [PERSON] , начальника управління соціально-трудових відносин департаменту по роботі з персоналом апарату управління, за її згодою, покладено виконання обов`язків директора департаменту по роботі з персоналом апарату управління з 31.03.2020 року по 14.04.2020 року на період щорічної відпустки [PERSON] . Як було визнано представником ДП «АМПУ» в судовому засіданні та вбачається з листів ДП «АМПУ» в матеріалах справи посада директора департаменту по роботі з персоналом апарату управління з 14.04.2020 року була вільна з підстав звільнення [PERSON] . Стосовно можливості зайняття зазначеної посади [PERSON] на підставі складеної заяви від 15.04.2020 року, суд зазначає. Як вбачається зазначена заява [PERSON] складена 15.04.2020 року не містить дати її прийняття та/або реєстрації 15.04.2020 року в ДП «АМПУ». Одночасно судом враховується, що у відповідності до відповіді на службовий лист №691/10-01-01 від 10.02.2021 року складеного директором департаменту кадрової політики Левченко О. на ім`я директора юридичного департаменту [PERSON] повідомлено, що 15.04.2020 року їй - [PERSON] зателефонував начальник відділу організації праці та мотивації персоналу департаменту кадрової [PERSON] , який повідомив, що до нього звернувся [PERSON] , який знаходився в каб №132, що закріплений за департаментом кадрової політики, з проханням прийняти для розгляду заяву, адресовану на ім`я в.о. Голови ДП «АМПУ» [PERSON] про переведення його на іншу роботу - посаду директора департаменту по роботі з персоналом. [PERSON] зазначила, що на вказане повідомлення, нею [PERSON] було надано відповідь, що звернення пана [PERSON] необхідне надати в підрозділ з діловодства на реєстрацію або особисто на прийомі - в.о. голови ДП «АМПУ» Голодницькому О.Г. Після чого, як було повідомлено [PERSON] , [PERSON] забрав заяву та пішов. Доказів на підтвердження реєстрації заяви в ДП «АМПУ» в день її складення, матеріали справи не містять. Отже, матеріали справи не містять інформації про те, що станом на день скасування наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2020 року за №912-к, а саме 16.04.2020 року, ДП «АМПУ» було отримано заяву [PERSON] про його переведення на вакантну посаду - директора департаменту по роботі з персоналом. Крім того, не заслуговують на увагу доводи позивача про незаконний намір відповідача, який полягав у скасуванні наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2020 року за №912-к, на наступний день, за наслідком поданої ним заяви від 15.04.2020 року, оскільки як вбачається з наказу від 16.04.2020 року за №298-к, його було винесено на підставі Аудиторського звіту на тему: «Позаплановий аудит відповідності та ефективності оптимізації штатного розпису працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» згідно з наказом ДП «АМПУ» від 27.12.2019 року за №912-к» від 06.04.2019 року за №09/10-01-07/20 та протоколу наради від 15.04.2020 року під головуванням в.о. Голови ДП «АМПУ» Голодницького О.Г. щодо обговорення висновків, зазначених Аудиторським звітом. Отже, підставою для скасування Наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2020 року за №912-к слугували висновки Аудиторського звіту проведеного на виконання наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2019 року за №912-к, за наслідком яких було прийнято відповідне рішення, оформлене протоколом наради від 15.04.2020 року, тобто в день складення заяви [PERSON] , що спростовує доводи позивача про свідомий намір відповідача в скасуванні наказу від 27.12.2019 року для не переведення його на вакантну посаду, після його звернення. Крім того, як вбачається, позивач був повідомлений про зазначені обставини. Так, 07.05.2020 року [PERSON] звернувся до ДП «АМПУ» з заявою за вх. №40/10/ЗГ-С до в.о. голови ДП «АМПУ» стосовно повідомлення його щодо продовження дії його попередження про наступне звільнення з 17.02.2020 року, а також про повідомлення його про усі наявні вакантні посади. 04.06.2020 року на вказане звернення ДП «АМПУ» надано відповідь за вих. №1944/10-03-06/, яким повідомлено, що наказ від 27.12.2019 року за №912-к «Про оптимізацію штатного розпису працівників апарату управління ДП «АМПУ», у відповідності до якого посада яку займає [PERSON] з 17.04.2020 року підлягала скороченню, наразі скасовано на підставі наказу №298-к від 16.04.2020 року. У листі також зазначено, що [PERSON] з вказаним наказом було ознайомлено 13.05.2020 року. 22.05.2020 року [PERSON] знов звернувся до в.о. голови ДП «АМПУ» з заявою за вх. №47/10/ЗГ-С стосовно повідомлення його щодо продовження дії його попередження про наступне звільнення з 17.02.2020 року, а також чи є вакантною посада директора Департаменту по роботі з персоналом АУ ДП «АМПУ», та чому вона не була запропонована [PERSON] 30.06.2020 року на вказане звернення ДП «АМПУ» надало листа з яким повідомило [PERSON] про скасований 16.04.2020 року наказ від 27.12.2019 року за №912-к та звільнення директора Департаменту по роботі з персоналом АУ ДП «АМПУ» - [PERSON] з 14.04.2020 року. Приймаючи вищевказані обставини, скасування наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2019 року за №912-к, суд не вбачає в діях ДП «АМПУ» порушеного права [PERSON] на укладання трудового договору на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації при скороченні зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» на підставі наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2019 № 912-к посади, яку займав [PERSON] , у відповідності до ст. 49-2, 42 КЗпП України, п. 2.2.3 розділу II Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на 2016 - 2018 р.р. з усіма додатками та змінами, який був схвалений на загальних зборах /конференції/ трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» та вступив в дію 26.02.2016 р. Колективного договору ДП «АМПУ». Стосовно вимоги позивача про зобов`язання ДП «АМПУ» укласти з [PERSON] трудовий договір на виконання роботи на посаді директора департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ», суд зазначає наступне. Як вже встановлювалось, в період дії Наказу від 27.12.2019 року за №912-к, а саме з 27.12.2019 року по 16.04.2020 року, в ДП «АМПУ» у відповідності до штатного розпису була наявна посада директора департаменту по роботі з персоналом АУ ДП «АМПУ», ані директор департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ». У відповідності до Наказу ДП «АМПУ» від 21.04.2020 року за №304-к, [PERSON] було переведено постійно на посаду директора департаменту по роботі з персоналом АУ ДП «АМПУ» з 21.04.2020 року з посадовим окладом 59301,00 грн. Отже, зазначена посада була зайнята після скасування Наказу від 27.12.2019 року за №912-к. Як вбачається, позивач після поновлення на роботі перебуває в трудових відносинах з ДП «АМПУ» на посаді начальника служби підводних гідротехнічних споруд апарату управління ДП «АМПУ». Отже, з урахуванням звільнення посади директора департаменту по роботі з персоналом АУ ДП «АМПУ» з 14.04.2020 року та втрати чинності Наказом від 27.12.2019 року за №912-к, з 16.04.2020 року на підставі його скасування, у ДП «АМПУ» не виникло зобов`язання з переведення інших працівників на зазначену посаду на підставі гарантій передбачених ст. 42 і 49 КЗпП України. Враховуючи зміст ст. 21 КЗпП України, укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Цим забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає згідно закону. Таким чином, голова ДП «АМПУ» на свій розсуд здійснює перестановку (перегрупування) працівників. Згідно зі статтею 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Відповідно до положень статті 21 КЗпП України укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом. Вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 159/2298/16-ц (провадження № 61-5664св18). Отже, відмова у прийнятті на роботу позивача не пов`язана з дискримінаційною ознакою, а прийнято роботодавцем у зв`язку з відсутністю виробничої потреби у прийнятті позивача на посаду директора департаменту по роботі з персоналом АУ ДП «АМПУ», у зв`язку з чим порушення ДП «АМПУ» вимог ст. 2-1 та ст. 22 КЗпП України не вбачається. Твердження позивача про те, що він є викривачем, а тому до нього були застосовані негативні заходи впливу з боку роботодавця ДП «АМПУ» не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції Закону до 01.01.2020) особа, яка надає допомогу в запобіганні і протидії корупції (викривач), - особа, яка за наявності; обґрунтованого переконання, що інформація є достовірною, повідомляє про порушення вимог Закону іншою особою. Згідно з абз. 20 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції Закону до 01.01.2020) викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією) правопорушень, інших порушень Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання; або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання. Таким чином, особа є викривачем за умов, визначених Законом. У відповідності до листа національного агентства з питань запобігання та виявлення корупції від 21.08.2020 року, [PERSON] 11.06.2018 року повідомив особу, відповідальну за реалізацію антикорупційної програми ДП «Адміністраціфя морських портів України», про неефективне використання коштів підприємства, яке мало ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 КК України. Враховуючи наведене, НАЗК повідомлено, що [PERSON] є викривачем з 11.06.2018 року. [PERSON] звертався до Національного агентства з питань запобігання корупції з повідомленнями від 11.10.2018 року, 08.11.2018 року щодо можливих порушень вимог частини 3 ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції Закону до 01.01.2020) посадовими особами ДП «АМПУ». Крім того, у зверненнях [PERSON] зазначав про усні повідомлення щодо наявності корупційних ризиків у діяльності ДП «АМПУ» під час виробничих нарад у лютому та березні 2017 року. За результатами дослідження копій документів, отриманих від ДП «АМПУ», зокрема, протоколів виробничих нарад, які відбулись у лютому та березні 2017 року, інформація щодо повідомлення [PERSON] у лютому та березні 2017 року про порушення вимог Закону іншою особою не підтвердилась. Надалі [PERSON] звернувся з аналогічними повідомленнями до Міністерства інфраструктури України та правоохоронних органів. Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 53 Закону (в редакції Закону до 01.01.2020) особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог 1 цього Закону іншою особою. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 534 Закону (в редакції Закону після 01.01.2020) викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, їх не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним 1 заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з;! повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону. До негативних заходів також належать формально правомірні рішення і дії керівника або роботодавця, які носять вибірковий характер, зокрема, не застосовуються до інших працівників у подібних ситуаціях та/або не застосовувалися до працівника у подібних ситуаціях раніше. Викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено в укладенні чи продовженні договору, трудового договору (контракту), наданні адміністративних та інших послуг у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону. Забороняється створювати перешкоди викривачу, його близьким особам у подальшому здійсненні ними їх Трудової, професійної, господарської, громадської, наукової або іншої діяльності, проходженні ними служби чи навчання, а також вживати будь-яких дискримінаційних заходів у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону. Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про запобігання корупції» до повноважень Національного агентства належать отримання та розгляд повідомлень, здійснення співпраці з викривачами, забезпечення їх правового та іншого захисту, перевірка дотримання законодавства з питань захисту викривачів, внесення приписів з вимогою про усунення порушень трудових (звільнення, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) та інших прав викривачів і притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні їхніх прав, у зв`язку з такими повідомленнями. Тобто, виключно Національне агентство з питань запобігання корупції здійснює перевірку дотримання законодавства з питань захисту прав викривачів. Листом від 22.01.2020 року №01-08/118 начальник управління з питань запобігання та виявлення корупції апарату управління ДП «АМПУ» Москаль Д.П. звернувся до Національного агентства з питань запобігання корупції, яким повідомив, що відповідно до Наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2019 року за №912-к «Про оптимізацію штатного розпису працівників апарату управління ДП «АМПУ» стосується не лише посади, яку займає [PERSON] , та виданий за відсутності вказаного причинно-наслідкового зв`язку й не несе вибірковий характер. За наслідком чого повідомлено, що до [PERSON] не застосовувались зазначені у статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» негативні заходи пливу або загроза з боку керівника. Листом від 07.08.2020 № 01-08/210 начальник управління з питань запобігання та виявлення корупції апарату управління ДП «АМПУ» Москаль Д.П. звернувся до Національного агентства з питань запобігання корупції, яким повідомив, що відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 08.07.2020 № 47/10- АГ, під його головуванням проводиться внутрішнє розслідування, з метою з`ясування всіх обставин, підтвердження чи спростування інформації про можливі правопорушення, викладені у зверненнях та позовній заяві [PERSON] від 05.06.2020 у справі № 947/15233/20 (про можливе порушення трудових прав та вчинення щодо нього дій в умовах конфлікту інтересів окремими посадовими особами апарату управління ДП «АМПУ»), та попросив повідомити, чи виявлені зауваження та/або протиправні, негативні заходи впливу з боку роботодавця щодо [PERSON] , під час розгляду НАЗК його звернень у 2019-2020 роках та відомостей наданих ДП «АМПУ» на запити НАЗК від 05.02.2020 № 20-18/3952/20, від 10.06.2020 №23- 04/23749/20. У відповідь листом від 07.09.2020 № 2304/46513/20 Національне агентство з питань запобігання корупції повідомило, що ним проведено перевірку інформації, зазначеної у зверненнях [PERSON] , та на даний час не встановлено порушень посадовими особами ДП «АМПУ» вимог Закону України «Про запобігання корупції» в частині прав та гарантій захисту викривача. Додатково Національне агентство з питань запобігання корупції звернуло увагу на необхідність дотримання ДП «АМПУ»» прав та гарантій захисту [PERSON] як викривача. Одночасно судом враховуються встановлені факти стосовно того, що на підставі Наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2019 року за №912-к підлягали скороченню 186,5 штатних одиниць апарату управління ДП «АМПУ», а відтак спростовує доводи позивача стосовно того, що зазначений наказ носить вибірковий характер лише стосовно [PERSON] , та спрямований на порушення його прав та інтересів. Крім того, як вже було встановлено вказаний Наказ ДП «АМПУ» від 27.12.2019 року за №912-к було скасовано 16.04.2020 року, на підставі обставин, які не мають причинно-наслідковий зв`язок зі зверненням позивача 15.04.2020 року з приводу зайняття вакантної посади - директора департаменту по роботі з персоналом АУ ДП «АМПУ». За наслідком вищевикладеного в сукупності, суд доходить до висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між повідомленнями [PERSON] про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» та дій ДП «АМПУ» щодо позивача в частині відмови в працевлаштуванні на посадудиректора департаменту по роботі з персоналом АУ ДП «АМПУ» при скороченні зі штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» на підставі наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2019 № 912-к посади, яку займав [PERSON] , а також створення останньому перешкод у здійсненні трудової діяльності. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що сам по собі статус викривача у відповідності до вимог Закону України «Про запобігання корупції» надає імунітет проти незаконного переслідування, але не надає будь-якого пріоритету перед іншими співробітниками підприємства у тому числі щодо зайняття керівних посад. Розглядаючи зазначені спір, судом враховується, що відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Із врахуванням викладеного, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії є необґрунтованим, безпідставним, за наслідком чого задоволенню не підлягає. Також враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем у тому числі витрати зі сплати судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed