Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

03.09.2015 року ПАТ "Комерційний банк "Надра" звернулося у суд з позовом до [PERSON], у якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 1228064 грн.70 коп. В обґрунтування позову посилалося на те, що 22.07.2008 року між ВАТ Комерційний банк «Надра» та [PERSON] був укладений кредитний договір №6/1/27/2008/840-МК/-06, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 56000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,89% річних, додатковою угодою №2 від 02.06.2014 року відсоткова ставка була зменшена до 10,64% річних. Крім того, відповідач повинна сплачувати комісію за обслуговування кредиту - 3,8% від суми кредиту; щомісячно остання повинна була сплачувати на погашення кредиту та відсотків 722 долари 29 центів США. У березні 2016 року [PERSON] звернулася у суд з зустрічним позовом у якому просила визнати недійсними кредитний договір № 6/1/27/2008/840-МК/06 від 22.07.2008 року та іпотечний договір № 6/1/27/2008/980-ИП/07 від 22.07.2008 року, укладені між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», посилаючись на те, що 22.07.2008 року уклала з ВАТ КБ "Надра" (далі Банк) кредитний договір, за яким отримала кошти у розмірі 56000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,89% річних та з кінцевим терміном повернення до 12 липня 2028 року. У той же день між нею та Банком був укладений договір іпотеки, згідно з яким вона, на забезпечення належного виконання умов договору надала Банку в іпотеку придбану нею квартиру №17 в будинку №228 "а" по вулиці Дружби Народів у місті Харкові. 02.04.2009 року між нею та банком була укладена додаткова угода №1, якою були внесені зміни до кредитного договору в частині зобовязання зниження відсоткової ставки. 02.06.2014 року між нею та Банком була укладена додаткова угода №2, якою була знижена відсоткова ставка за кредитним договором на 0,25%. Вважає, що укладений кредитний договір не відповідає вимогами діючого законодавства, оскільки порушує її права, як споживача, а саме - їй не було повідомлено про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, чим було порушено вимоги ЗУ "Про захист прав споживачів". Крім того, зі сторони Банку було припущено недобросовісне виконання своїх обовязків в частині зменшення відсоткової ставки за кредитним договором. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року у задоволені позову ПАТ "Комерційний банк "Надра" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до ПАТ "Комерційний банк "Надра" задоволено частково. \~Визнано недійсним кредитний договір №6/1/27/2008/840-МК/06, укладений 22 липня 2008 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра". \~В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Додатковим рішенням того ж суду від 03 січня 2017 року суд вирішив стягнути з ПАТ «КБ «Надра» на користь [PERSON] 551 грн. 20 коп. у якості компенсації судового збору та 6620 грн. витрат по оплаті судово-економічної експертизи. Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 лютого 2017 року стягнуто з ПАТ "Комерційний банк "Надра" на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору у розмірі: 551 грн.20 коп., 243 грн.60 коп. та витрати по оплаті судово-економічної експертизи у розмірі 6620 грн., а всього 7414 грн.80 коп. Ухвалою того ж суду від 22 лютого 2017 року \~внесено виправлення в рішення Харківського районного суду Харківської області\~ від 28 грудня 2016 року у вказаній справі, а саме: в абзаці другому мотивувальної частини рішення та в частині третій резолютивної частини рішення, вірно зазначено назву кредитної установи, з якою [PERSON] 22 липня 2008 року уклала кредитний договір №6/1/27/2008/840-МК/-06, як відкрите акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" замість публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра". Не погоджуючись з судовим рішенням від 28 грудня 2016 року та додатковим рішенням суду першої інстанції від 03 січня 2017 року [PERSON] звернулася з апеляційною скаргою. Також з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції від 28 грудня 2016 року звернулося публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» [PERSON] В апеляційній скарзі, на рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року, [PERSON] просить його змінити та ухвалити нове, яким задовольнити її зустрічний позов у повному обсязі. Визнати недійсними кредитний договір № 6/1/27/2008/840-МК/06 від 22.07.2008 року та іпотечний договір № 6/1/27/2008/980-ИП/07 від 22.07.2008 року, укладені між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра». В іншій частині рішення залишити без змін. В апеляційній скарзі, на додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 січня 2017 року, [PERSON] просить його змінити та постановити нове, яким стягнути з ПАТ «Комерційний банк «Надра» на її користь витрати по оплаті судово-технічної експертизи у розмірі 13 240 грн., а всього 13791 грн. 20 коп. Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції, порушуючи норми процесуального права, застосував ст. 330 ЦК України, яка, як норма права, взагалі не може бути віднесена до спірних правовідносин. Суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про відмову в задоволені позовних вимог в частині визнання іпотечного договору недійсним, не врахувавши, що оскільки кредитний договір є недійсним з моменту його укладення, то як в наслідок недійсним є і іпотечний договір, так як вказаною іпотекою забезпечується виконання зобовязань відповідача за договором кредиту. Також, у разі недійсності договору іпотеки, обтяження на спірне нерухоме майно припиняється, а запис про таке обтяження підлягає вилученню з Державного реєстру іпотек. Також, відповідач звертає увагу, що судом було помилково визнано недійсним кредитний договір з ПАТ КБ «Надра», оскільки насправді цей договір, як і договір іпотеки було укладено з ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра». Крім іншого, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, вважає додаткове рішення необґрунтованим та зазначає, що його мотивувальна частина не містить посилання на норму права, якою керувався суд при його ухвалені. В апеляційній скарзі, на рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року, ПАТ«КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає рішення незаконним. Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, та не сприяв повному, обєктивному і неупередженому розгляду справи. Апелянт, посилаючись на правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України в і: 11.11.2015року у справі № 6-511пс15, зазначає, що суд першої інстанції помилково керувався вказаними у судовому рішенні нормами права, у тому числі Законом України «Про захист прав споживачів» та прийшов до невірного висновку про задоволення позову в частині визнання кредитного договору недійсним. Позивач наголошує, що він при наданні споживчого кредиту позичальнику, дотримався норм діючого законодавства та надав докази сулу, яким в свою чергу не було надано належної оцінки та підстав їх відхилення чи не прийняття. Прикладом таких доказів є: Пам'ятка клієнту по умовам оформлення кредитного пакету «Житлові рішення» та анкета-заява клієнта, де зазначено, що [PERSON] з умовами споживчого кредитування ознайомлена. Натомість, [PERSON], як споживач кредитних послуг, не скориставшись правом на відмову від споживчого кредитування, як такого, що на її думку порушує права споживача, зробила висновок (з тексту зустрічної позовної заяви), що кредитний договір не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки Банк звернувся з позовною заявою про стягнення заборгованості. Також, у рішенні суду не зазначено, з яких підстав суд відхилив докази, які надані стороною відповідача та не надав їм належної оцінки. Крім того, застосування використаних формул для визначення розміру ануїтету/відсоткової ставки, тощо, не є обовязком для Банку. Використані формули експертом суперечать умовам кредитного договору, оскільки відрізняються показники значення «Кількість періодів». Експертом використано це значення за «Період», як кількість календарних місяців, не приймаючи до уваги, що кожен місяць має різну кількість днів (28-29-30-31). За таких обставин, в розмірі ануїтету/відсоткової ставки, тощо, між умовами кредитного договору та висновками експертизи існує така різниця, а тому позивач вважає, що висновок судової економічної експертизи № 8302 від 03.10.2016 року не може бути прийняти судом, як належний доказ. Також, позивач зазначає, що суд при дослідженні додаткових угод №2 від 02.06.2014 року та № 3 від 10.09.2014 року до кредитного договору № 6/1/27/2008/840-МК/06 від 22.07.2008 року, по-перше: помилково дійшов висновку, що Банком не виконувались умови додаткової угоди № 2 (щодо зменшення відсоткової ставки), по-друге: надаючи оцінку додатковим угодам. - вийшов за межі розгляду зустрічної позовної заяви [PERSON]. тим самим прийнявши до уваги, що ймовірне невиконання умов додаткової угоди № 2 тягне за собою несправедливість, істотний дисбаланс договірних відносин. порушення принципу добросовісності, погіршення становища споживача, як підставу для визнання первинного кредитного договору недійсним. Крім того, вважає додаткове рішення суду від 03 січня 2017 року щодо стягнення судових витрат необґрунтованим, однак його у встановленому порядку не оскаржує. Враховуючи викладене вище, апелянт просить скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» та відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] у повному обсязі. Вирішити питання про судові витрати та стягнути їх з [PERSON] Додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 лютого 2017 року та ухвала цього ж суду від 22 лютого 2017 року особами, які приймають участь у справі не оскаржувалися. \~ В суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу Банку і просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи. Проти апеляційної скарги [PERSON] заперечував, просив її відхилити. Представник [PERSON] [PERSON] підтримав апеляційну скаргу відповідача, просив її задовольнити. Апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» [PERSON] просив відхилити та підтримав надані заперечення, які долучені до справи. Заслухавши головуючого-суддю, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. \~ \~Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. \~Відмовляючи у задоволені первісного позову та задовольняючи частково зустрічний позов, посилаючись на ст. ст. ч. 1 ст. 203, 236, 330, 1054, 1055 ЦК України, рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року , ч. 2. ч. 5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» п. п. 3.2. 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, п.3.6 постанови НБУ №168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», суд першої інстанції вважав первісний позов не доведеним, а зустрічні вимоги обґрунтованими та прийшов до висновку, що положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршання становища споживача. Відмову у задоволені зустрічного позову в частині визнання договору іпотеки недійсним, суд мотивував тим, що оскільки кредитний договір, укладений між сторонами є недійсним, то договір іпотеки, укладений для забезпечення кредитного договору автоматично визнається недійсним. Проте, з таким рішенням апеляційний суд погодитися у повному обсязі не може у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. Судовим розглядом встановлено, що 22.07.2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» (далі Банк) та [PERSON] (далі позичальник) був укладений кредитний договір №6/1/27/2008/840-МК/-06 (далі Договір), за яким відповідач отримав кредит у розмірі 56000 доларів США строком до 12.07.2028 р. \~ \~ \~ \~В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 22 липня 2008 року між позичальником та Банком було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме, квартира №17 в будинку №228 "а" по вулиці Дружби Народів в місті Харкові. Відповідно до п. 1.3.1. Договору, відсотки за користування Кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 10,89 % відсотків річних (відповідно до Додаткового договору про внесення змін та доповнень №2 від 02.06.2014 року до Кредитного договору відсоткова ставка зменшена до 10, 64%). Встановлено, що Банк виконав свої зобов'язання за договором кредиту надавши кредитні кошти, що підтверджується заявою на видачу готівки № 809 від 22.07.2008 року (а.с.17) та не заперечується сторонами. [PERSON] була ознайомлена з умовами зазначених договорів та додаткових угод, які узгоджені та підписані сторонами. З висновками суду про відмову у задоволені позову Банку колегія суду у повному обсязі погодитися не може, зазначаючи наступне. Статтею 6 ЦК України визначено, що\~\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України,\~\~ договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов1язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах. Встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі ч. ч. 1,3 ст. 1054 , ч. 1 ст. 1055 ЦК України ). Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Відповідно до ст..ст.546,547 ЦК України, виконання зобовязання може бути забезпечене неустойкою (пенею), розмір якої визначається умовами договору. За нормами ст..ст. 5-9.550 ЦК України право на неустойку у кредитора виникає у випадку порушення боржником виконання зобовязання незалежно від наявності у кредитора збитків. За нормами ст. 1048-1050 ЦК України, позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких встановлюється договором, а позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві в строк та в порядку, визначеному зобовязанням. Відповідно до: - п.3.4. Кредитного договору № 6/1/27/2008/840-МК/-06 від 22.07.2008 року - нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту. -п. 1.3.3. цього ж договору, плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,3 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом. - п. 3.3.2 - позичальник повертає кредит та сплачує передбачені цим договором платежі шляхом внесення готівки через касу Банку на поточний рахунок або шляхом здійснення безготівкового перерахування на рахунок банку мінімально необхідного платежу у розмірі 722, 29 доларів США. -п. 3.3.3 - позичальник вносить мінімально необхідний платіж щомісячно до 12 числа поточного місяця. -п. 4.2.4. - Банк має право, вимагати від позичальника а; строкового погашення кредиту і нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим Кредитним договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений п.3.3.3. цього Договору, а також у випадку, не виконання умов передбачених у г_-.3.6 цього Договору. -п.4.1. Додаткової угоди №1 від 02.04.2009 року до спірного договору, у разі прострочення позичальником виконання зобовязань щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій, та можливих штрафних санкцій у строк, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Відповідно до п.4.2. Додаткової угоди №1 від 02.04.2009 року до кредитного договору, у разі порушення позичальником вимог п.п.3.3.2- 3.3.5, 3.3.7- 3.3.17 цього договору, він: з:овязаний сплатити Банку штраф у розмірі 3% від суми фактичної заборгованості за Кредитом, та врахованими процентами, за кожен випадок. Внаслідок того, що відповідач належним чином не виконує вимоги кредитного договору станом на 19.08.2015 року виникла заборгованість, при вирішені питання щодо стягнення якої, суд апеляційної інстанції враховує наступне. Позивачем заявлено вимогу про стягнення суми за спірним кредитним договором у загальному розмірі 1 228 064, 70 грн., що складається із заборгованості: -за кредитом, в тому числі прострочена 1 089 950, 38 грн.; -за відсотками, в тому числі прострочена 79 744, 67 грн.; -заборгованість за комісією, в тому числі прострочена - 11 029,15 грн.; - пеня за прострочення сплати кредиту 12 249, 65 грн.; - штраф за порушення умов кредитного договору - 35 090, 85 грн. Однак, з таким розрахунком у повному обсязі погодитися не можна, зважаючи на таке. Вищевказаними умовами договору та додатковими угодами до нього, передбачено застосування пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по кредиту та сплату штрафу, як виду цивільно-правової відповідальності. За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст.. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Таким чином, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Так, відсутні підстави для стягнення з відповідача нарахованого Банком штрафу у розмірі 35\~090 грн. 85 коп., через застосування кредитором подвійної відповідальності за одне й теж порушення, а тому суд приходить до висновку про стягнення заборгованості у розмірі 1192973 грн. 85 коп. Що стосується зустрічних позовних вимог, судова колегія зважає на наступне. Вважаючи обґрунтованими вимоги відповідача про визнання кредитного договору недійсним, районний суд, крім іншого, поклав в основу свого рішення також висновок судово-економічної експертизи від 03.10.2016 року № 8302, у якому експерт зазначав, що реальна відсоткова ставка за оскаржуваним договором, на час його укладення, становить 16,62% і не відповідає реальній відсотковій ставці, яка розраховується на підставі вимог постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року; реальна відсоткова ставка в редакції складеної додаткової угоди №2 від 02.06.2014 року до кредитного договору та графіку від 02.06.2014 року становить 15,32% і не відповідає реальній відсотковій ставці, яка розраховується на підставі вимог постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року. Реальна відсоткова ставка в редакції додаткової угоди №3 від 10.09.2014 року до кредитного договору становить 14,69%. Абсолютне значення подорожчання кредиту, у грошовому виразі, на час його укладання, становить 117879 доларів 12 центів США; абсолютне значення подорожчання кредиту, у грошовому виразі, в редакції складеної додаткової угоди №2 від 02.06.2014 року до кредитного договору становить 67199 доларів 82 центи США; абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому виразі, в редакції складеної додаткової угоди №3 від 10.09.2014 року до кредитного договору становить 64418 доларів 75 центів США. А відтак, як зазначив суд, у спірному кредитному договорі та у додаткових угодах до нього, не відображена інформація щодо сукупної вартості кредиту, передбачена постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року. З такими висновком суду погодитися не можна. У відповідності до ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обовязковим. В порушення вимог ст. 212 ЦПК України, суд першої інстанції не дав належну оцінку висновку експерта щодо його обґрунтованості та узгодженості з іншими матеріалами справи, не взяв до уваги заперечення відповідача та безпідставно прийняв висновок експертизи як належний доказ у справі. Так, за змістом ст. 1054 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. Всі ці істотні умови містяться в кредитному договорі, і [PERSON] погодилася з ними, підписавши договір. Відповідно до п.5 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у кредитному договорі зазначається річна процентна ставка за кредитом. Пунктом 1.3.1 сторони спірного договору домовилися про сплату позичальником процентів за користування кредитними коштами в розмірі 10,89% річних. Тож, річна процентна ставка - це плата за користування позичальником кредитними коштами, розмір якої і порядок сплати та нарахування встановлюється договором. Відтак, проценти, що сплачує позичальник за користування кредитом, є ціною договору, і ця ціна, як істотна умова договору, прямо в ньому зазначена (п.1.3.1). На відміну від річної процентної ставки реальна процентна ставка істотною умовою кредитного договору не являється. Так, поняття терміну «реальна процентна ставка» визначено в п.3.3 розд.З Постанови НБУ № 168, відповідно до якого банки зобов'язані в кредитному договорі (або в додатку до нього - п.3.1 Постанови) зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту за формулою. Таким чином, реальна процентна ставка розраховується за наведеною в Постанові № 168 формулою, виходячи із загальної суми вартості всіх витрат позичальника, пов'язаних з отриманням, погашенням кредиту та витратами на сплату процентів, комісій, платежів третім особам - за нотаріальне посвідчення договору іпотеки, страхування застави, тощо для розуміння позичальником того, якою є реальна процентна ставка, якщо її розрахувати із загальної суми всіх його витрат. Тож, реальна процентна ставка і процентна ставка, зазначена в договорі, яка є платою позичальником за користування кредитними коштами, не є тотожними поняттями. Твердження відповідача, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує права відповідача, як споживача кредитних послуг, зокрема, і тому, що з наданого розрахунку не вбачається повної орієнтовної вартості кредиту та у ньому відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, а також не надання Банком окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, судова колегія вважає безпідставними. Згідно з\~\~п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від\~\~06.11.2009 року\~\~№ 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ\~\~про визнання\~\~правочинів недійсними» правочин може бути\~\~визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У пункті 14 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з\~\~ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до ст. 18 цього х Закону, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Так, ознайомлення відповідача з умовами кредитування і згода останньої на такі умови,

Outcome: partial