Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

1.Позиція позивача. [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог - Державний нотаріус Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Новікова Л.В. «про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя», яким просила: -Встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з липня 1983 року по [INFO] до моменту смерті [PERSON] ; -Визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] та автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115CDI, вантажно-пасажирський - В, VIN код [NUMBER] , 2003 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] ; -Виділити [PERSON] , РНОКПП код [NUMBER] , в особисту приватну власність 1/2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 30,6 кв.м., в тому числі житлова 15,9 кв.м.; -Виділити [PERSON] , РНОКПП код [NUMBER] , в особисту приватну власність 1/2 частину автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115CDI, вантажно-пасажирський - В, VIN код [NUMBER] , 2003 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] . -Визнати за [PERSON] , РНОКПП код [NUMBER] право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 30,6 кв.м., в тому числі житлова 15,9 кв.м. -Визнати за [PERSON] , РНОКПП код [NUMBER] , право особистої приватної власності на 1/2 частину автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115CDI, вантажно-пасажирський - В, VIN код [NUMBER] , 2003 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] . -Стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] , РНОКПП код [NUMBER] понесені судові витрати, в тому числі на оплату правничих послуг адвоката. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначено, що підставами для звернення є невизнання відповідачами їх з відповідачем факту проживання як подружжя, без реєстрації шлюбу починаючи з липня 1983 року, та ведення спільного господарства. Так, з липня 1983 року, як зазначено позивачем, вона із [PERSON] проживали разом однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство до моменту його смерті [INFO] . Раніше шлюб не реєстрували, бо у цьому не було потреби. Факт проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства без реєстрації шлюбу підтверджується Актом спільного проживання № 2666 від 21.10.2019 року складений техніками КП КМР «УКОЖФ», затверджений директором КП КМР «УКОЖФ» та завіреного сусідами. В період проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства ми мали спільний бюджет, спільно приймали рішення щодо придбання майна, спільно заробляли та витрачали сімейні кошти, нами за спільні сумісні кошти було придбано наступне майно: 19.02.1994 року вони придбали на ім`я [PERSON] , квартиру [ADDRESS] ; також 10.09.2011 року вони придбали автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115CDI, вантажно-пасажирський - В, VIN код [NUMBER] , 2003 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . 19 жовтня 2019 року вона звернулася до Державного нотаріуса Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Новікової Л.В. із заявою та документами на вищевказане майно для видачі їй свідоцтва про право на спадщину на майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Того ж дня нею було отримано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії в якій було зазначено, що [PERSON] не надала документів підтверджуючих родинні відносини. У [PERSON] наявний спадкоємець першої черги - мати померлого - [PERSON] . Вважає, що згідно до вимог ст. 74 СК України, так як майно - квартира та автомобіль, придбані у період сімейних стосунків, спільного проживання, та ведення спільного господарства зі спадкодавцем, то все це майно є спільним сумісним майном її та потерпілого [PERSON] , а тому вона має права на зазначене майно. В ході судового розгляду, позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та суду пояснила, що і квартира і автомобіль реєструвалися на померлого [PERSON] , не оспорює її прав на придбане майно, в тому числі і за рахунок її заробітків так як вона постійно працювала та отримувала інколи навіть більший дохід від померлого [PERSON] .. Ніхто за період з липня 1983 року не оспорював їх стосунки як подружжя, в тому числі і відповідачка по справі - матір [PERSON] .. Іншої сім`ї [PERSON] за зазначений період не мав, так як і не мав дітей. Вони постійно проживали з померлим [PERSON] спільно. Вона має доньку та онука, якого померлий [PERSON] за життя дуже любив, ставився до нього як до рідного онука. За своє життя [PERSON] неодноразово пропонував їй укласти шлюб, але вона маючи попередні стосунки які були зареєстровані як шлюб, розуміла що реєстрація шлюбу не буде запорукою щасливого життя, а тому вважала що їх життя і так є щасливим, відмовлялася від реєстрації шлюбу. Позиція відповідача по справі, - матері померлого [PERSON] , їй не зрозуміла, так як за життя [PERSON] вони неодноразово приїздили до його матері, вітали зі святами, матір приходила до них, і жодних непорозумінь між ними не було. Їй не зрозуміло, чому після смерті [PERSON] , його матір бажає забрати все набути ними спільне майно. 2.Позиція відповідача. Відповідачка будучи представленою адвокатом Кущ О.М., своїм право на подання відзиву на позов не скористалася. В ході судового розгляду представник відповідача [PERSON] зазначила, що її довірителька [PERSON] не визнає стосунки позивача із її померлим сином, як стосунки подружжя, та наголошує що позивачка не має права на майно яке набув за життя померлий [PERSON] .. Так, як інших спадкоємців за законом крім неї, на спадщину відкриту після смерті [PERSON] не має. Крім того, щодо права на квартиру, то це право беззаперечно є приватним правом померлого [PERSON] , так як набуте шляхом приватизації квартири, а тому не може бути визнано як спільне сумісне майно. Щодо придбання автомобіля, то згідно до реєстраційних даних на авто право власності на нього було зареєстровано за померлим [PERSON] , жодних доказів що це майно придбано за спільні кошти або доходи позивача не надано. А тому, враховуючи позицію відповідачка [PERSON] яка не визнає позов вцілому, просить у задоволені позовних вимог, відмовити. 3.Позиція третьої особи, без самостійних вимог щодо предмета спору. Державний нотаріус Першої Кам`янської Державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Новікова Л.В., не скористалась своїм право на надання відзиву, пояснень, або заперечень. Під час судового розгляду участі не брала. Подала заяву про проведення судового розгляду за її відсутністю. 4.Свідки. Стороною позивача при зверненні із позовом заявлені свідки, які допитані судом під час судового розгляду. [PERSON] суду повідомила, що з [PERSON] знайома як з сусідкою, та з нею працювали на одній роботі. [PERSON] знала як чоловіка [PERSON] , приблизно з 1983 року. Потім у них з`явився онук [PERSON] , з яким [PERSON] постійно займався, опікувався, він дуже його любив. З онуком [PERSON] їздив на море. [PERSON] та [PERSON] працювали, мали доходи. Всі питання побуту та господарства вирішували спільно. [PERSON] та [PERSON] проживали у квартирі [ADDRESS] . Потім придбали автомобіль. [PERSON] суду пояснив, що померлий [PERSON] був його дядею. Ще з дитинства, приблизно з 80-х років знайомий з позивачкою, як дружиною [PERSON] .. Вони завжди проживали разом, були дружні. Він неодноразово навідував їх, та вони приходили у гості до його батьків та до нього. Іншої сім`ї [PERSON] не мав, та дітей також не мав. Він стверджує що його дядько та позивачка як чоловік та дружина, вели спільне господарство. Знає що за час їх життя як подружжя, в них з`явився автомобіль, який вони купували разом, про це йому розповідав сам [PERSON] .. Дядько та [PERSON] проживали то на Аношкіна , то на Алтайській, але завжди разом. [PERSON] завжди представляв [PERSON] як свою дружину. [PERSON] суду повідомила, що [PERSON] та [PERSON] знає як сусідів, близько 30-ти років поспіль вони проживали як подружжя, вели спільний побут мали спільний бюджет. Вона проживає по [ADDRESS] з 1974 року, вже після цього у будинку стали проживати позивачка із [PERSON] , з яким пізніше придбали автомобіль, який використовували для цілей сім`ї. [PERSON] суду повідомила, що знайома із [PERSON] із 90 -х років. В неї був син, який помер у 2014 році. За життя її син з 2004 року став проживав із донькою позивача, та у 2008 році в них народився син [PERSON] , який є її онуком. Із померлим [PERSON] вже познайомилася через [PERSON] .. За час знайомства із [PERSON] та [PERSON] , вони завжди жили разом, всі питання як у сім`ї вирішували також разом. Вони мали дружні стосунки, виявляли один до одного почуття любові та поваги. Вона неодноразово була у них вдома, а вони приходили до неї. За життя [PERSON] онука [PERSON] вважав своїм онуком, дуже його любив, та опікувався. Постійно декілька разів разом із [PERSON] на тиждень вони приїздили до [PERSON] , коли він був маленький, так як він проживав у неї. А коли подорослішав, то і забирали його до себе додому. Вона неодноразово навідувала [PERSON] із [PERSON] і на Аношкіна , і на Алтайській, і в дома у матері [PERSON] по вул. С.Ковалевської . За життя [PERSON] , вони придбали квартиру та машину, на якій постійно їздили всі разом сім`єю. 5.Заяви, клопотання, інші процесуальні дії. 20.11.2019 року [PERSON] подано позовну заяву до провадження Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. 21.11.2019 року ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Байбари Г.А., з підстав порушення виключної підсудності позивачем при зверненні із позовом, з врахуванням приписів ст.ст. 30, 31 ЦПК України, цивільну справу за № 209/3854/19 передано до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. 16.01.2020 року цивільна справа за № 209/3854/19 надійшла до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. 16.03.2020 року отримано відповідь адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України, про зняття з реєстраційного обліку від 13.11.2019 року з адреси [ADDRESS] відповідача [PERSON] , з підстав вибуття у м. Харків. 18.03.2020 року, ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Івченко Т.П. відкрито провадження по справі, в порядку загального позовного провадження. 09.04.2020 року від державного нотаріуса Першої кам`янської державної нотаріальної контори Новікової Л.В. подано клопотання про проведення розгляду справи за її відсутності. 21.04.2020 року від відповідача [PERSON] подано заяву в якій особа повідомила своє місце фактичного проживання на час розгляду справи - [ADDRESS] , з клопотання про направлення пакету позову із додатками на зазначену адресу. 26.08.2020 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Кущ О.М. подано заяву про долучення доказів. 26.08.2020 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області закрито підготовче провадження, та призначено справу до судового розгляду. 6.Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] та [PERSON] стали проживати спільно з липня 1983 року, що підтверджено показами позивачки, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , актом № 2666 від 21.10.2019 року виданим КП КМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» (а.с. 10). Так, згідно до акту № 2666 від 21.10.2019 року виданим КП КМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» (а.с. 10), підтверджено факти спільного проживання за адресою квартира [ADDRESS] в період з 1983 року по час смерті [PERSON] , а саме по [INFO] , [PERSON] (без реєстрації) та [PERSON] проживали спільно, вели спільне господарство, що підтверджено підписами членів комісії, та мешканців будинку [ADDRESS]. Також згідно до фото долучених стороною позивача (а.с. 11-13), як стверджено позивачем підтверджується їх спільне життя разом із [PERSON] в різні їх періоди, що не оспорювалося представником відповідача під час судового розгляду. Як встановлено в ході судового розгляду, позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою у [ADDRESS] , з 10.11.1996 року, що підтверджено копією паспорта позивача та відміткою в ньому про її реєстрацію за вказаною адресою (а.с. 8). В той же час, як встановлено за життя [PERSON] набув право власності на наступне майно: -Квартиру [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.02.1994 року виданого Відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому, про що БТІ проведено реєстрація у книзі № 128 за № 21514 (а.с. 16); -Автомобіль Mercedes-Benz Vito 115CDI 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] 10.09.2011 року згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого Дніпродзержинським ВРЕР ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 20). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть актовий запис № 943 від 20.08.2019 року (а.с. 9), яке зареєстроване Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 9). 7.Норми права застосовані судом. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР (1969 року), (в редакції чинній станом на 19.02.1994 рік, тобто на час набуття за життя [PERSON] права власності на спірну квартиру), втратив чинність з 01.01.2004 року крім розділу V «Акти громадянського стану» на підставі Сімейного Кодексу N 2947-III від 10.01.2002, Розділ V «Акти громадянського стану» втратив чинність на підставі Закону N 2398-VI від 01.07.2010 року. ст. 2 КпШС, - цей Кодекс встановлює порядок і умови одруження, регулює особисті і майнові відносини, які виникають в сім`ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім`ї, відносини, які виникають в зв`язку з усиновленням, опікою та піклуванням, прийняттям дітей на виховання порядок і умови припинення шлюбу, порядок реєстрації актів громадянського стану. Ст. 3 КпШС, - Відповідно до закріпленої Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права. Ч. 1 т. 6 КпШС, - Правове регулювання шлюбних і сімейних відносин в Україні здійснюється тільки державою. Ч. 2 ст. 6 КпШС, - Визнається тільки шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Релігійний обряд шлюбу, так само, як і інші релігійні обряди, не має правового значення і є особистою справою громадян. Сімейний Кодекс України (01.01.2004 року). Ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, - Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Ч. 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України, - Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Ч. 1 ст. 21 Сімейного Кодексу України, - Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Ч. 2 ст. 21 Сімейного Кодексу України, - Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Ч. 1 ст. 36 Сімейного Кодексу України, - Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. П. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України, - Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України, - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ч. 2 ст. 60 Сімейного Кодексу України, - Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України, - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ч. 1 ст. 74 Сімейного Кодексу України, - Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Ч. 2 ст. 74 Сімейного Кодексу України, - На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Цивільний Кодекс УРСР (в редакції чинній станом на 19.02.1994 рік, тобто на час набуття за життя [PERSON] права власності на спірну квартиру). Ст. 86 ЦК УРСР, - Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність" ( 697-12 ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Ч. 1 ст. 112 ЦК УРСР, - Майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Ч. 2 ст. 112 ЦК УРСР, - Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Закон України « Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII (в редакції чинній станом на 19.02.1994 рік, тобто на час набуття за життя [PERSON] права власності на спірну квартиру). Ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, - Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. П. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, - Незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними: однокімнатні квартири. Ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, - Власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. Закон України «Про власність» від 07.02.1991 року № 697-ХІІ (в редакції чинній станом на 19.02.1994 рік, тобто на час набуття за життя [PERSON] права власності на спірну квартиру). Ч. 2 ст. 15 Закону України «Про власність», - Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Ст. 16 Закону України «Про власність», - Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Ч. 2 ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Цивільний Кодекс України (набув чинності 01.01.2004 року). Стаття 325 ЦК України. Право приватної власності 1. Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. 2. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. 3. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи. Стаття 355 ЦК України. Поняття і види права спільної власності 1. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 2. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 3. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. 4. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Стаття 368 ЦК України. Право спільної сумісної власності 1. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. 2. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. 3. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 4. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Стаття 1216 ЦК України. Поняття спадкування 1. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1218 ЦК України. Склад спадщини 1. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1258 ЦК України. Черговість спадкування за законом 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Стаття 1261 ЦК України. Перша черга спадкоємців за законом 1. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Стаття 1264 ЦК України. Четверта черга спадкоємців за законом 1. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 8.Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Щодо позовних вимог про встановлення факту [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з липня 1983 року по [INFO] до моменту смерті [PERSON] , суд приходить до наступного. Факт спільного проживання [PERSON] разом із [PERSON] , за його життя, починаючи із липня 1983 року, та ведення ними спільного господарства, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків, наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю, підтверджено належними та допустимими доказами, в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України, а саме показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , актом № 2666 від 21.10.2019 року виданим КП КМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» (а.с. 10). Так, згідно до правової позиції викладеної у постанові КЦС ВС від 28 серпня 2019 року № 588/350/15-ц, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України. Поняття ж сім`ї в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України, як сім`ї що складається із осіб, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, набуло свого значення з часу набуття законної чинності Сімейним Кодексом України, а саме з 01.01.2004 року. Так, як згідно до ч. 4 ст. 3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. А тому, визнання осіб [PERSON] , за його життя, та [PERSON] , як осіб які проживали однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, можливо лише в період із 01 січня 2004 року по [INFO], по час смерті [PERSON] , так як згідно до законодавства що діяло в період з липня 1983 року та по 01.01.2004 рік, поняття сім`ї визначено ст. 2, ч. 2 ст. 6 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, які врегульовували це питання шляхом визнання тільки шлюбу, який укладений у державних органах запису актів громадянського стану, і тільки з цих підстав особи набували права та обов`язки в передбаченому законом порядку. Що узгоджується із правовим висновком Верхового Суду, викладеного у Постанові від 24.01.2020 року справа № 546/912/16-ц. Щодо визнання квартири [ADDRESS] , спільною сумісною власністю, то суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, квартиру [ADDRESS] , за своє життя [PERSON] набув шляхом її приватизації, що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло від 19.02.1994 року виданого Відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому, про що БТІ проведено реєстрація у книзі № 128 за № 21514 (а.с. 16). Так, згідно до правової позиції викладеної Верховним Судом у Постанові від 24.01.2020 року справа № 546/912/16-ц, «…майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися. Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V…». Тобто, згідно до ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, в редакції чинній на час виникнення права власності у [PERSON] , - враховуючи що спірна квартира [ADDRESS] є однокімнатною квартирою, то незалежно від розміру загальної площі вона безоплатно передана у власність [PERSON] , як займана ним на час її приватизації. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). В той же час, враховуючи приписи ст.ст. 86, 112 ЦК УРСР (в редакції чинній на час виникнення права власності на спірну квартиру у [PERSON] ), так як право власності у [PERSON] на квартиру виникло з підстав безоплатної її передачі йому внаслідок приватизації житла, а тому жодним чином не може бути прийнято як підставу для визнання зазначеної квартири об`єктом спільної сумісної власності, так як в розумінні ст. 17 Закону України «Про власність», в редакції яка діяла станом на 19.02.1994 рік, таке право мало б право на існування у разі платного придбання такого житла та внаслідок спільної праці осіб, та їх спільних коштів, що не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, згідно до ст. 16 Закону України «Про власність», - Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. А як встановлено в ході судового розгляду, на час набуття права власності на спірну квартиру станом на 19.02.1994 року, позивачка разом із [PERSON] не знаходилася у зареєстрованому шлюбі, в розумінні чинного на зазначений час законодавства, а тому підстав визнання такого права спільної сумісної власності, чоловіка і жінки, які проживали без реєстрації шлюбу, в тому числі відсутнє із зазначених підстав. Крім того, згідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України, - Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". А тому, підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , виділення 1/2 частини квартири, і набуття права особистої приватної власності на 1/2 частину квартири за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] судом не встановлено, і в цій частині позову задоволенню не підлягає. Щодо заявлений позовних вимог відносно автомобіль Mercedes-Benz Vito 115CDI 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] 10.09.2011 року згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого Дніпродзержинським ВРЕР ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 20), суд виходить з того, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу (або ж належно встановленого проживання однією сім`ю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу), але за особисті кошти одного з них, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю того, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до положень ст. 74 СКУ, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Судом враховується правова позиція викладена ВС у постанові у справі №522/25049/16-ц, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів. Згідно до правового висновку викладеного у Постанові Верховного Суду від17 квітня 2020 року у справі № 686/4314/15-ц: Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК Українимайно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Відсутність доказів набуття [PERSON] та [PERSON] внаслідок спільної їх праці, наявності доходів у сторін на час придбання автомобіль Mercedes-Benz Vito 115CDI 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] 10.09.2011 року, не доводить що придбаний автомобіль [PERSON] є об`єктом спільної сумісної власності, а тому і в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. 9.Судові витрати сторін. Позивачем [PERSON] понесені витрати: - на оплату з отримання правової допомоги у сумі 5500 гривень, що підтверджено актом № 1 від 29.10.2019 року та договором про надання правової допомоги № 154 від 29.10.2019 року, квитанцією про оплату суми 5500 гривень (а.с. 35- 38); -з оплати судового збору у розмірі 1536 (однієї тисячі п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок. А тому враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, зазначені судові витрати понесені стороною позивача, підлягають покладенню на позивача. Стороною відповідача не заявлялися вимоги щодо відшкодування понесених судових витрат, та докази на їх підтвердження до справи не приєднані.

Outcome: partial