Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, який обґрунтовувався тим, що позивачку наказом №240-к від 28.04.2015 року незаконно було звільнено з посади начальника управління господарського забезпечення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за п. 1 ст.41 КЗпП України (за одноразове грубе порушення трудових обовязків), оскільки вона не є керівником підприємства, установи чи організації, вказувала, що з 28.04.2015 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні, а також зазначала, що наказ не містить зазначення причини її звільнення, виданий без відібрання він неї пояснень та без урахована її попередньої робота та рівня кваліфікації. Посилаючись на вищевикладене позивач просила скасувати наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності №240-к від 28.04.2015 року про звільнення [PERSON] з посади начальника управління господарського забезпечення виконавчої дирекції Фонду; поновити її на посаді начальника управління господарського забезпечення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 28.04.2015 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі грн 65 802,12 з урахуванням індексу інфляції, а також 15 000 грн. заподіяної моральної шкоди; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за один місяць вимушеного прогулу. Представники позивача у судовому засіданні поданий позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надіслав клопотання, в якому просив розгляд справи проводити за його відсутності, а також подав письмові заперечення, в яких посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного наказу про звільнення просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково, з огляду на наступне. Як убачається з копії наказу в.о. директора Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності [PERSON] від 28.04.2015 року №240-к [PERSON] звільнено з посади начальника управління господарського забезпечення виконавчої дирекції Фонду з 28.04.2015 року за одноразове грубе порушення трудових обовязків, за п. 1 ст.41 КЗпП України (а.с. 5). Підставою для видання наказу зазначено: доповідна записка начальника юридичного управління [PERSON] від 28.04.2015, службова записка начальника управління планування та виконання бюджету [PERSON] від 28.04.2015 та службова записка голови комітету з конкурсних торгів [PERSON] від 28.04.2015 (а.с. 5). Зі змісту вказаних записок вбачається, що, виконуючи обовязки Голови комітету з конкурсних торгів начальник управління господарського забезпечення виконкому Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності [PERSON] одноособово листом листі від 14.04.2015 №2.4-24-714 повідомила переможця конкурсних торгів з закупівлі послуг ТОВ «Одесем» про неможливість укладення договору про закупівлю послуг, повязаних з особистою безпекою у звязку із незабезпеченістю видаткової частини Тимчасового розпису доходів та витрат Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на 1 півріччя 2015 року в частині оплати послуг з охорони сумою, на яку передбачено укладення договору з ТОВ «Одесем» відповідно до цінової пропозиції забезпеченого учасника. Також вказується на те, що [PERSON] за відсутності на те законних підстав було відмовлено в укладенні договору про закупівлю послуг з ТОВ «Одесем», оскільки видаткова частина Тимчасового розпису на 1 півріччя 2015 року була забезпечена фінансовими ресурсами для закупівлі послуг, що є одноразовим грубиv порушенням трудових обовязків здійснення процедури відкритих конкурсних торгів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, зокрема, одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Згідно вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Судом встановлено, що [PERSON] в період з 28.04.2015 р. по 30.04.2015 р. перебувала на стаціонарному лікуванні за загальним захворюванням, що стверджується наявним у матеріалах справи листком непрацездатності серії АГЧ №810770 від 30.04.2015 року (а.с. 7). Як роз'яснено у п. 17 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів, правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Враховуючи, що [PERSON] була звільнена з займаної посади в період її тимчасової непрацездатності, а саме 28.04.2015 р. у день видання лікарняного листка про її тимчасову непрацездатність, суд дійшов висновку, що наявність вказаної обставини є достатньою підставою для визнання наказу №240-к від 28.04.2015 року про звільнення позивачки незаконним, а тому вона у відповідності зі ст.235 КЗпП України, підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд вважає відсутньою додаткову необхідність в аналізі інших доводів позивача, якими вона обґрунтовує незаконність оскаржуваного наказу про звільнення, оскільки останні з урахуванням встановленого судом порушення роботодавцем вимог на правильність висновків суду не впливає. З огляду на те, що скасування наказу Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про звільнення не входить до компетенції суду, то суд дійшов висновку, що у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. Відповідно до розяснень, викладених пунктах 6, 26 постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню, а також зазначити в рішенні про негайне його виконання в частині стягнення заробітної плати не більше ніж за один місяць. Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки №39 від 24.04.2015 року, заробітна плата позивачки за останні 2 повні відпрацьовані місяці, що передують дню звільнення у лютому та березні 2015 року становить без утримання 20767,43 грн. та 16502,66 грн. відповідно (а.с. 6). Враховучи викладене середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 909,03 грн. виходячи з розрахунку: (20767,43 грн. + 16502,66 грн.) / (20 + 21) р.д.; де 37270,09 грн. сумарна місячна заробітна плата позивача у лютому та березні 2015 року; 41 р.д. сумарна кількість робочих днів у лютому та березні 2015 року (згідно листа Міністерства соціальної політики № 10196/0/14-14/13 вiд 09.09.2014 р. "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік"). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає суму 65 450,16 грн. (без утримання податку та інших обовязкових платежів), виходячи з розрахунку: 909,03 грн. х 72 р.д.; де 909,03 грн. середньоденна заробітна плата позивача; 72 р.д. сумарна кількість робочих днів за період з 28.04.2015 р. (дня звільнення) до 13.08.2015 р. (день ухвалення судового рішення). Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача втраченого доходу з урахуванням індексу інфляції, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно п. 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20 грудня 1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток. Таким чином, законодавством передбачена компенсація лише у випадку невиплати саме нарахованої заробітної плати. Суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням їх виплати», оскільки за правилами, визначеними ст. 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход до уваги не береться), тоді як у даній справі нарахування позивачу заробітної плати у спірний період відповідачем не проводилося. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 тис. грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає доведеними обставини, що в результаті незаконного звільнення відбулося порушення трудових прав позивача, внаслідок чого остання деякий час була позбавлена права на працю та можливості отримати належного їй заробітку та розпоряджатися ним на власний розсуд, що призвели до порушення її життєвих зв'язків і вимагали додаткових зусиль для організації свого життя, а тому виходячи з принципів розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково у розмірі 1 тис. грн. Відповідно до вимог ч. 3 ст.88 ЦПК України та Закону України „Про судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 776 грн. 30 коп. (654,50 грн. (вимог майнового характеру) + 121,80 грн. (вимог немайнового характеру)).

Outcome: partial