Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість на свою користь за кредитним договором № DNXRRX09090349 від 14.01.2008 року у розмірі 68 872 грн. 32 коп.; з ПАТ «Акцент - банк», [PERSON] солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000 грн. 00 коп., з [PERSON] на свою користь стягнути витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200 грн. 00 коп. та судовий збір. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до договору № DNXRRX09090349 від 14.01.2008 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 5 760 грн., зі сплатою за користування ним відсотків 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.01.2010 року. Проте, в порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до відповідача [PERSON], що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, у зв'язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред'явленим до стягнення боргом. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2013 року позовна заява Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до Публічного акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК", [PERSON] про стягнення заборгованості була задоволена частково. Ухвалою суду від 14 серпня 2013 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2013 року за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до Публічного акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК", [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано. Рішенням Індустріального районного суду від 22.05.2015 року, позовна заява Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до Публічного акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК", [PERSON] про стягнення заборгованості була задоволена частково. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2015 року залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.12.2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи справи представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, зазначивши, що [PERSON] не було погашено заборгованість за кредитним договором в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання з'явилися, заперечували проти задоволення позовних вимог Банку, вказали, що відповідачем [PERSON] була погашена заборгованість в повному обсязі, однак надати копії квитанцій на підтвердження сплати не мають можливості, у зв'язку з чим просили суд застосувати до позовних вимог позивача строк позовної давності. Пояснили суду, що умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які долучені до матеріалів справи ПАТ КБ «Приватбанк» на підтвердження своїх вимог відповідачу [PERSON] не були надані, натомість при укладенні кредитного договору відповідачу були наданні умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які нею були підписані, в яких були відсутні умови про збільшення строків позовної давності до п'яти років. У зв'язку з чим просили застосувати до позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" строк позовної давності. Представник відповідача ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» в судове засідання не з'явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причину неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та її представника, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.01.2008 року між відповідачем [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК») був укладений кредитний договір № DNXRRX09090349, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 5 760 грн., зі сплатою за користування ним відсотків 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.01.2010 року. Зазначено порядок погашення заборгованості: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 10 по 15 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 409.83 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з умовами. Відповідно до заяви позичальника від 14.01.2008 року [PERSON] підтвердила, що ознайомилася та згодна із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які були надані їй в письмовій формі. Своїм підписом підтверджує факт надання їй повної інформації про умови Кредитування в «ПриватБанку» а також його місце знаходження. Згодна, що ця заява разом із запропонованими «ПриватБанком» "Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (СТАНДАРТ)", Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Вимоги до відповідача [PERSON] були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк", договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобов'язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов'язань за кредитним договором № DNXRRX09090349 від 14.01.2008 року, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п'яти років. Як вказав в позовній заяві позивач та в судовому засіданні представник позивача, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору № DNXRRX09090349 від 14.01.2008 року заборгованість за ним станом на 12.03.2013 року склала 68 872, 37 грн., в тому числі: 4 847, 09 грн. - заборгованість за кредитом; 709 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 266,66 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 57 293,79 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3 255,83 грн. - штраф (процента складова). Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Заперечуючи обставини позову представник відповідача [PERSON] просив застосувати до позовних вимог банку строк позовної давності та відмовити в позові у зв'язку з закінченням строку позовної давності. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом норми початок перебігу позовної давності пов'язується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, та постанові Верховного суду України по справі №6-31 цс15, які згідно зі ст. 360 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. У Постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06.11.2013 року № 6-116цс13 вказано, що у випадку, коли умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. У судовому засіданні представник ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» наголошував на тому, що строк позовної давності не пропущено, оскільки згідно умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (стандарт) встановлено термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту. Відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором тривалістю 5 років. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача про збільшення строку позовної давності з огляду на наступне. Згідно пояснень відповідача [PERSON] у судовому засіданні, їй при отриманні кредиту були надані інші Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), ніж ті, що містяться у матеріалах цивільної справи. Крім цього, суд враховує, що договір № DNXRRX09090349 від 14.01.2008 року, укладений між [PERSON] з однієї сторони та ЗАТ КБ «Приватбанк» з іншої. Разом з цим, згідно п. 1.1. умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), затверджених Головою ПАТ КБ «Приватбанк», які долучені позивачем на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNXRRX09090349 від 14.01.2008 року визначено поняття банк, як ПАТ КБ «Приватбанк». (а.с. 8) Крім цього, свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи № 054809, серії А01, у зв'язку із зміною назви юридичної особи на «Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»» позивач отримав тільки 17.07.2009 року, тобто через півтора року після укладення кредитного договору. Із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений 14.01.2008 року, строк дії договору до 14.01.2010 року, при цьому погашення заборгованості по кредитному договору в останнє проводилося у грудні 2009 року, що підтверджується випискамипо рахунку, з даним позовом позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 01.04.2013 року, через більше ніж три роки, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого законодавством. З урахуванням положень ст. 257 ЦК України у зв'язку зі спливом позовної давності до вимог слід застосувати позовну давність. Стосовно вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" щодо стягнення суми з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» за договором поруки. Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. З урахуванням того, що позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" стосовно стягнення суми з ПАТ "Акцент-Банк" за договором поруки витікають з відносин, які виникли на підставі договору укладеного між юридичними особами, то такі вимоги не можуть бути розглянутими в порядку цивільного судочинства. Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі №6-745цс15 та від 08 листопада 2015 року №6-1737цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином, провадження у справі за позовними вимогами ПАТ КБ "ПриватБанк" до ПАТ "Акцент-Банк " про стягнення заборгованості за договорами поруки підлягає закриттю. Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України необхідно повідомити ПАТ КБ «ПриватБанк», що розгляд його позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» і про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів. Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вимушений в позові відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення із відповідача витрат на юридичну допомогу у розмірі 3 200,00 грн., відповідно до вимог ст. ст. 84, 88 ЦПК України, оскільки у матеріалах справи відсутні докази надання позивачу правової допомоги, а також фінансові документи про розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed