Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики та моральну шкоду. Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що між [PERSON] та [PERSON] 07.03.2000 року було укладено договір позики, який оформлено письмовою розпискою, згідно умов якого позивач надав відповідачу кошти у сумі 1500,00 доларів США, а відповідач у свою чергу зобов"язувався повернути зазначені кошти у термін до 08.04.2000 року. Позивач виконав умови вказаного договору позики та надав відповідачу зазначені грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується розпискою від 07.03.2000 року. Вказана в позовній заяві заборгованість відповідача перед позивачем виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON], умов договору позики від 07.03.2000 року, а саме через порушення строків повернення позики. Позивач в судове засідання не з'явився, проте представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позовні вимоги задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 07.03.2000 року було укладено договір позики, який оформлено письмовою розпискою, згідно умов якого позивач надав відповідачу кошти у сумі 1500 доларів США, а відповідач у свою чергу зобов"язувався повернути зазначені кошти у термін до 08.04.2000 року (а.с.3). Однак позичальник [PERSON] зобов'язання за вказаним договором не виконав. Згідно відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м.Києві від 15.09.2014 року встановлено, що відповідач [PERSON] змінив прізвище на «[PERSON]» (а.с.8). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно норм ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 ст.625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч.1 та ч.2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] умови договору позики належним чином не виконує, у зв'язку з чим заборгував позивачу, на його думку, грошові кошти у сумі 31878 грн. 93 коп. (з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми за період понад ніж 14 років). Суд, зважаючи на офіційний курс валют НБУ станом на день ухвалення рішення судом (за 100 доларів США - 1579,2050 гривень) вважає, що заборгованість за договором позики у сумі 1500 доларів США складає відповідно 23688 грн. 08 коп. Водночас суд не повністю погоджується з розрахунком заборгованості (а.с. 6), який надано позивачем, так, суд приходить до висновку, що сума трьох процентів річних за період з 08.04.2000 року по 08.09.2014 року складає 648,75 доларів США, який розраховується наступним чином: 45 доларів США (три проценти річних від суми заборгованості) = 1500 доларів США (сума позики) * на 0,03%; 45 доларів США * 14 років = 630 доларів США (три проценти річних за 14 років); 630 доларів США + 18,75 доларів США (три відсотки річних за п»ять місяців 2014 року з квітня по вересень). З огляду на офіційний курс обміну валют НБУ станом на день ухвалення рішення суду, який складає за 100 доларів США - 1579,2050 гривень, а також з урахуванням зазначених 3 % річних, сума заборгованості відповідача перед позивачем є дещо більшою ніж 31878 грн. 93 коп., однак виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК) згідно якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, суд вважає за необхідне задовольнити матеріальні позовні вимоги саме у зазначеній сумі - 31878 грн. 93 коп. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 згаданої статті ЦК передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Позивач моральну шкоду обґрунтовував тим, що ситуація, що склалась, завдає йому значного емоційного та душевного дискомфорту та страждань, що відобразилось у відсутності у позивача достатніх грошових коштів для лікування його хвороби. Виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задовольнити у сумі 1000 грн. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial