Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

У травні 2019 року ТОВ «Т.М.М.» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з 14 липня 2008 року є експлуатаційною організацією будинку [ADDRESS] та з цього часу надає послуги з утримання машиномісць у підземній автостоянці за цією ж адресою. Відповідач відповідно до Договору купівлі-продажу машиномісця від 27 січня 2009 року [PERSON] є власником машиномісця [ADDRESS] , що розташоване у підземному паркінгу будинку [ADDRESS] , та з цього моменту повинен нести витрати по утриманню автопаркінгу, так як машиномісце не є відокремленим, знаходиться у підземному паркінгу на 247 машиномісць, який має місця загального користування, на утримання якого позивачем сплачуються кошти суб`єктам господарювання, які ці послуги надають. Позивач стверджує, що відповідач фактично користується послугами, що надаються за вищевказаною адресою, але не здійснює оплату цих послу, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 55 146, 01 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року відкрито провадження у даній справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. До суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позивач просить застосувати позовну давність. В обґрунтування застосування позовної давності [PERSON] зазначає, що заявлені позивачем вимоги, на підставі яких ґрунтується позовна вимога про стягнення заборгованості за фактичне користування послугами за період з 27.01.2009 року до 30.04.2016 року є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач звернувся до суду 30.05.2019 року. Таким чином відповідач просить застосувати позовну давність за вказаний період. У судове засідання позивач не з`явився. Представник позивача надав суду заяву про розгляд позову за їх відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити з викладених в позові підстав. У судове засідання відповідач не з`явився. Представником відповідача було подано заяву про розгляд справи у їх відсутність, відповідно до якої позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що ТОВ «Т.М.М.» з 14 липня 2008 року є експлуатаційною організацією будинку [ADDRESS] та з цього часу надає послуги з утримання машиномісць у підземній автостоянці за цією ж адресою. Відповідач відповідно до Договору купівлі-продажу машиномісця від 27 січня 2009 року [PERSON] є власником машиномісця [ADDRESS] , що розташоване у підземному паркінгу будинку [ADDRESS] , та з цього моменту повинен нести витрати з утримання автопаркінгу, так як машиномісце не є відокремленим, знаходиться у підземному паркінгу на 247 машиномісць, який має місця загального користування, на утримання якого позивачем сплачуються кошти суб`єктам господарювання, які ці послуги надають. Посилаючись, на вказані докази, позивач вважає доведеною заборгованість відповідача за послуги з утримання паркінгу, у розмірі 55 146, 01 грн. Предметом розгляду у спірних правовідносинах є стягнення заборгованості за послуги з утримання паркінгу. Згідно положень ч. ч. 1, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. За нормою ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст.ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 1875-IV від 24.06.2004р., в редакції, що діяла станом на час спірних правовідносин, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Обов`язками споживача є здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (ч.3 ст.20 Закону). Також, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору та забезпечення допуску представника виконавця виробника до приміщення для проведення технічних і профілактичних оглядів та перевірки показників засобів обліку. Як встановлено судом, між сторонами договору на обслуговування паркінгу укладено не було, хоча за умовами п.3 ч.1 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги України» № 1875-IV передбачає поділ житлово-комунальні послуги на групи за порядком затвердження цін/тарифів на них, зокрема, а ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 визначено розмір та порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Пунктом 25 цього Порядку встановлено, що вартість інших послуг (утримання служб консьєржів, вбудованих паркінгів, установлення і утримання пристроїв замково-переговорного зв`язку тощо) сплачується понад розмір плати за послуги на підставі договорів, укладених між власниками житлових будинків (гуртожитків), власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку), власниками нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) та відповідними надавачами послуг. Відтак, правовідносини між власником машиномісця в паркінгу з приводу надання послуг на його утримання і обслуговування і особою, яка надає такі послуги, виникають на підставі укладеного між ними договору. Відсутність між цими особами договірних відносин унеможливлює визначення вартості послуг, які надаються власнику, оскільки умова про це є істотною для такого договору, затвердження їх розміру будь-якими органами (особами) або ж визначення їх на власний розсуд виконавця чинним законодавством не передбачене. Судом встановлено та підтверджено відповідними заявами сторін по суті відсутність відповідного договору між ТОВ Фірма «Т.М.М.» та відповідачем щодо надання/отримання послуг з утримання паркінгу. Разом з цим, позивач посилається на те, що відповідач свідомо не укладає договір, та йому було направлено «Складові тарифи на утримання паркінгу». Відповідно до виписки з рахунку споживача, станом на травень 2019 року заборгованість відповідача становить 55 146,01 грн., що підтверджується актом-звірки і охоплює строк з 27.01.2009 року до 20.05.2019 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, та зазначено, що позивач має право на стягнення тільки за період трьох останніх років передуючих зверненню до суду. Судом достовірно встановлено, що позивачем у позовній заяві не ставиться питання щодо поновлення позовної давності. Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. До ухвалення рішення по справі відповідачем зроблено заяву про застосування позовної давності. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме фактичне користування послугами за три роки, що передують зверненню до суду у травні 2019 року і становить 18 470 грн. За період з 27.01.2009 року до 30.04.2016 року у задоволенні позову слід відмовити в зв`язку зі спливом позовної давності. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial