Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] у м. Києві, мотивуючи свої вимоги тим, що вона зареєстрована та постійно проживає у [ADDRESS], де разом з нею проживає третя особа [PERSON] У квартирі зареєстровано 5 осіб - позивачка, її дочка [PERSON], [INFO], відповідачка [PERSON], третя особа [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] Але відповідачка у спірній квартирі з 2005 року не проживає, що підтверджується відповідними письмовими доказами, вона має інше постійне місце проживання, квартирою не цікавиться, квартплату та комунальні послуги не сплачує. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] у м. Києві. 20.02.2018 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву. Відповідно до викладеного у відзиві відповідачка заперечує проти задоволення позовних вимог, зважаючи на те, що вона, дійсно, не проживає у вказаній квартирі, але це викликано тим, що позивачка та третя особа постійно чинять їй перешкоди у користуванні квартирою. Крім того, у квартирі проживає позивачка з чоловіком та дочкою, а також третя особа з сином, що робить фактично неможливим проживання у цій квартирі. Також відповідачка вказує, що постійно цікавиться житловим приміщенням, в ньому знаходяться її речі, вона з 2005 по 2015 роки постійно сплачувала квартплату та комунальні послуги, а тому вважає, що не проживає у квартирі з об'єктивних причин, у зв'язку з чим просить у задоволенні позову відмовити. Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Відповідачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Третя особа у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідачки, представника відповідачки, третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що на підставі рішення КМДА № 796 від 04.11.1991 року та розпорядження КМДА № 813 від 28.05.1999 року, Розпорядження КМДА № 2104 від 27.11.2000 року відповідачці було надано кімнату у гуртожитку [ADDRESS] З 1992 року відповідачка [PERSON] працювала на ПАТ "Київський маргариновий завод", де їй було надано ліжко-місце у гуртожитку [ADDRESS] У подальшому на підставі вказаних вище рішень їй, як працівнику, було видано ордер на право зайняття житлового приміщення в однокімнатній квартирі [ADDRESS]. Позивачці [PERSON] 01.10.1992 року, як працівнику ПАТ "Київський маргариновий завод", також був виданий ордер № 32 на право зайняття житлового приміщення кімнати [ADDRESS] Третій особі [PERSON] 13.03.1992 року, як працівнику ПАТ "Київський маргариновий завод", був виданий ордер № 3 на право зайняття житлового приміщення кімнати [ADDRESS] Відповідно до Розпорядження Київської міської державної адміністрації № 2104 від 27.11.2000 року "Про визнання такими, що втратили чинність рішень виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих" районним у м. Києві державним адміністраціям за місцем знаходження підприємств, установ та організацій було визначено надати жилі приміщення в будинках, згідно з додатком, громадянам, які в них проживають, прописані та перебувають на квартирному обліку і видати їм ордери на займані жилі приміщення за поданням адміністрацій та профспілкових комітетів підприємств, установ та організацій, у тому числі будинок [ADDRESS] Згідно Рішення Київської міської ради "Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва" від 02.12.2010 року № 284/5096 житловий будинок [ADDRESS] відноситься до комунальної власності територіальної громади м. Києва. На підставі Розпорядження № 48 від 30.01.2015 року Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації будинок [ADDRESS] 02.03.2015 року було передано на баланс на праві господарського відання КП "Керуюча компанія". На даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачка [PERSON], її дочка [PERSON], [INFO], відповідачка [PERSON], третя особа [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON], що підтверджується відповідною довідкою від 06.03.2017 року. Як встановлено при розгляді справи, у спірній квартирі [ADDRESS] на даний час проживають позивачка [PERSON], її чоловік [PERSON] та дочка [PERSON], а також третя особа [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказує про те, що з 2005 року відповідачка у квартирі [ADDRESS] не проживає, добровільно виїхала з неї та проживає разом з чоловіком у квартирі [ADDRESS]; квартирою відповідачка не цікавиться, квартплату та комунальні послуги не сплачує, є лише зареєстрованою, а тому вважає, що відповідачка втратила право користування жилим приміщенням. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка вказує про те, що вона, дійсно, не проживає у спірній квартирі з 2005 року, оскільки квартира дуже маленька і проживати там 6 особам разом неможливо. Також зазначає, що у квартирі знаходяться її речі, вона постійно приходить до квартири, іноді залишається ночувати, сплачує витрати по утриманню квартири, але через постійні перешкоди, що чинять позивачка та третя особа, вона не може у повній мірі користуватися житлом, що призводить до конфліктів та сварок. Вона категорично заперечує проти того, що вона була визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Той факт, що відповідачі з 1997 року не проживають у [ADDRESS], був достовірно встановлений у судовому засіданні і не оспорювався сторонами по справі. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім?ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім?ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, згідно із ст. 72 ЖК України, провадиться в судовому порядку. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім?ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з?ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім?ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов'язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв'язку з вибуттям наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК). Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено також і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Верховною радою УРСР 19 жовтня 1973 року , з якого вбачається, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). При цьому слід також зазначити, що відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Як встановлено при розгляді справи, позивачка, відповідачка та третя особа отримали ордер на право зайняття ліжко-місця у гуртожитку по [ADDRESS], у зв"язку з чим були зареєстровані за вказаною адресою, у подальшому за цією адресою також були зареєстровані діти позивачки та третьої особи. На даний час будинок [ADDRESS] передано на баланс на праві господарського відання КП "Керуюча компанія". З урахуванням викладеного вище, вимог діючого законодавства суд приходить до висновку, що права позивачки у даному випадку не є порушеними, з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, вона звертатися не може, оскільки всі зареєстровані у квартирі [ADDRESS] мають рівні права щодо користування жилим приміщенням. Крім того, слід зазначити, що вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Як встановлено при розгляді справи та доведено належними доказами, відповідачка [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з 2005 року. Частиною 1 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Даний факт був визнаний відповідачкою у судовому засіданні, а тому з урахуванням вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Але при цьому слід зазначити, що судом встановлено об'єктивні причини неможливості проживання відповідачки у спірній квартирі, а також встановлено факт того, що інтерес до вказаного житлового приміщення відповідачкою не втрачався протягом всього часу не проживання у квартирі. Так, у період з 2005 по 2015 роки включно відповідачка [PERSON] сплачувала витрати по утриманню житла, а також борг за газ, що підтверджується відповідними квитанціями, наданими відповідачкою під час розгляду справи. Крім того, у квартирі [ADDRESS] знаходяться особисті речі відповідачки, зокрема, ліжко, стіл, посуд, шафа, відповідачка періодично залишається ночувати у квартирі, що було визнано також і позивачкою та третьою особою у справі під час розгляду справи по суті. Також під час розгляду справи встановлено, що позивачкою та третьою особою періодично чиняться перешкоди позивачці у користуванні спірним жилим приміщенням, у зв'язку з чим між сторонами виникають сварки та конфлікти. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, що також не заперечувалося сторонами у справі, а також підтверджується матеріалами перевірки за заявою [PERSON], що були оглянуті у судовому засіданні, листом Деснянського УП ГУНП в м. Києві від 04.04.2017 року, яким повідомляється [PERSON], що у неї з [PERSON] виникли відносини, що містять цивільно-правовий характер і до компетенції поліції не відносяться. Слід також зазначити, що на даний час у квартирі [ADDRESS] проживають 5 осіб - позивачка разом з чоловіком та дочкою, а також третя особа із сином, тобто фактично в одній кімнаті проживає 2 сім'ї, що робить практично неможливим спільне проживання відповідачки разом із вказаними особами. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що відповідачка у спірній квартирі тривалий час не проживає, але іноді приходить до житлового приміщення, при цьому у кімнаті також знаходяться її речі. Між сторонами постійно виникають сварки та конфлікти, що призводить до виклику працівників поліції. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, при розгляді справи достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON] ніколи не втрачала інтересу до квартири, її відсутність викликана поважними причинами, пов'язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами. Крім того, належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідачки у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців матеріали справи не містять. Таким чином, суд вважає, що у силу вимог ст. 71 ЖК України заперечення відповідачки про її непроживання у зв'язку з поважними причинами за місцем реєстрації у жилому приміщенні є обґрунтованими. Перевіряючи доводи відповідачки про поважність причин її непроживання у квартирі, суд вважає, що вони підтверджуються наданими нею доказами. Судом не приймаються до уваги, як докази не проживання відповідачки у спірній квартирі понад 6 місяців, акт обстеження житлових умов від 14.03.2017 року, відповідно до якого [PERSON] не проживає у квартирі з 2005 року, оскільки даний акт складений лише у березні 2017 року, раніше аналогічні акти не складалися, даний факт уповноваженими особами не перевірявся та не встановлювався. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed