Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому позовні вимоги викладені наступним чином: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МЮ-335/2008 від 12.06.2008 року, в розмірі 214812,18 грн.: звернути стягнення на квартиру загальною площею 46,37 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом набуття публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" права власності на предмет іпотеки (на підставі договору іпотеки № МЮ-335/2008 від 12.06.2008 року), за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією переходу права власності на предмет іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для оформлення права власності на предмет іпотеки; виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України. Представник позивача в судових засіданнях 16.07.2014 року, 18.08.2014 року, 31.10.2014 року позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити. В судове засідання, призначене на 25.12.2014 року з'явився, подав до суду заяви (вх. № 47046 від 25.12.2014 року) про розгляд справи без його участі (а.с. 123). Відповідач, [PERSON] в судових засіданнях 16.07.2014 року, 18.08.2014 року та 31.10.2014 року позовні вимоги визнала, проте просила оголосити перерву для врегулювання спору мирним шляхом. Станом на 25.12.2014 року в суду відсутні відомості щодо врегулювання спору між сторонами в позасудовому порядку. В судове засідання, призначена на 25.12.2014 року відповідач не з'явилася, подала до суду заяву (вх. № 47044 від 25.12.2014 року) про розгляд справи без її участі (а.с. 122). Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні, призначеному на 16.07.2014 року проти задоволення позову заперечив, а саме: в частині нарахування суми заборгованості. В наступні судові засідання, не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Судові повістки у даній справі про виклик до суду повернуті на адресу суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 120). Вказана кореспонденція направлена на адресу відповідача, зазначену у позовній заяві та яка є адресою реєстрації відповідача за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Кіровоградській області (а.с. 58). Відповідно до статті 74 Цивільного процесуального кодексу України, судові повістки надсилаються фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Оскільки заяви про зміну адреси місцезнаходження відповідач до суду надавав, суд вважає, що про дату, час і місце судових засідань відповідач повідомлений належним чином. Відповідач, [PERSON], про час і місце розгляду справи повідомлялася. Копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви з доданими до неї копіями документів, а також судова повістка у даній справі, повернуті на адресу суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 96, 121). Поштова кореспонденція направлена на адресу відповідача, за якою відповідача зареєстровано за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Кіровоградській області (а.с. 105-106)., що також у відповідності до статті 74 Цивільного процесуального кодексу України, вважається, що судовий виклик вручене належним чином. Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив наступне. Між публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та [PERSON], укладено кредитну угоду № МЮ-335/2008 від 12.06.2008 року (далі - кредитна угода), за якою загальна сума кредиту в рамках кредитної угоди становить 100000,00 грн., кредит надається на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту 10.06.2015 року, що узгоджено сторонами в п.п. 1.2.-1.3., 4.1. кредитної угоди (а.с. 13-16). Відповідно до додатку № 1 до кредитного договору № МЮ-335/2008 від 12.06.2008 року відповідач отримала кредит в розмірі 60000,00 грн. (а.с. 17) та в розмірі 20000,00 грн., шляхом укладення договору про видачу траншу № МЮ-335-02/2008 від 08.10.2008 року (а.с. 18-19). Статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статтей 509, 526 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Позивач виконав свої зобов'язання за кредитною угодою в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи, а саме: видатковим касовим ордером № 01 від 12.06.2008 року, видатковим касовим ордером № 01 від 08.10.2008 року (а.с. 20), а також визнається відповідачем, [PERSON], яка є позичальником. Згідно пункту 4.2. кредитної угоди, сплата відсотків за користування кредитом, зазначених у пункті 4.1. даної угоди, а також пункті 4.1. договорів про видачу Траншу, здійснюється щомісячно, відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що складається для кожного Траншу кредиту окремо і є невід'ємним додатком до кожного договору про видачу Траншу. При несплаті відсотків у термін, зазначений у Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди, вони вважаються простроченими. Пунктом 4.3. кредитної угоди передбачено, що при порушенні позичальником, будь-якого із зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 2.2.3., 2.3.3., 2.4.1., 4.10 цієї угоди, а також п.п. 1.3., 2.2.3. договорів про видачу Траншів, позичальник сплачує банку відсотки за користування траншем кредиту в розмірі: 50 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Відповідно до пункту 6.1. кредитної угоди, при порушенні позичальником якого-небудь із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п.п. 2.2.2., 2.3.1., 2.3.2., 2.4.1., 4.1., 4.2., 4.3., 4.4. цієї угоди, п.п. 4.1., 4.2., 4.3., 4.4. договорів про видачу траншів, а також графіком погашення (Додаток № 1 до договорів про видачу Траншів), термінів повернення кредиту, передбачених п.п. 1.3., 2.2.3., 2.3.3. цієї угоди, п.п. 1.3., 2.2.3. договорів про видачу Траншів, а також Графіком погашення (Додаток № 1 до договорів про видачу Траншів), винагороди, передбаченої п.п. 4.5., 4.6. цієї Угоди, а також п.п. 4.5., 4.6. договорів про видачу Траншів позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,067 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня. Сплата пені здійснюється в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату щоденного нарахування. Згідно пункту 6.6. кредитної угоди, при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобов'язань, передбачених даною угодою, більше ніж на 120 днів, у зв'язку з чим банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн. + 5 % від суми позову. Між тим відповідач, [PERSON], належним чином не виконала взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та відсотків за його користування в терміни, передбачені договором, внаслідок чого перед позивачем станом на 11.03.2014 року виникла заборгованість в розмірі 214813,18 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту в сумі 47360,97 грн., заборгованості по відсоткам 97603,28 грн., нарахованої пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 59381,64 грн., штраф (фіксована частина) в сумі 250,00 грн. та штраф (процентна складова) в сумі 10217,29 грн. Стаття 546 Цивільного кодексу України передбачає, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Належне та своєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором № МЮ-335/2008 від 12.06.2008 року [PERSON] забезпечувалось договором іпотеки (житлової нерухомості), укладеним між сторонами 12.06.2008 року, (далі - договір іпотеки) за умовами пункту 7 якого сторони домовились, що в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором та іпотекодавцями зобов'язань за цим договором, іпотекодавці надали в іпотеку належне їм на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 08.04.2004 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 1137, нерухоме майно, а саме: квартиру № 53, що знаходиться в будинку № 10/16 по просп. Правди в м. Кіровограді (а.с. 68-69). Згідно пункту 13.1. договору іпотеки, предмет іпотеки за цим договором належить іпотекодавцю на праві власності, не знаходиться в іпотеці у третіх осіб, в тому числі не знаходиться в податковій заставі, не подарований, не проданий, не є предметом розгляду судових справ та під арештом не перебуває. Пунктом 18.8.3. даного договору передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за кредитним договором у випадках: порушення позичальником якого-небудь із зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору; порушення іпотекодавцем якого-небудь із зобов'язань передбаченого цим договором; виявлення іпотеко держателем погіршення стану предмета іпотеки та (або) нецільового використання предмету іпотеки, або зменшення вартості предмету іпотеки понад норми нормального фізичного зносу, або фактичної часткової відсутності предмету іпотеки; порушення господарським судом справи про відновлення платоспроможності та визнання банкрутом позичальника, чи про визнання недійсним установчих документів позичальника, чи скасування державної реєстрації позичальника; прийняття власником або компетентним органом рішення про ліквідацію позичальника; встановлення невідповідності дійсності відомостей, що містяться в Кредитному договорі або в цьому договорі; припинення (реалізації, ліквідації) юридичної особи позичальника; смерті іпотекодавця; порушення кримінальної справи відносно іпотекодавця (а.с. 21-24). За змістом статтей 610, 612, 625 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Статтями 589, 590 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У пункті 29 договору іпотеки сторони домовились, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця; продажу предмету іпотеки буд-які особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від свого імені. Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (статті 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. З урахуванням положень частини 3 статті 33, статті 36, частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Аналогічна правова позиція викладена в 38, 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5. У зв'язку з наведеним, суд вважає, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України має право вимагати застосування його судом. За статтею 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі. Примусове виконання зобов'язання в натурі, - це спосіб захисту, який впливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги, що відповідач, [PERSON] в порушення умов кредитного договору свої зобов'язання по поверненню кредитних коштів, сплаті відсотків за користування ними та штрафних санкцій не виконала, у зв'язку з чим у позивача виникло право, передбачене частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України вимагати повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та стягнення заборгованості в примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на заставне майно. У відповідності до статті 39 Закону України "Про іпотеку", у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Таким чином, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про звернення стягнення на заставне майно в рахунок погашення кредитної заборгованості суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно зі статеттю 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. У зв'язку з тим, що суд вважає позовні вимоги про звернення стягнення на заставне майно, а саме: квартиру № 53 в будинку № 10/16, що знаходиться по просп. Правди у м. Кіровограді такими, що відповідають способам захисту цивільних прав, характеру та змісту цивільно-правових відносин, не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому і вимога про примусове виселення відповідачів є такою, що підлягає задоволенню зважаючи на наступне. Статтею 589 Цивільного кодексу України та статтею 20 Закону України "Про заставу" встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частиною 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Позивачем направлялось повідомлення відповідачам, [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10), яке останнім залишилось без відповіді та реагування. В силу частини 2 статті 39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. У частинах 2 і 3 статті 40 Закону України "Про іпотеку" законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в частині 3 статті 109 Житлового кодексу України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частино 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку". Судом встановлено, що повідомлення відповідачу направлялось з дотриманням вищезазначених норм, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, Закон України "Про іпотеку" щодо процедури проведення виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення, дає суду підстави для задоволення вимоги позивача про виселення відповідачів, оскільки передбачає можливість їх виселення в судовому порядку під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Судові витрати розподіляються у відповідності до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, зокрема, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved