Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд із вказаним вище позовом, в обгрунтування якого посилається на те, що 03 серпня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11025059000, у відповідності до якого останній отримав кредит в сумі 22879,00 (двадцять тисяч вісімсот сімдесят девять ) доларів США. В якості забезпечення виконання зобов'язань з приводу повернення кредитних коштів (п. 2.1. Кредитного договору) Відповідачем було надано в заставу автотранспортний засіб: автомобіль марки -Renault, модель - Megane II, тип - легковий седан -B, 2006 року випуску, реєстраційний номер -[NUMBER], номер шасі - [NUMBER], що належить Відповідачу на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого 02 серпня 2006 року МРЕВ ДАІ в м.Кіровограда і не має жодних договірних змін строків позовної давності щодо правочинів, на підставі яких Позичальник набув право власності на Предмет застави. 13 липня 2012 року Кіровоградським районним судом Кіровоградської області ухвалено рішення у справі №1108/1671/12 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по кредиту в сумі 101445 грн. 46 коп.,а також судових витрат 1014 грн. 45 коп.. В подальшому, 20 квітня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») та Товариством з обмежною відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (далі - ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ») було укладено Договір факторингу № 17, відповідно до якого право грошової вимоги за Договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11025059000 від 03 серпня 2006 року укладеним між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ». 21 грудня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНСТАНДАРТ» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінстандарт») укладено Договір факторингу №21-12/ФК, відповідно до якого право грошової вимоги за Договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11025059000 від 03 серпня 2006 року укладеним між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ». 21 грудня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та [PERSON] було укладено Договір відступлення права вимоги №21-12/ФК-17, відповідно до якого, останній набув право Нового кредитора до [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11025059000 від 03 серпня 2006 року. Через неналежне виконання умов Договору у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 101445 грн. 46 коп. Оскільки відповідач неналежно виконує зобов'язання, забезпечені заставою, тому позивач просить в судовому порядку задовольнити позов шляхом продажу предмету застави автомобіля із укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем від імені боржника, що передбачено ст. ст. 26, 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень". Просить врахувати, що позивач фактично не може реалізувати своє право на продаж, оскільки відповідач не надав оригінал свідоцтва про реєстрацію автомобіля. Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву в якій просить слухати справу без його участі, позов підтримує, просить його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про місце та час проведення судового засідання був повідомлений вчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. Вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов'язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони. Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно правил ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з»явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вище викладене, суд ухвалив завершити розгляд справи у відсутності відповідача, за наявними у матеріалах справи доказами. Оскільки сторони по справі в судове засідання не з'явились то відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд беручи до уваги клопотання позивача, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, оглянувши оригінали документів, які витребовувались за клопотанням представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про заставу" та ст. 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 2 ст. 589 ЦК України, за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. 03 серпня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11025059000, у відповідності до якого останній отримав кредит в сумі 22879,00 (двадцять тисяч вісімсот сімдесят девять ) доларів США. В якості забезпечення виконання зобов'язань з приводу повернення кредитних коштів (п. 2.1. Кредитного договору) Відповідачем було надано в заставу автотранспортний засіб: автомобіль марки -Renault, модель - Megane II, тип - легковий седан -B, 2006 року випуску, реєстраційний номер -[NUMBER], номер шасі - [NUMBER], що належить Відповідачу на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого 02 серпня 2006 року МРЕВ ДАІ в м.Кіровограда і не має жодних договірних змін строків позовної давності щодо правочинів, на підставі яких Позичальник набув право власності на Предмет застави. З врахуванням положень п. 9.6 Договору - Банк як позичальник обумовив своє право передавати права та обов'язки банку за цим договором третій особі без отримання на це додаткової згоди позичальника, тим самим сторони обумовили право позикодавця без попередньої згоди позичальника відступити право вимоги за договором і таке право ПАТ "УкрСиббанк" було реалізоване. Судом встановлено, що 13 липня 2012 року Кіровоградським районним судом Кіровоградської області ухвалено рішення у справі №1108/1671/12 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по кредиту в сумі 101445 грн. 46 коп.,а також судових витрат 1014 грн. 45 коп.. В подальшому, 20 квітня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») та Товариством з обмежною відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (далі - ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ») було укладено Договір факторингу № 17, відповідно до якого право грошової вимоги за Договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11025059000 від 03 серпня 2006 року укладеним між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ». 21 грудня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНСТАНДАРТ» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінстандарт») укладено Договір факторингу №21-12/ФК, відповідно до якого право грошової вимоги за Договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11025059000 від 03 серпня 2006 року укладеним між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ». 21 грудня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та [PERSON] було укладено Договір відступлення права вимоги №21-12/ФК-17, відповідно до якого, останній набув право Нового кредитора до [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 11025059000 від 03 серпня 2006 року. Пункт 1 ч.1 ст.512 ЦК України передбачає, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, позивач набув право вимоги до відповідача за його зобов'язаннями за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу. З копії витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна вбачається, що зареєстровано обтяження на автомобіль марки -Renault, модель - Megane II, тип - легковий седан -B, 2006 року випуску, реєстраційний номер -[NUMBER], номер шасі - [NUMBER]-, обтяжувач - [PERSON]. З'ясовано, що відповідач допустив невиконання умов договору, в результаті чого утворилася заборгованість у розмірі 110249,80 грн.. Факт існування і розмір заборгованості відповідачем не спростований жодними допустимими доказами. Судом встановлено, що відповідач отримав кредит, користується ним, зазначена сума кредиту до теперішнього часу не повернута. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов є підставним, позивач повністю довів обставини, на які посилається. Відповідач своїх зобов'язань за договором кредиту не виконав, та не представив суду жодних належних та допустимих доказів на спростування вимог позивача. Згідно з договором застави, звернення стягнення та реалізація предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства та договору застави, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця. Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. При частковому виконанні боржником забезпеченого заставою зобов'язання застава зберігається в початковому обсязі. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що [PERSON] допустила порушення взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. Виходячи із наведеного вище, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет застави є обґрунтованими та доведеними, а тому в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором слід звернути стягнення на предмет застави - транспортний засіб, який зареєстрований на ім'я відповідача. Відсутність у відповідача транспортного засобу не є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору

Outcome: approved