Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

У липні 2019 року заявник [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області із заявою про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року включно. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він народився [INFO] в селі Новогришине Добропільського р-ну Донецької обл.. З самого народження по сьогоднішній день постійно проживав на території України, де жив, навчався та працював. За кордон ніколи не виїжджав. Протягом 1981 - 1987 років був зареєстрований та фактично проживав на території с. Матяшеве Добропільського р-ну Донецької обл.. З 10 лютого 1987 року по [INFO] проживав на території м. Добропілля Донецької області. Після зняття з реєстрації місця свого проживання 11 березня 1990 року заявник виїхав з м. Добропілля та фактично переїхав на територію с. Новогришине Добропільського р-ну, де і проживав до 1992 року у рідної сестри без офіційної реєстрації місця свого проживання. З 1992 року по 1994 рік неодноразово змінював місце свого проживання в межах України, а саме: з 06 березня 1992 року по 11 червня 1992 року проживав у м. П`ятихатки Дніпропетровської обл., з 24 липня 1992 року по 12 січня 1993 року - у с. Матяшеве Добропільського р-ну, з 08 квітня 1993 року по 21 квітня 1994 року знов у м. П`ятихатки Дніпропетровської обл.. З 08 червня 1994 року та по теперішній час заявник зареєстрований на території с. Матяшеве Добропільського р-ну, але фактично мешкає в с.Новогришине Добропільського р-ну. Офіційно не працевлаштувався, мав мінливий заробіток. При зверненні до Добропільського районного відділу Державної міграційної служби України з метою отримання паспорту громадянина України, останньому було повідомлено про необхідність підтвердження факту його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року чи станом на 13 листопада 1991 року. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, оскільки дозволяє в майбутньому реалізувати право на підтвердження громадянства та отримання паспорта громадянина України. Представник заінтересованої особи надав до суду пояснення на заяву про встановлення факту постійного проживання на території України, в яких просив у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року відмовити, оскільки даний факт наданими заявником письмовими доказами не підтверджується. В судовому засіданні заявник [PERSON] заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити. Крім того, суду пояснив, що він був одружений з [PERSON] та разом з нею проживали в тещі в [ADDRESS] у період з 1987 року по 1990 рік. У 1990 році розлучився та переїхав до сестри в [ADDRESS] , та проживав в неї до 1992 року. Потім поїхав до другої сестри в м. П`ятихатки, в якої проживав по 1994 рік. За цей період він ніде не працював. До суду вимушений був звернутися з заявою про встановлення юридичного факту, оскільки Державна міграційна служба відмовила йому у видачі паспорта громадянина України через відсутність відомостей про його фактичне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року. Коли відбувався масовий обмін паспортів у 1991 році, він не звертався за отриманням паспорта громадянина України, оскільки після розлучення з дружиною почав зловживати алкогольними напоями. За цей період за кордон не виїжджав, лише в 1981-1982 роках він служив в армії в Білорусі. Представник заінтересованої особи [PERSON] по вказаним заявником фактам проживання його на території України, в тому числі станом на 24 серпня 1994 року та 13 листопада 1991 року заперечила, оскільки це не доведено письмовими доказами, що в спірний період він проживав на території України. Крім того, зазначила, що іншого способу, окрім як встановлення факту проживання у цей період, для отримання паспорта громадянина України немає. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є колишньою сусідкою заявника, а на даний момент депутатом та проживає в [ADDRESS] , де вона зареєстрована тільки з 2002 року. Заявник звернувся до неї з проханням про допомогу в отриманні ним паспорта громадянина України, оскільки їй було відомо, що в [PERSON] ще старий паспорт радянського зразка. Заявника знає з 1974 року, оскільки її було направлено в с. Новогришине працювати агрономом. Також вона знала всю сім`ю заявника. Стверджувала, що протягом 1991 року [PERSON] проживав в с. Матяшеве і добре це пам`ятає, оскільки вона працювала на той час агрономом-садівником у цьому селі, а [PERSON] ходив до саду збирати яблука. Заявник після розлучення постійно проживав в [ADDRESS] , в сестри [PERSON] , але інколи виїжджав в м. П`ятихатки до сестри [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона доводиться заявнику рідною сестрою. В 1987 році вона приїхала з [ADDRESS] . З 1990 року в неї проживав за цією адресою її брат заявник [PERSON] .. Останній кілька разів на 1-2 місяці їздив до іншої сестри в м. П`ятихатки. Брат офіційно не працював, перебивався випадковими заробітками. Знає також, що за межі України він не виїжджав. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона проживає в [ADDRESS] . Свого часу вона працювала паспортисткою в Добропільській сільській раді. [PERSON] знає ще з 1984 року та пам`ятає, що він був прописаний з 1992 року по 1994 рік в [ADDRESS] , і до сьогоднішнього дня. Їй відомо, що за межі України він не виїжджав. Постійно проживав в сестри [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи та свідків по справі, суд приходить до висновку, що заява про встановлення юридичного факту підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в селі Новогришине Добропільського р-ну Донецької обл.. 01 червня 1981 року відділом внутрішніх справ Добропільського міськвиконкому Донецької області Кислюку М.І. видано паспорт громадянина СРСР серії [NUMBER] , з відміткою про його національність українець. (а.с.4-6) Як вбачається з інформації Добропільського об`єднаного міського військового комісаріату від 11 квітня 2019 року, [PERSON] перебуває на обліку в Добропільському ОМВК з 08 червня 1994 року. До цього часу перебував на обліку в м.П`ятихатки Дніпропетровської обл.. (а.с.8) Зі свідоцтва серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] навчався з 16 лютого 1981 року по 04 червня 1981 рік у Донецькій техшколі ДОСААФ, якому видано посвідчення водія від 20 червня 1981 року. ( а.с.10) Як вбачається з копії паспорту заявник з 04 червня 1981 року по 27 січня 1987 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; з 10 лютого 1987 року по 11 березня 1990 року був перереєстрований за адресою [ADDRESS] . (а.с.5) Штамп про наступну реєстрацію місця проживання стоїть вже з 06 березня 1992 року за адресою [ADDRESS] , звідки 11 червня 1992 року був виписаний. Та після реєстрації 24 липня 1992 року та виписки 12 січня 1993 року з с. Матяшеве, повторно був зареєстрований з 08 квітня 1993 року по 21 квітня 1994 року в м. П`ятихатки за попередньою адресою. Останнім зареєстрованим місцем проживання заявника стоїть з 08 червня 1994 року адреса [ADDRESS] . (а.с.6) Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] 11 березня 1990 року знявся з реєстрації місця проживання за вказаною адресою [ADDRESS] , та як вбачається з заяви позивача та підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , до 1992 року проживав без офіційної реєстрації місця мешкання на території м. П`ятихатки Дніпропетровської області, а вже 06 лютого 1992 року зареєстрував там адресу місця проживання офіційно. 28 серпня 2019 року Добропільським міським відділом Головного управління в Донецькій області Державної міграційної служби [PERSON] було роз`яснено у відповіді на його запит, що з 04 квітня 2014 року функції реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб делеговані органам місцевого самоврядування, а тому територіальними підрозділами ДМС не виконуються, у зв`язку з чим йому було рекомендовано з питанням щодо підтвердження реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання звернутись до органів місцевого самоврядування. (а.с.20) Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження в тому числі справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік справ про встановлення фактів, що мають значення, які розглядаються судом, закріплений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України, даний перелік не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Тобто, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; \~ \~ \~ \~встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. В п. 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. [PERSON] у своїй заяві послався на те, що встановлення факту його постійного проживання станом 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року на території, яка стала територією України, має юридичне значення для заявника та породжує для нього юридичні наслідки, а саме підтвердження громадянства та отримання паспорту громадянина України. Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України. Пунктом 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого\~Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням згідно п. 92 даного Порядку приймають органи міграційної служби. Відповідно до п. 90 цього Порядку Головне управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України. Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, начальник головного управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (стаття 57 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). З урахуванням того, що в судовому засіданні встановлено факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року, та на 13 листопада 1991 року, що підтверджується показання свідків, а представником Головного управління Державної міграційної служби України у Донецькій області під час розгляду справи не були надані докази, які б спростували твердження [PERSON] щодо його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, тому суд приходить до висновку про задоволення заяви [PERSON] про встановлення юридичного факту. Згідно вимог\~ст. 141 ЦПК України, Закону України "Про судовий збір", з позивача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у виді судового збору в сумі 768,40 грн. Натомість, позивач звернувся до суду з клопотання про звільнення його від сплати судового збору у зв`язку з важким матеріальним становищем, в обґрунтування чого зазначив, що він є самотньою особою, та у зв`язку з тим, що ним не підтверджено громадянство України та він не має паспорта громадянина України, тому не може ніде офіційно працевлаштуватися, отже не має будь яких доходів. Суд вважає, що у справі наявні підстави для звільнення позивача від сплати судового збору, а отже, на підставі ч. 3 ст. 136 ЦПК України, у зв`язку з важким матеріальним становищем, позивача слід звільнити від сплати судового збору в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved