Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ "ПВК "КБ ПОЖСПЕЦМАШ" про стягнення заборгованість по заробітній платі - 20925,31 грн., компенсації за невикористані дні відпустки - 5120,34 грн., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, моральної шкоди - 3000,00 грн. та понесених судових витрат. Свої вимоги аргументує тим, що він з 21.11.2019 по 11.01.2021 перебував у трудових відносинах з відповідачем. Проте, з вини відповідача при звільненні не отримав заробітну плату з 01.11.2020 по 11.01.2021, компенсацію за невикористану відпустку та внаслідок бездіяльності відповідача щодо виплати заробітної плати переніс сильне нервове потрясіння, що було зумовлено безгрошів`ям та перенесенням хвороби COVID-19. У судове засідання позивач не з`явився, однак подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та подав уточнення до позовної заяви щодо розміру середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення - 44604,27 грн. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, а також не подав відзиву на позовну заяву і не повідомив про поважні причини неявки в судове засідання, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить оголошення Прилуцького міськрайонного суду про виклик до суду розміщеного на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет pr.cn.court.gov.ua. У зв`язку з цим суд на підставі ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про можливість задоволення позову з наступних підстав. Як вбачається з копії трудової книжки серії [NUMBER] позивач з 21.11.2019 по 11.01.2021 перебував у трудових відносинах з ТОВ "ПВК "КБ ПОЖСПЕЦМАШ" (а.с.22-23). Наказом №20-к від 11.01.2021 позивача звільнено з роботи з 11.01.2021 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, наказом передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 14 календарних днів за період з 01.07.2020 по 11.01.2021 (а.с.20). Згідно довідки форми ОК-5 від 18.01.2021 виданої Прилуцьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Чернігівської області, заробітна плата за вересень 2020 становить 11027,73 грн., за жовтень 2020 - 7694,92 грн. (а.с.12-16). Відповідач заборгованості перед позивачем із заробітної плати не спростував, доказів, що заборгованість була погашена повністю чи частково, не надав, свого розрахунку заборгованості не навів. Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата повинна виплачуватися регулярно в робочі дні в терміни встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. Відповідно до вимог ст.24 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зі змісту ст.21 КЗпП України випливає, що трудовий договір є двостороннім договором між працівником та роботодавцем, які по відношенню один до одного мають відповідні права та обов`язки. Інші суб`єкти мають право втручання у взаємовідносини цих сторін лише у випадках та в порядку передбаченому чинним законодавством. Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України підставою припинення трудового договору, крім іншого, є ініціатива працівника. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 статті 15 ЗУ «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно ст.83 КЗпП України ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки», при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки. Згідно ст.ст.74-84 КЗпП України громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Оплата відпусток прирівнюється до заробітної плати і обкладається податком на доходи з фізичних осіб і відображається у формі 1 ДФ з ознакою доходу 101. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді спору про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно ст.83 КЗпП вона може бути стягнута на вимогу працівника за вci дні невикористаної ним основної щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи, а в разі, якщо працівник не використав щорічну відпустку i за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за вci дні невикористаної відпустки, виходячи iз середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. У відповідності з ч.1 ст.116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки підприємство, установа, організація згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сумм власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на корить працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п.2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року зі змінами, якою був затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат i допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробiтної плати на середньомiсячне число робочих днів у розрахунковому перiодi. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України). Як вказано у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи і не спростовано відповідачем, останній, як роботодавець, до теперішнього часу, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП України, не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористані дні відпустки. Тому, заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 20925,31 грн. та 5120,34 грн. відповідно підлягають задоволенню. У зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, за період з 11.01.2021 по день звернення до суду. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з розрахунку здійсненого позивачем у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» на підставі довідки пенсійного фонду, та, зважаючи на те, що відповідач заперечень проти вказаного розміру середньоденного заробітку позивача не надав, а тому вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, вважає за можливе покласти в основу судового рішення. Враховуючи викладене, виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача, який становить 550,67 грн., та періоду затримки виплати заробітної плати у 81 робочих днів, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, становить 44604,27 грн. Щодо стягнення моральної шкоди суд враховує тривалість вимушених змін у житті позивача внаслідок неотримання заробітної плати, небажання відповідача добровільно вирішити ситуацію щодо її виплати, виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що вимога про стягнення 3000,00 грн. в рахунок моральної шкоди підлягає задоволенню. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, тому судовий збір у сумі 3178,00 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved