Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Національного Авіаційного Університету № 21-к від 16.01.2017, яким звільнено за ч.1 ст.40 КЗпП України, поновити позивача на раніше займаній посаді проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку НАУ, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.01.2017 по час ухвалення рішення у справі, стягнути всі суми, що належать на день звільнення, в тому числі за невикористану відпустку, допустити рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання. В обґрунтування своїх вимог позивач та його представник зазначили, що наказом в.о. ректора НАУ [PERSON] № 1089/к від 25.10.2016 року позивача було поновлено на посаді проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку НАУ з 20.08.2015 року, на підставі рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 15.04.2016 року. Наказом в.о. ректора НАУ [PERSON] № 21/к від 16.01.2017 року позивача звільнено з посади проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку у зв»язку зі скороченням чисельності працівників за ч.1 ст.40 КЗпП України, що відбулося, на думку позивача, із грубим порушенням норм діючого законодавства. 26.10.2016 року заступником Міністра освіти та науки України затверджені зміни до штатного розпису НАУ з 26.10.2016 року, згідно з якими введені наступні посади ректорату: проректор з навчальної та виховної роботи, проректор з економіки та адміністративно-господарської роботи, проректор з науково-технічного співробітництва, проректор з міжнародного співробітництва. Вказаним наказом виведено зі спеціального фонду бюджету НАУ посаду проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку університету та інші посади. 26.10.2016 року відповідно до наказу в.о. ректора НАУ [PERSON] № 411/од «Про штатний розпис НАУ» введено в дію зміни до штатного розпису університету, затверджені Міністерством освіти і науки України 26.10.2016 року. Проте, згідно чинного статуту НАУ, затвердженого Наказом Мінісчтерства освіти і науки України від 28.12.2016 року посади проректорів залишились незмінними. Фактично скорочення штату працівників НАУ не відбулось, а була здійснена заміна назв посад проректорів. При звільненні позивача було порушено вимоги ст.49-2 КЗпП України, роботодавець повинен запропонувати працівникові всі вакантні посади, які з»явились на підприємстві з моменту попередження працівника про майбутнє звільнення до дня такого звільнення включно. 31.10.2016 року позивачу вручено письмове попередження про те, що останній підлягає звільненню з роботи у зв»язку зі скороченням штатної чисельності з 31.12.2016 року за п.1 ст.40 КЗпП України. Отже позивачу не була запропонована посада за відповідною професією з моменту попередження про звільнення та до звільнення, при цьому посади проректорів у штатному розписі НАУ залишались вакантними навіть на момент його звільнення. На час звільнення позивач мав суттєві переваги перед іншими працівниками в розумінні критеріїв, визначених ч.1 ст.42 КЗпП України, а тому роботодавець діяв з порушенням ст.42 КЗпП України. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві та зазначили, що позивачу не було запропоновано написати заяву на переведення на вакантні проректорські посади. На обговорення Вченої ради не виносилось питання щодо переведення [PERSON] на одну з вакантних проректорських посад. На момент попередження [PERSON] про його звільнення з роботи у зв»язку зі скороченням штатної чисельності 31.10.2016 року були вакантні посади проректора з міжнародного співробітництва, проректора з економіки та адміністративно-господарської роботи та проректора з навчальної та виховної роботи, а посада проректора з науково-технічного співробітництва залишалась вакантною до 01.03.2017 року. Позивачу не пропонувалась робота на посаді доцента ННІЕБ, позивачем не підписувався акт від 07.11.2016 року. Представник відповідача та представник 3-ї особи в судовому засіданні позовні вимоги визнали в частині виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку з 17.01.2017 року по 24.01.2017 року, в решті позовних вимог заперечували у повному обсязі, пояснили, що позивачу пропонувалась посада доцента інституту екологічної безпеки, виходячи з того, що позивач має кваліфікацію інженера хіміка-технолога, у 1987 р. присуджено наукову ступінь кандидата технічних наук, у 2004 році присвоєно вчене звання доцента, посада доцента інституту екологічної безпеки відповідала професії і спеціальності позивача, 07.11.2016 року позивач погодився з пропозицією на зайняття посади доцента, тому інші посади не пропонувались. Посада проректора з науково-технічного співробітництва, яка була вакантною на час попередження позивача про звільнення планувалась для виконання робіт військового напрямку, позивачу не пропонувалась. Університет виконав вимоги ч.2 ст.40, ст.49-2 КЗпП України належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача та 3-ї особи, дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) При цьому, саме сторони згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень, окрім підстав звільнення від доказування, які прямо передбачені ЦПК України. Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач з 11.04.2000 року працює в Національному авіаційному університеті. 25.02.2009 наказом №130/к від 11.03.2009 на позивача, кандидата технічних наук, доцента, директора Інституту заочного та дистанційного навчання, покладено виконання обов`язків проректора із заочного та дистанційного навчання. 11.11.2009 позивача на підставі наказу №675/к від 11.11.2009 переведено на посаду проректора із заочного та дистанційного навчання університету на умовах контракту. 23.10.2014 позивача на підставі наказу №622/к від 24.10.2014 переведено на посаду проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку НАУ на умовах контракту. Наказом в.о. ректора НАУ [PERSON] № 1089/к від 25.10.2016 року позивача [PERSON] було поновлено на посаді проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку НАУ та відновлено дію контракту з 20.08.2015 року, на підставі рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 15.04.2016 року №760/3707/16-ц. 26.10.2016 року заступником Міністра освіти та науки України затверджені зміни до штатного розпису НАУ з 26.10.2016 року, згідно з якими введені наступні посади ректорату: проректор з навчальної та виховної роботи, проректор з економіки та адміністративно-господарської роботи, проректор з науково-технічного співробітництва, проректор з міжнародного співробітництва. Виведено зі штатного розпису посади: першого проректора, проректора з науково-педагогічної роботи, проректора з науково-педагогічної та виховної роботи, проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку, проректора з науково-педагогічної роботи та міжнародних зв»язків, проректора з розвитку та міжнародних зв»язків. 26.10.2016 року відповідно до наказу в.о. ректора НАУ [PERSON] № 411/од «Про штатний розпис НАУ» введено в дію зміни до штатного розпису університету, затверджені Міністерством освіти і науки України 26.10.2016 року. 31.10.2016 року позивачу вручено письмове попередження про те, що останній підлягає звільненню з роботи у зв»язку зі скороченням штатної чисельності з 31.12.2016 року за п.1 ст.40 КЗпП України. Наказом в.о. ректора НАУ [PERSON] № 21/к від 16.01.2017 року позивача звільнено з посади проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку у зв»язку зі скороченням чисельності працівників за ч.1 ст.40 КЗпП України. Віповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як-от: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992р. розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Як вбачається з наданих представниками відповідача письмових доказів, в НАУ, мале місце скорочення штату та чисельності працівників. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства. На виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України позивач був своєчасно попереджений про наступне звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників за два місяці. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України від 01.04.2015 р. у справі за №6-40цс 15, яка у відповідності з вимогами ст.360-1 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Частиною 1 статті 34 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що безпосереднє управління діяльністю вищого навчального закладу здійснює його керівник (ректор, президент, начальник, директор), права якого визначаються статутом. Відповідно до п.7 ч.3 ст.34 Закону України «Про вищу освіту» керівник вищого навчального закладу в межах наданих йому повноважень призначає на посаду та звільняє з посади працівників. Згідно ст.36 Закону України «Про вищу освіту» колегіальним органом управління вищого навчального закладу є Вчена рада, повноваження якої встановлюються статутом. Так, відповідно до п.5.2.2 Статуту НАУ ректор в межах наданих йому повноважень призначає за поданням Вченої ради НАУ першого проректора, проректорів, визначає їх службові обов`язки та звільняє їх з роботи. Наказом № 418/од від 27.10.2016 року введено в дію рішення Вченої ради НАУ з питання «Про приведення організаційно-штатної структури НАУ до вимог Закону України «Про вищу освіту», Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» та інших правових актів у сфері організаційної діяльності державних установ. Відповідно до п.3.3.2 рішення Вченої ради, погоджено звільнення проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що на момент попередження [PERSON] про його звільнення з роботи у зв»язку зі скороченням штатної чисельності 31.10.2016 року були вакантні посади проректора з міжнародного співробітництва, проректора з економіки та адміністративно-господарської роботи та проректора з навчальної та виховної роботи, а посада проректора з науково-технічного співробітництва залишалась вакантною до 01.03.2017 року. Дані вакантні посади позивачу не пропонувались, на засідання Вченої ради не вносилась пропозиція про погодження переведення позивача на вакантні посади проректорів, що свідчить про порушення установленого законом порядку звільнення позивача. Як зазначив в своїх запереченнях представник відповідача позивачу було запропоновано посаду доцента ННІЕБ та позивач погодився з даною пропозицією, що підтверджується актом від 07.11.2016 року. В зв»язку з погодженням позивача на переведення на посаду доцента, йому не пропонувались інші посади, також позивач не відповідав вимогам для зайняття посади проректора з науково-технічного співробітництва. Відповідно до п.5.3.3. Статуту кандидат на посаду проректора Університету повинен бути громадянином України, вільно володіти українською мовою, мати вчене звання та науковий ступінь, стаж науково-педагогічної діяльності не менше ніж п»ять років у вищих навчальних закладах III- IV рівнів акредитації - не менше трьох років. В судовому засіданні встановлено, що позивач має вищу освіту, кваліфікацію інженера хіміка-технолога, присвоєно наукову ступінь кандидата технічних наук, у 2004 році присвоєно вчене звання доцента, тобто позивач відповідав критеріям для зайняття посади проректора, в т.ч. і проректора з науково-технічного співробітництва. Позивач в судовому засіданні категорично заперечував, що він погодився з пропозицією на зайняття вакантної посади доцента ННІЕБ, акт від 07.11.2016 року він не підписував. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 8870 від 21.07.2017 року, експертом зазначено, що встановити, чи виконаний підпис від імені [PERSON] у графі «з пропозицією погодився» акту від 07.11.2016 року самим [PERSON] чи іншою особою, не виявилось можливим. Враховуючи, що в судовому засідання відповідачем не надано належних доказів про пропонування позивачу та прийняття позивачем пропозиції на зайняття посади доцента, інші вакантні посади, в тому числі проректорів, позивачу не пропонувались, суд приходить до висновку, що відповідачем належним чином не виконані вимоги ч.2 ст.40 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, НАУ мав можливість перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, проте не запропонував позивачу всі вакантні посади, що появилися в університеті з дня попередження про вивільнення до дня звільнення, які міг виконувати позивач з урахуванням його освіти, кваліфікації й досвіду роботи. При вирішенні питання призначення на посаду проректора з економіки та адміністративно-господарської роботи відповідачем надано перевагу кандидатурі [PERSON], який не має наукового ступеня та вченого звання, стаж в роботи в НАУ складає 1 рік 7 місяців. Відповідачем не враховано, що позивач має більш високу кваліфікаціюю та більший стаж роботи в університеті. Суд вважає, що звільнення позивача відбулося з порушенням установленого законом порядку, а тому він підлягає поновленню на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Закон у відповідності до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій ст. 235 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Так, позивач підлягає поновленню на роботі саме з 16.01.2017 року на посаді проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного розвитку НАУ. Щодо самого оскаржуваного наказу та вимоги про його скасування судом. Так, суд, як і будь-який інший орган по розгляду трудових спорів, не має адміністративних повноважень, тому він не може скасовувати накази, оскільки чинним законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, чітко визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу. До повноважень суду належить лише перевірка законності наказу. Тобто законодавством наділено працівника правом звернення до суду з позовом про визнання недійсним (незаконним) стягнення, оголошеного працівникові. Таким чином, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог про скасування оскаржуваного наказу. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу Відповідно до довідки відповідача від 14.03.2017 року одноденний середній заробіток позивача становить - 356,95 грн. (а.с.55). Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.01.2017 року по 26.10. 2017 року становить 69605 грн. 25 коп.(356,95 грн. х 195 роб.дні) . Відповідно до платіжної відомості за січень 2017 року [PERSON] отримав 31.01.2017 року 33128 грн., 07.02.2017 року [PERSON] отримав 9550,36 грн., тобто позивач на день розгляду справи отримав всі суми, що належали до виплати на день звільнення. Позовні вимоги про стягненню всіх сум, що належали на день звільнення задоволеню не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в сумі 1336 грн. В силу п.п.2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України та ч.5 ст.235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі та в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 6327 грн. 25 коп. слід допустити до негайного виконання.

Outcome: partial