Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом про встановлення факту її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 2002 року; визнання майна, а саме: квартири за адресою [ADDRESS]; квартири за адресою [ADDRESS]; нежилих приміщень № 1-11 (включно) загальною площею 105,80 кв.м., що розташовані у медичному центрі за адресою м. Київ, [ADDRESS]; автомобіля Hondа Accord, державний номер [NUMBER]; автомобіля Toyota Land Cruiser, державний номер [NUMBER] - спільним майном її з [PERSON] та визнання недійсними: договору купівлі - продажу квартири за адресою [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 01.03.2012 р. за реєстраційним номером № 292; договору дарування квартири за адресою [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 01.03.2012 р. за реєстраційним номером № 290; договору дарування нежилих приміщень №1-11 (включно) загальною площею 105,8 м.2, що розташовані у медичному центрі за адресою м. Київ, [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. 16.03.2012 р. за реєстраційним номером № 452 та договору купівлі - продажу автомобіля Toyota Land Cruiser, державний номер [NUMBER]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 19.12.1995 р. по 23.05.2006 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], проте з кінця 2002 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] 01.06.2006 р. між нею та [PERSON] було укладено шлюб. У 2011 р. [PERSON] припинив шлюбні відносини та ведення спільного господарства. За час спільного проживання з [PERSON] ними було придбане наступне майно: квартира за адресою [ADDRESS]; квартира за адресою: [ADDRESS]; нежилі приміщення № № 1-11, загальною площею 105,80 кв.м. у медичному центрі, розташованому за адресою: м. Київ, [ADDRESS]; автомобіль Honda Accord, державний реєстраційний номер [NUMBER], та автомобіль Toyota Land Cruiser, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Оскільки вказане майно набуте у період спільного проживання з відповідачем [PERSON] однією сім'єю, тому просить визнати спірне майно спільною сумісною власністю, згідно положень ст. ст. 60, 63, 65, 74 СК України. Їй стало відомо, що [PERSON] без її згоди відчужив належне їм спільне майно за цивільно-правовими угодами, згоди на укладення яких вона не надавала, а тому вважає, що договори дарування та купівлі-продажу, укладені [PERSON] з відповідачами, повинні бути визнані недійсними з підстав встановлених ст. ст. 203, 215, 369 ЦК України. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2014 року зазначений позов [PERSON] було задоволено частково. Визнано, що автомобіль Toyota Land Cruiser, державний реєстраційний номер [NUMBER], був спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], в іншій частині позову відмовлено; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 356 грн. 70 коп. витрат, пов'язаних з оплатою судового збору (т. 2, а.с. 60-64). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.09.2014 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29.04.2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та ухвалене нове рішення про часткове задоволення цих вимог (т. 2, а.с. 122-126). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2014 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 10.06.2014 року скасоване, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2, а.с. 156-158). Апеляційний суд м. Києва рішенням від 1 квітня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним скасував та ухвалив у цій частині нове рішення, яким визнав недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», укладений 31 березня 2012 року між [PERSON] та ТОВ «Євро-Партнер»; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін (т. 2, а.с. 193-196). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року касаційну скаргу представника [PERSON] було відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року в частині, залишеній без змін рішенням апеляційного суду та рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року залишено без змін (т. 2, а.с. 241-242). Постановою Верховного суду України від 08 червня 2016 року ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 1 квітня 2015 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва (т. 3, а.с. 68-72). У ході розгляду справи за клопотанням представника позивача [PERSON] ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017р. позов [PERSON] у частинні заявлених вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Тоyоtа Lаnd Сruіsеr, н.з. [NUMBER], від 31.03.2012 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Євро-Партнер» залишено без розгляду (т. 3, а.с. 191). Також за клопотанням представника позивача ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 р. заявлені вимоги [PERSON] у частинні вимог про визнання автомобіля Тоyоtа Lаnd Сruіsеr, державний номер [NUMBER], спільним майном [PERSON] та [PERSON] залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги та викладені у позові обставини. Позивач додатково пояснила, що з відповідачем [PERSON] вона проживала однією сім'єю з 2002 року, спочатку жили на [PERSON]України, потім мешкали на бульв. Давидова у квартирі матері відповідача до 2004 року. Тоді у неї був замкнутий спосіб життя, її водій возив на автомобілі, вона з 2000 до кінця 2004 року працювала директором АТ «Лукойл», у подальшому звільнилася з роботи, оскільки хотіла сім'ю, стала домогосподаркою для [PERSON], вела їхнє господарство. У них були спільний бюджет, спільні права і обов'язки, вона також мала свої заощадження. [PERSON] працював її заступником. Від свого батька у 2002 р. вона отримала 70 000 дол. США спадщини від її дідуся за продаж антикваріату. На той час вона отримувала значно більшу від відповідача заробітну плату, при цьому кошти використовували спільно. Матері [PERSON] вона відремонтувала у м. Броварах будинок, який продали. Вона, як генеральний директор, офіційно отримувала заробітну плату у розмірі 1 000 дол. США, також були преміальні від 20 000 до 30 000 дол. США., в той час як відповідач отримував 4 500 грн. (800 дол. США), заощаджених коштів у нього було близько 10 - 20 000. З колишнім своїм чоловіком у шлюбі вона перебувала до 23.05.2006 р., проте фактично не проживала вже з 2002 року. При цьому вона приховувала факт розпаду сім'ї з колишнім її чоловіком та на прохання останнього шлюб не розривала з моральних міркувань у зв'язку з роботою на «Лукойлі», де сім'я була в пріоритеті. З 2002 року відповідач з нею проживав постійно, з ним разом по декілька місяців їздили у відрядження на автомобілі в м. Одесу, в Крим, по Україні, у 2002 р. [PERSON] їй віддавав всю свою заробітну плату, яку вона зберігала. [PERSON] вона повністю довіряла, тому не сперечалася в оформленні права власності на його ім'я, за 10 років проживання вони жодного разу не сварились. Нежитлові приміщення за інвестиційним договором їм допомогла придбали мати [PERSON], яка працювала в БТІ, кошти за це майно вона платила разом з [PERSON], де також разом робили ремонт. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечували. Відповідач [PERSON] пояснив, що він вперше побачив позивача в квітні 2002 року коли прийшов на роботу заступником директора в ДП «Луксервіс», де директором була позивач. На той час він був одружений та проживав з першою дружиною [PERSON], з якою офіційно розірвав шлюб в кінці 2004 року, проте з [PERSON] він продовжував спільно проживати і вести господарство, разом з нею виховували сина, з ними ще часто періодично жила сестра першої дружини, всі вони мешкали у його квартирі [ADDRESS]. У придбання квартири по [ADDRESS], вартість якої 42 000 дол. США, вклали кошти його матері, батька та його сім'ї з першою дружиною з метою купівлі квартири його сину, який був неповнолітній, тому він і подарував квартиру синові. Квартиру на Русанівській набережній він купував для свого проживання за кошти від спадщини його батька, де зробив ремонт, сплативши 92 000 дол. США. Нежитлові приміщення по пр-ту Науки вартістю 60 000 дол. США придбали за проданий у 2005 р. гаражний бокс батька та квартири його матері на бул. Давидова, оскільки його батько мріяв придбати майно для господарської діяльності. Автомобіль Тойота купив у 2008 р., кошти вносив з раніше проданого ним автомобіля Тойоти, 2007 р.в. Автомобіль Опель продав у 2003 р. Автомобіль Хонда, 2005 р.в., купував у 2005 р., який йому видали по гарантії після повернення також автомобіля Хонда, що зламався, з доплатою його особистих коштів 3 000 дол. США. До реєстрації шлюбу з позивачем він з [PERSON] не проживав та спільне господарство не вели. Зуcтрічались вони декілька разів, мали окремий бюджет. Позивач була у шлюбі з [PERSON] до травня 2006 р. з яким жила спочатку по вул. Бастіонній, потім на бул. Л. Українки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Також відповідач [PERSON] була допитана у якості свідка, при цьому пояснила, що її син [PERSON] по телефону 01.06.2006 року її повідомив, що зайшов з [PERSON] в ЗАГС, де їх розписали. Позивача вона вперше побачила в липні 2006 року. У 2004 р. син [PERSON] та невістка [PERSON] робили ремонт у квартирі на вул. Вишгородській у м. Києві, тому жили у неї, в той час посварились та розірвали шлюб лише документально. В кінці літа 2004 року своєю сім'єю [PERSON] та [PERSON] з їхнім сином [PERSON] після закінчення ремонту переїхали жити в свою квартиру. На [ADDRESS] у м. Києві 31.08.2004 року квартиру придбали для [PERSON]. Спірну нерухомість купували за продану квартиру, за кошти вкладені в бізнес, за спадщину. Ремонт у Броварах позивач не робила. [PERSON] до 01.06.2006 року жив зі своєю сім'єю на вул. Вишгородській та у неї, після укладення шлюбу з позивачем переїхав жити на [ADDRESS] Набережну коли там зробили ремонт. На похованні батька [PERSON] 09.01.2005 року позивача ніхто не бачив, через рік на поминках були [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. В цивільному шлюбі [PERSON] та [PERSON] не жили. Відповідачі [PERSON], [PERSON], представник відповідача ТОВ «Євро-Партнер» в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд повідомлено не було. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача [PERSON], його представника, відповідача [PERSON], свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб з яким розірвано 23.05.2006 року ( т. 1, а.с. 12,213). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON] перебував в шлюбі з [PERSON] до 26 серпня 2004 року (т. 1, а.с. 198). 1 червня 2006 р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] ( т.1, а.с.11). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2012 року їх шлюб розірвано за позовом [PERSON].( т. 1, а.с. 50). Відповідно до п. 1 розділу VІІ "Прикінцеві положення" Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на вказану вище дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.1995 року № 5 роз'яснено, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського шлюбу. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Отже, суд приходить до висновку про неможливість встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 2002 року до 31 грудня 2003 року, оскільки за чинним на той час законодавством України, яке діяло до 1 січня 2004 року, встановлення такого факту не передбачалось. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (ч. ч. 1, 2 ст. 21; ч. 1 ст. 36 Сімейного кодексу України). Відповідно ст. 74 Сімейного кодексу України у редакції чинній до 16.01.2007 року, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. У даній справі у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року складений правовий висновок, відповідно якого: «Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності» (т. 3, а.с. 72). Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 31.08.2004 р. [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 196, 197). 25.04.2006 р. [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстровано в КП БТІ м. Києва 27.04.2006 р. (т. 1, а.с.14, 14 зв.). Відповідно до довідки виданої ПАТ АКБ «Аркада» від 11.05.2012 року № 921/7 [PERSON] уклав договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 638 - НП від 15.11.2004 р. та повністю проінвестував за рахунок особистих коштів нежитлове приміщення № 11 за будівельною адресою: [ADDRESS]. При цьому на інвестування кошти були внесені двома частинами, а саме: 15.11.2004 р. в розмірі 106 013, 25 грн. та 30.11.2004 р. в розмірі 247 319, 73 грн. (т. 1, а.с. 199). Повна вартість вищевказаного нежитлового приміщення загальною площею 105,82 кв.м. складає 353 332, 98 грн. ( т. 1 а.с. 200). Свідоцтво про право власності на зазначені спірні нежитлові приміщення з [ADDRESS] було видано на ім'я [PERSON] 29 серпня 2007 р. ( т. 1 а.с. 13). Автомобіль «Хонда Аккорд», держ. номер [NUMBER], було придбано [PERSON] відповідно до довідки УДАІ м. Києва 01.12.2005 р. (т. 1, а.с. 16, 86). Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 01.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 292, [PERSON] відчужив [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т. 1, а.с. 81-82). Відповідно договору дарування, укладеного 01.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 290, [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] ( т.1 а.с. 79-80). За договором дарування нежилих приміщень № 1-11, загальною площею 105,80 кв., які розташовані в [ADDRESS], укладеним 16.03.2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., [PERSON] подарував вказане нерухоме майно [PERSON] (т. 1, а.с. 15). Допитана судом свідок з боку позивача [PERSON] засвідчила, що з позивачем вони близькі друзі. [PERSON] в житті [PERSON] з'явився у 2002 р., з того часу почали зуcтрічатися, вона у них один раз була в гостях коли вони жили на Лесі Українки, там бачила чоловічі речі, [PERSON] тоді не було, у подальшому сторони переїхали на Лівий берег. Вона неодноразово зуcтрічала позивача, [PERSON] та сина [PERSON] біля будинку на [ADDRESS]. У листопаді 2003 р. вона (свідок) відкрила ресторан, де відмічали свята. [PERSON] з нею обговорювала свої витрати з чоловіком. [PERSON] та [PERSON] разом почали жити з 2003 р., [PERSON] був водієм [PERSON], вони багато їздило в круїзи, у 2002-2003 рр. вони разом купували продукти, разом приходили в ресторан, рахунки за ресторан платили разом, часто платила [PERSON]. Позивач із забезпеченої сім'ї, добре заробляла, майно купувалось переважно за гроші Тетяниної сім'ї. Свідок [PERSON] засвідчила, що позивача знає 20 років, обслуговувала [PERSON], як майстер по манікюру та педікюру, часто з нею зуcтрічалась на роботі, на [ADDRESS], на [ADDRESS]. З [PERSON] позивач познайомилась дуже давно, він приходив до [PERSON] після роботи десь у 2002-2003 роках, остання готувала йому обіди. На [ADDRESS] вона допомагала [PERSON] сумки з базару приносити. В квартирі матері позивача на Печерську вона бачила [PERSON] один раз коли він привозив рибу. З позивачем вона зуcтрічалась раз на місяць, з відповідачем рідко зуcтрічалась, бо він зайнятий, за весь час бачила його разів зо два. Позивач у квартирі матері [PERSON] у м. Броварах зробила ремонт, на якусь квартиру гроші позичав батько [PERSON], на яку саме і яку суму їй не відомо. [PERSON] була фінансово забезпечена, їздила з чоловіком по світу за кордон. На [ADDRESS] вона обслуговувала [PERSON] десь у 2004 р., бачила там [PERSON] який ішов на стоянку до машини, на Русанівській набережній вона бачила чоловічі речі, роки не пам'ятає. Про фінанси та спільні витрати сторін їй не відомо. Свідок [PERSON] засвідчила, що вона працювала хатньою працівницею у матері позивача, де познайомилась у 2003 р. з [PERSON]. Тоді ж десь у 2003 р. бачила [PERSON], який інколи заїжджав до матері [PERSON] на [ADDRESS], сторони були як пара, відповідач сидів за столом, пив чай, спілкувався з матір'ю позивача про сімейні справи. Вона також прибирала у 2004 році у квартирі по [ADDRESS], ключі від якої їй давала позивач, де були чоловічі та жіночі речі, там вона бачила [PERSON] та час від часу [PERSON]; пізніше вона була на Русанівській набережній. Від позивача та матері позивача їй відомо, що квартиру на [ADDRESS] сторони купували разом за кошти позивача. В подальшому вона зі своїм чоловіком орендували квартиру по [ADDRESS], гроші за яку платили позивачу. У квартирі на [ADDRESS] вона була один раз, відповідача там не було, чи зуcтрічались тоді сторони вона не знає. Про фінансові речі і бюджет позивача та відповідача [PERSON] їй не відомо. Зі слів матері [PERSON] більшість сімейних витрат були за кошти позивача. Свідок з боку відповідачів [PERSON] засвідчила, що [PERSON] її колишній чоловік, про позивача раніше чула, як про директора фірми де робив [PERSON]. З [PERSON] вона була в шлюбі з 1990 р. по 2004 р., спочатку проживали у її батьків, потім в [ADDRESS], мають спільного сина [PERSON], [INFO], який жив з ними, з ними також проживала її сестра [PERSON] [PERSON] Після розірвання шлюбу [PERSON] продовжував постійно жити з ними на вул. Вишгородській до літа 2006 року, за виключенням часу поїздок у відрядження, бо йому в той час не було де проживати, при цьому продовжували вести спільний побут. Квартиру на [ADDRESS] вони купували за спільною домовленістю, на це збирали гроші, вона робила на фірмі «Е.Л.Ф. центр» головним бухгалтером, в яку вклали [PERSON] заощадження більше 20 000 дол. США під проценти десь у 1999 р., доходи за це отримали вдвічі більше. Вони домовлялися, що квартира на [ADDRESS] буде їхньому сину [PERSON], тому до повноліття сина здавали її в оренду для репетиторів сина в інститут. Автомобіль [PERSON] купив по гарантії, замінивши попередньо куплену машину Хонда, доплативши декілька тисяч доларів. Нерухомість на пр-ті Науки купувала за свої кошти мати [PERSON], яку хотіла здавати в оренду. Квартиру на Русанівській набережній купували, щоб [PERSON] міг жити окремо, за гроші за спадщину батька [PERSON], туди жити [PERSON] переїхав в травні 2006 року. Позивач була директором [PERSON] на «Лукойлі» і використовувала його, як водія. Свідок [PERSON] засвідчила, що [PERSON] є колишній чоловік її сестри [PERSON], з яким її сестра у 2004 році формально розлучилася, проте після цього ще декілька років вони жили разом по вул. Вишгородській. Вона мешкала там з ними у трикімнатній квартирі. Після розлучення у [PERSON] з [PERSON] були хороші сімейні відносини десь до середини 2006 р. Потім [PERSON] прийняв рішення виїхати від них, тоді [PERSON] повідомила, що у [PERSON] є якісь стосунки з іншою жінкою. Квартиру на [ADDRESS] купив [PERSON] за гроші які він вклав в бізнес, на Русанівській набережній [PERSON] купував квартиру зі своєю матір'ю за спадщину від батька. По вул. Вишгородській [PERSON] постійно проживав до 2006 року однією сім'єю з [PERSON] та сином, інколи їздив у відрядження. Свідок [PERSON] засвідчила, що працювала брокером, на прохання матері [PERSON] вона знайшла по пр-ту Науки нежитловий фонд, який інвестувала [PERSON]. Також остання зверталася до неї за пошуком житла, тоді вона й познайомилася з [PERSON]. Підібрала квартиру на [ADDRESS], яку [PERSON] з дружиною [PERSON] дивились разом та вибрали, як варіант, при цьому оформлювали квартиру на [PERSON] за гроші сім'ї, допомагала грошима [PERSON]. [PERSON] жив на вул. Вишгородській, вона туди заїжджала на ним. На Русанівській набережній квартиру оформили на [PERSON] у 2005-2006 роках, гроші за неї платив [PERSON]. Свідок [PERSON] засвідчив, що [PERSON] був його сусідом по вул. Вишгородській, знає [PERSON] з 1995 р., ходили в гості один до одного, зустрічались в під'їзді, [PERSON] жив з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] до 2005 року, завжди були разом, часто в них бачив ще сестру [PERSON]. У 2005 р. [PERSON] пропав, [PERSON] сказала, що розлучились, з того часу [PERSON] став з'являтися рідше. [PERSON] йому говорив, що він з матір'ю хоче [PERSON] купити квартиру. Свідок [PERSON] засвідчив, що знає [PERSON] з 1999 року, як співробітника та товариша. Позивач була керівником [PERSON], сторін по справі він бачив по роботі та на ділових зустрічах. З 2004 по 2006 р.р. [PERSON] жив на Куренівці зі своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON], він заїжджав до [PERSON] на [ADDRESS], вони разом зустрічались та відпочивали сім'ями. З 2006 р. по 2012 р. [PERSON] проживав на Русанівці. Про відносини [PERSON] з позивачем йому не відомо. Свідок [PERSON] засвідчив, що близько з 1995 року знайомий з [PERSON], разом працювали до 1998 року. З 2002 по 2006 р.р. [PERSON] жив на [ADDRESS] з [PERSON] та сином [PERSON], ще з ними жила сестра [PERSON], він (свідок) мешкає через дорогу. [PERSON] жив у своєї матері на Печерську. Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 зазначеного Кодексу, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і ( або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За вимогами ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може прийняти до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки вони не підтверджують обставин придбання позивачем та відповідачем [PERSON] спірного майна в результаті їх спільної праці та за спільні грошові кошти, ведення ними спільного господарства, виконання взаємних прав і обов'язків та не спростовують наявні у справі письмові докази. Окрім цього, показами даних свідків надані відомості про епізодичні зустрічі позивача та відповідача [PERSON], проте останні разом працювали, відповідач був водієм позивача, також пояснення свідків не конкретизовані в часі подій, ґрунтуються на припущеннях та інформації, яку свідки отримали безпосередньо від позивача. Свідок [PERSON] - колишня дружина [PERSON] та її сестра свідок [PERSON] пояснили, що [PERSON] з 2004 до літа 2006 року проживав разом з ними в квартирі [ADDRESS], при цьому відповідач [PERSON] та [PERSON] у вказаний період часу проживали однією сім'єю. Вказані обставини щодо проживання відповідача [PERSON] також підтверджені свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно відмітки в паспорті, [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] з 07.12.1995 року. Щодо посилання позивача на довіреності на право керування автомобілем, довіреності на доступ до банківської скриньки суд вважає, що надані докази не можуть підтверджувати факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] (т. 2, а.с. 2, 3). Так, як зазначив відповідач [PERSON] та не заперечувалось позивачем, вони разом працювали в ДП «ЛукСервіс» з 2002 по серпень 2004 рік, а тому надані довіреності могли стосуватися підприємницької діяльності. Посилання позивача на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2013 року у справі за її позовом до [PERSON] про стягнення грошової компенсації в порядку поділу майна подружжя, яким встановлено те, що [PERSON] та [PERSON] з вересня 2002 року фактично припинили шлюбні відносини, спільного господарства не вели, проживали окремо за різними адресами, а також посилання на фотоматеріали та покази свідків не спростовує викладеного вище (т. 1, а.с. 139-140; т. 2 , а.с. 5-18). Доводи позивача про те, що спірна квартира [ADDRESS] придбана за спадкові кошти після смерті її діда не були підтверджені жодними доказами і спростовуються договором купівлі-продажу даної квартири в якому вказано, що саме [PERSON] є її покупцем. Відповідач [PERSON] та свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що метою придбання вказаної квартири було бажання придбати житло для сина відповідача [PERSON], що в подальшому [PERSON] і зробив, подарувавши зазначену квартиру [PERSON] Свідок [PERSON] засвідчила, що вона працювала брокером при здійсненні купівлі квартири [ADDRESS] і була присутня при вчиненні правочину у нотаріуса. При цьому свідок підтвердила, що [PERSON] не була присутня при укладенні даного договору купівлі-продажу і усі грошові кошти продавцю були надані безпосередньо [PERSON] З приводу придбання спірного нежитлового приміщення, а також квартири [ADDRESS] позивач пояснила, що вона надавала кошти, які їй надав батько, а також із власних заощаджень. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Проте, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин передачі грошових коштів її батьком і наявності власних заощаджень та використання їх на придбання спірного нерухомого майна. З урахуванням зазначеного суду не доведено факту того, що квартира № [ADDRESS], квартира [ADDRESS] та автомобіль «Хонда Аккорд», які придбані відповідачем [PERSON] до реєстрації шлюбу з [PERSON], були набуті позивачем та відповідачем за час їх спільного проживання, в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. У зв'язку з цим, оскільки зазначене майно не являється спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], то і згоди позивача на відчуження цього майна не було потрібно, а тому суд не вбачає підстав для визнання недійсними правочинів, на підставі яких було відчужено вказане майно. За час перебування у офіційному шлюбі [PERSON] та [PERSON] за [PERSON] було зареєстровано нежиле приміщення з № 1 по № 11 медичний центр, загальною площею 105,80 кв.м., які розташовані за адресою [ADDRESS] (літ.А). Підставою реєстрації було свідоцтво про право власності від 29 серпня 2007 року. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Як зазначено вище, з довідки ПАТ "АКБ "Аркада" № 921/7 від 11 травня 2012 року вбачається, що 15 листопада 2004 року [PERSON] уклав договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 638-НП та 30 листопада 2004 року повністю на 100% проінвестував за рахунок особистих коштів спірне нежиле приміщення. При цьому кошти внесені двома частинами, а саме: 15 листопада 2004 року було внесено 106013 грн. 25 коп. та 30 листопада 2004 року було внесено 247319 грн. 73 коп. (т. 1, а.с. 199, 200). Джерелом для придбання спірного нежилого приміщення були кошти отримані від продажу гаражного боксу № 321, який належав батьку [PERSON] (т. 1, а.с. 208, 209) та кошти від продажу квартири [ADDRESS], яка належала матері [PERSON] (т. 1, а.с. 210, 211). Метою придбання даного приміщення було ведення підприємницької діяльності [PERSON] та відкриття офісного приміщення. Наведене свідчить про те, що [PERSON] довів джерело коштів, за які придбав спірне нежиле приміщення у власність, цим самим відповідач спростував існуючу у сімейному законодавстві презумцію спільного майна подружжя, адже доказів протилежного позивач не надала. Пояснення позивача про отримання доходу від продажу антикваріату та використання даних коштів на придбання спірного майна не підтверджені будь якими доказами. Отже, суд приходить до висновку про те, що спірне нежиле приміщення було придбано за особисті кошти [PERSON], а тому в силу положень ст. 57 СК України є об'єктом особистої приватної власності останнього. Окрім цього, хоча факт отримання [PERSON] правовстановлюючого документа на спірне нежитлове приміщення відбувся 29.08.2007 року, тобто в період зареєстрованого шлюбу з [PERSON], однак фактичне його придбання відбулось до реєстрації шлюбу з [PERSON], а саме 30 листопада 2004 року. Отже, оскільки спірне нежиле приміщення не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, то і згоди [PERSON] на його відчуження не було потрібно, а тому відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування цього приміщення. На підставі викладеного суд вважає, що позов не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, тому не підлягає задоволенню. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed