Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

23 квітня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02.06.2017 [PERSON] отримала у [PERSON] позику в сумі 701500 грн. (сімсот одна тисяча п`ятсот гривень), що підтверджується розпискою, яку позичальник написала та підписала особисто. Позика була використана на придбання квартири. Наскільки відомо позивачці, квартиру було придбано у м. Вишневому Київської області на ім`я матері позичальника [PERSON] , яка на час придбання квартири тривалий час не мала доходів. Позичальник зобов`язалась повернути позику до 31 грудня 2017 року. Зазначила, що сплата процентів в тексті розписки не передбачена, але водночас і не зазначено, що позика є безпроцентною. Строк повернення позики сплив, але станом на 29 січня 2018 року позичальник гроші не повернула. Враховуючи викладене позивач просить суд, стягнути на її користь з відповідачки заборгованість за позикою, що підтверджується розпискою у сумі 701500 грн., проценти у сумі 59492,97 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 57,66 грн., інфляційні витрати у сумі 16930,70 грн. Також просила покласти на відповідачку судові витрати. Ухвалою суду від 04.03.2019 прийнято до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та призначено підготовче засідання. 29.03.2019 р. [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначила, що станом на 26.03.2019 відповідачка заборгованість не сплатила, відзив на позовну заяву не надіслала. Враховуючи викладене, просила прийняти до розгляду її заяву та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за позикою у сумі 701500 грн., проценти у сумі 52256, 02 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 25945,89 грн., інфляційні витрати у сумі 80300,71 грн. та покласти на відповідачку судові витрати (т.1, а.с.49). 29.03.2019 р. [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач познайомилися у 2003 році, коли прибули до Вінницької філії Київського інституту бізнесу та технологій на навчання. Протягом навчання між ними склалися дружні відносини. По завершенню навчання [PERSON] почала вести бізнес, пов`язаний з реалізацією нафтопродуктів. У 2015 році вона запросила [PERSON] працювати з нею в компанії ТОВ "НК ЕНЕРГОГРУП" однак офіційно не працевлаштувала. В обов`язки позивача входив пошук клієнтів для реалізації нафтопродуктів. Сама ж реалізація здійснювалась за вказівкою відповідача. У березні 2017 року у одного з клієнтів ТОВ "ЕНЕРГОГРЕП" виникла заборгованість по сплаті за поставлені нафтопродукти у розмірі 970000 грн. Відповідач звинувачувала у виникненні такої заборгованості позивача, їх відносини погіршилися. До травня 2017 року заборгованість була частково погашена. Непогашеною залишилась заборгованість у розмірі 701500 грн. Відповідач почала вимагати особисто від позивача сплати цієї суми. Почалися погрози відносно [PERSON] з боку [PERSON] та її чоловіка. Крім того, до неї неодноразово приїздили незнайомі їй особи чоловічої статі, які теж погрожували. 02.06.2017 після чергових погроз в свій бік (у тому числі розправою над малолітньою донькою та батьками) [PERSON] під тиском написала [PERSON] розписку, за якою нібито отримала в борг суму в розмірі 701500 гривень. При цьому жодних коштів вона фактично не отримувала. Тим більше, станом на дату цієї розписки у [PERSON] взагалі не було таких коштів, які би вона могла "дати в борг" будь-кому. Вказана розписка складена [PERSON] проти її справжньої волі, внаслідок застосування до неї погроз фізичного насильства та психологічного тиску як до неї, так і до членів її сім`ї, без фактичного отримання таких коштів. На підтвердження зазначеного [PERSON] подала копію заяви про вчинення злочину, копію Витягу з ЄРДР та аудіозапис телефонних розмов позивача з чоловіком відповідача. На підставі викладеного, просила суд визнати недійсним договір позики та покласти на відповідача [PERSON] судові витрати (т.1, а.с.131-134). 20.06.2019 р. до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій зазначено, що станом на 06.06.2019 р. відповідачка заборгованість не сплатила, відзив на позов не надіслала. Оскільки в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог інфляційні втрати нараховано по лютий 2019 року включно, позивачка має право додатково нарахувати інфляційні втрати по квітень 2019 року включно, а 3 % річних з 27 березня по 06.06.2019 р. включно. Згідно розрахунку інфляційні витрати за березень та квітень 2019 р. складають: (701500+80300,71)*100,9 % *100,1% - 701500 = 95225,29 грн. Розрахунок 3% річних з 27 березня по 06 червня 2019 року складають: 25945,89+4151,34=30097,23 грн. Просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 701500 грн., проценти в сумі 52356,02 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 30097,23 грн. та інфляційні втрати у сумі 95225,29 грн. Судові витрати просила покласти на відповідачку (т.1, а.с.107, 108). Ухвалою суду від 25.07.2019 прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним та об`єднано в одне провадження справу №147/464/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики з зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. 10.09.2019 до суду надійшов відзив [PERSON] на зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання договору позики недійсним, в якому зазначила, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] має бути відмовлено в повному обсязі з таких підстав. В зустрічній позовній заяві зазначено, що в 2015 році [PERSON] запросила [PERSON] працювати до себе та офіційно не працевлаштувала. Але дане твердження абсолютно не відповідає дійсності, оскільки в 2015 році [PERSON] самостійно займалася бізнесом, а саме оптовою торгівлею нафтопродуктів, була єдиним засновником та директором ТОВ "Торговий дім "ЕКО ЕНЕРГІЯ". Отже обидві подруги в 2015 році займалися оптовою торгівлею нафтопродуктами, мали спільне коло спілкування: постачальники, покупці, перевізники тощо. [PERSON] створила успішний бізнес та постійно розширює обсяги торгівлі. Станом на 31.03.2017 р. чистий дохід від реалізації продукції на ТОВ «НК ЕНЕРГОГРУП», засновником та директором якого являється [PERSON] , склав 211023500,00 грн., що підтверджується балансом товариства за І квартал 2017 р. На сьогоднішній день товариства [PERSON] орендують та експлуатують 5 автозаправних станцій на території міста Києва, що підтверджується копіями відповідних договорів. Поряд з цим, [PERSON] не змогла побудувати прибуткового бізнесу, з нею не розраховувалися покупці за придбане паливо, суми збитків зростали, тому 20.10.2015 р. [PERSON] передала частку 100 відсотків ТОВ «ЕКО ЕНЕРГІЯ» сестрі [PERSON] , а директором даного товариства було призначено [PERSON] . Дане товариство на сьогоднішній день також проводить господарську діяльність та приносить [PERSON] прибуток. В зустрічній позовній заяві зазначено, що [PERSON] ніяких грошових коштів від [PERSON] фактично не отримувала. Однак, це не відповідає дійсності і головним підтвердженням факту одержання грошових коштів є власноруч написана [PERSON] розписка. Щодо твердження [PERSON] про відсутність у [PERSON] взагалі грошових коштів, які б вона могла позичити, станом на дату написання розписки, взагалі не зрозуміло, на яких підставах [PERSON] зроблені такі висновки. Доказів про незадовільний фінансовий стан [PERSON] станом на 02.06.2017 [PERSON] не надано. В зустрічній позовній заяві зазначено, що [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] погрожували [PERSON] , застосовували до неї психологічний тиск, а також примусили її написати вищевказану розписку. На що [PERSON] зазначає, що розписка була написана 02.06.2017, а заява про злочин була подана 12.07.2017, тобто більше ніж через місяць з дати нібито застосування до неї погроз насильства та психологічного тиску. Також звертає увагу на те, що [PERSON] не намагалась визнати недійсним даний договір позики протягом двох років, а пред`явила позовні вимоги про визнання недійсним даного договору позики лише після пред`явлення [PERSON] до неї позовних вимог про стягнення боргу за договором позики. Таким чином, вчинення [PERSON] злочинних дій по відношенню до [PERSON] обвинувальним вироком не встановлено, безспірних доказів про те, що до [PERSON] застосовувався фізичний чи психологічний тиск з боку [PERSON] та її чоловіка [PERSON] не надано, а наявність оригіналу розписки у [PERSON] підтверджує той факт, що [PERSON] грошові кошти за договором позики не повертала. З огляду на викладене просить суд в задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі (т.1 а.с.166-170). Ухвалою суду від 11.09.2019 р. витребувано від Тростянецької державної податкової інспекції Тростянецького управління ГУДФС у Вінницькій області інформацію про джерела отримання доходів [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та розмір нарахованої їй заробітної плати за період з 01.01.2015р. по 31.12.2017р.; витребувано від Чечельницької державної податкової інспекції інформацію про суми задекларованих доходів [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за період з дати отримання реєстраційного номера облікової картки платника податків і до 31.12.2017 р. Витребувана інформація надійшла до суду 27.09.2019 р. (т.2, а.с.9-12) 28.10.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті, задоволено клопотання про виклик свідків. Ухвалою суду від 16.12.2019 р. витребувано від Шевченківського УП ГУНП в м. Києві інформацію про стан досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12017100100008492 від 15.07.2017 р. за заявою [PERSON] . Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 29.07.2020 цивільну справу №147/464/18 відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, за принципом вірогідності було розподілено судді Тростянецького районного суду Вінницької області Натальчук О.А. Ухвалою суду від 29.07.2020 дану цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Натальчук О.А. та призначено підготовче засідання. 11.08.2020 до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвоката Ковалевської К.М. Представник зазначає, що відповідно до інформації, що міститься в матеріалах справи, на запит ГУ ДПС у Вінницькій області, а саме відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, [PERSON] отримала доходів близько 600 тис. грн в проміжок часу з 01.01.2003 по 31.12.2017, що свідчить про відсутність можливості надати грошові кошти у позику. Оспорюваний правочин не був спрямований на настання реальних наслідків, та був вчинений під певним тиском. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] та свідками доводиться факт неофіційного працевлаштування [PERSON] у [PERSON] . Доказів зворотнього, окрім слів відповідача за зустрічним позовом, надано суду не було. Також зазначила, що факт насильства встановлюється не обов`язково вироком суду, а погрози розправою по своїй суті являються злочинними діями, з чим категорично не погоджується [PERSON] , адже питання злочинності чи незаконності дій кваліфікуються відповідними органами. При винесенні рішення просила врахувати дані пояснення (т.2, а.с.99-102). Ухвалою суду від 16.09.2020 р. задоволено клопотання про виклик та допит в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Представник позивача за первісним позовом, представник відповідача за зустрічним позовом, адвокат Гніденко О.М., первісний позов підтримала, з підстав та доводів, неведених у ньому. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити за недоведеністю. Додатково зазначила, що наявність неповернутого [PERSON] боргу в сумі 701500 грн. підтверджується наявною у [PERSON] власноручно написаною розпискою відповідача за первісним позовом та відсутністю відміток на розписці про часткове повернення боргу. В тому числі, даною розпискою підтверджено факт передачі грошових коштів. Також, відповідач не надала суду відзив на первісний позов, не висловила свої заперечення проти заявлених позивачем вимог, не спростувала доводи та аргументи позивача за первісним позовом. Разом з тим, в судовому засіданні 01.03.2021 р. відповідач за первісним позовом визнала факт складання спірної розписки нею особисто в присутності лише позивача та у її кабінеті за місцем роботи. Усі доводи та аргументи [PERSON] про безгрошовий характер даної розписки та про наявність боргу між певними юридичними особами не підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України. Щодо зустрічного позову зазначила, що в якості доказу [PERSON] подала до суду копію заяви про злочин, витяг з ЄРДР та аудіозапис телефонних дзвінків нібито з чоловіком відповідача за зустрічним позовом. Разом з тим, в заяві про вчинення злочину від 12.07.2017 р. немає жодного слова про погрози розправою, погрози фізичного насильства, телефонні дзвінки з погрозами. При цьому, заявниця просить розпочати досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ст.190 КК України (шахрайство). Зазначила. Що свідки, які були допитані в судовому засіданні у 2019 році та 01.03.2021 р. чули про погрози лише від позивача або розмов телефонним зв`язком [PERSON] з невстановленими особами. Тому всі відомості, які свідки повідомили суду були інформацією з чужих слів, тобто позивача за зустрічним позовом. Представник відповідача за первісним позовом, представник позивача за зустрічним позовом, адвокат Ковалевська К.М., в задоволенні позову [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики просила відмовити. Просила задовольнити зустрічний позов про визнання договору позики недійсним. Додатково пояснила, що наданий [PERSON] диск з записом телефонних розмов, є належним доказом та підтверджують факт погроз зі сторони чоловіка [PERSON] по факту грошових коштів. Тобто було психологічне насильство з його сторони. Також зазначила, що фінансові звіти, надані до відзиву на зустрічний позов не можуть свідчити, що директор підприємства могла надати позику у такому розмірі. Ніяких коштів [PERSON] не отримувала від [PERSON] , а спірна розписка була написана проти волі позивача за зустрічним позовом. Крім того зазначила, що [PERSON] є боржником у ряді виконавчих проваджень, про що надано відомості з відповідного реєстру та наявні судові рішення про стягнення з неї коштів. Належні копії рішень не можуть бути надані суду, оскільки [PERSON] не є стороною у даних справах. Однак дані докази підтверджують те, що [PERSON] мала значні суми заборгованості та, відповідно, не могла надавати кошти в борг. В судовому засіданні 01.03.2021 р. було допитано [PERSON] , в якості свідка. Остання пояснила, що раніше перебувала з [PERSON] у дружніх відносинах, разом навчалися та проживали. У 2014 році [PERSON] була керівником фірми «ЕКО ПЛЮС», вона подзвонила до [PERSON] , щоб остання допомогла, оскільки у позивача були борги перед банками, постачальниками. Пізніше [PERSON] відкрила дві заправні станції і запросила відповідачку працювати в компанію. Бізнес був пов`язаний з нафтопродуктами. Так почали разом працювати. [PERSON] працювала менеджером, однак неофіційно, оскільки потрібно було сплачувати борги. У 2017 році у одного з клієнтів на прізвище [PERSON] виникла заборгованість по сплаті за поставлені нафтопродукти в сумі 970000 грн. Даний борг було частково погашено. Сума боргу на той момент залишалася приблизно 700 тисяч гривень. [PERSON] почала вимагати у [PERSON] повернення даної суми. Чоловік позивачки почав телефонувати до [PERSON] та погрожувати, ображав нецензурною лайкою, тобто було насильство психологічного характеру. Тому остання запропонувала написати розписку про отримання в борг коштів у розмірі 701500 грн. Дана розписка була написана в кабінеті [PERSON] без свідків, оригінал залишився у неї. Приблизно наприкінці липня, на початку серпня 2017 року дзвінки від чоловіка позивачки за первісним позовом поновилися. Почали приїздити невідомі чоловіки та погрожувати. Тоді [PERSON] написала заяву про погрози до Шевченківського ВП. Як стало пізніше відомо, борг перед [PERSON] було повністю погашено боржником [PERSON] . Після цього зверталася до [PERSON] з вимогою повернути розписку, однак позивачка сказала, що не знає де вона. Також, [PERSON] зазначила, що дії фізичного характеру до неї не застосовувались. Повідомила, що їй нічого не відомо про хід досудового розслідування за її заявою, до органів досудового розслідування з метою отримання інформації про хід розслідування, вона не зверталася. В судовому засіданні 01.03.2021 р. свідок [PERSON] пояснив, що з [PERSON] перебуває у робочих та дружніх відносинах з 2017 року. На той момент вона працювала у [PERSON] , як менеджер зі збуту нафтопродуктів. Йому відомо, що клієнт [PERSON] не розрахувався за товар, який йому відвантажили і цей борг [PERSON] хотіла покласти на [PERSON] . Також повідомив, що був присутній коли до відповідачки за первісним позовом телефонував якийсь чоловік з кавказьким акцентом і погрожував розправою з батьками, з дитиною. Особисто свідком погроз не був, однак декілька раз чув погрози по телефону, дослівно не чув розмову. Зі слів [PERSON] , це телефонував чоловік [PERSON] . Також зазначив, що не був присутній під час написання розписки, однак йому відомо про практику написання розписок на підприємстві. В судовому засіданні 01.03.2021 р. представник відповідача за первісним позовом, представник позивача за зустрічним позовом, адвокат Ковалевська К.М., відмовилась від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки відповідач за первісним позовом надавала пояснення в якості свідка та була попереджена про кримінальну відповідальність. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено, що відповідно до копії розписки від 02.06.2017, оригінал якої було досліджено в судовому засіданні, [PERSON] взяла в [PERSON] борг в розмірі сімсот одна тисяча п`ятсот грн. Зобов`язалася повернути 31.12.2017 р. (т.1, а.с.15). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Частини 1-2 ст. 625 ЦК України передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У частині першій статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Дослідивши боргову розписку, оцінивши її зміст, установивши, що оригінал розписки знаходиться в позивача [PERSON] , доказів неправомірного володіння даною розпискою відповідачка суду не надала й не спростувала, що сума заборгованості є іншою, ніж зазначена у розписці, суд дійшов висновку, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики. Доказів повернення боргу відповідач [PERSON] не надала, а отже боргове зобов`язання позивача перед відповідачем не виконане. Посилання [PERSON] та її представника, що мала місце заборгованість контрагента, а не отримання [PERSON] коштів у борг, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Зокрема судом критично оцінено посилання [PERSON] на те, що заборгованість, зазначена у розписці була наявна відносно клієнта [PERSON] , оскільки суду не надано відомості про взаємозв`язок даних осіб, наявність між ними договірних відносин та не заявлено клопотання про допит даної особи. Судом також критично оцінено позицію відповідача за первісним позовом про те, що у позивача за первісним позовом не було можливості надати відповідачу такі кошти про які зазначено в розписці від 02.06.2017 р. виходячи з наступних міркувань. Обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року). Суд не вдається до детальної оцінки доказів, наданих сторонами, зокрема: фінансових звітів суб`єктів малого підприємства (т.1, а.с.178-184), договорів оренди (т.1, а.с.184-195) та виписок по рахунку [PERSON] , чоловіка [PERSON] (т.1, а.с.203-219), оскільки ніким не заперечується, що [PERSON] займається нафтовим бізнесом та отримує певні доходи, мала заощадження. Надані докази у тому числі ті, які підтверджують подружні стосунки [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.200-202) підтверджують те, що вказані особи уклали шлюб, є подружжям, працюють та отримують певний дохід. Разом з тим, дані докази не є достатніми для оцінки платоспроможності [PERSON] та наявності у неї можливості надати станом на 2017 рік борг у сумі, вказаній у розписці від 02.06.2017 року, оскільки не містять відомостей про відсутність заощаджень та наявності чи відсутності інших джерел доходу. Судом критично оцінено докази надані представником відповідача за первісним позовом, а саме рішення судів про стягнення з Особи 1 заборгованості (т.2, а.с.103-108), оскільки вони належним чином не засвідчені та з даних рішень неможливо ідентифікувати особу відносно якої подані рішення були ухвалені. Разом з тим, представником позивача за первісним позовом, адвокатом Гніденко О.М., не заперечувалось того факту, що мали місце позови до [PERSON] про стягнення коштів, так і судові справи, де [PERSON] була позивачем. Надані суду відомості з порталу «судова влада» та відомості з реєстру виконавчих проваджень (т.2 а.с.109-113) не є належними та допустимими доказами, які б вказували на відсутність у [PERSON] грошових коштів, які вона могла передати у борг [PERSON] на строк з 02.06.2017 до 31.12.2017 року, оскільки відкриті виконавчі провадження, де [PERSON] є боржником не доводять її неплатоспроможність. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017 ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Доводи та заперечення відповідача за первісним позовом щодо тієї обставини, що нею від [PERSON] не отримано будь-яких грошових коштів та те, що що вона перебувала у пригніченому психологічному стані та під моральним тиском позивача за первісним позовом, відповідачем за первісним позовом не було доведено, адже належних та допустимих доказів, які суд повинен врахувати виходячи із положень ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України, ним на протязі всього часу розгляду справи не було надано. Факт передачі коштів в даному конкретному випадку підтверджується розпискою (борговою розпискою) від 02.06.2017 року і не може ґрунтуватись ані на показах свідків, ані на відносинах, які існували між сторонами з приводу позики інших коштів при аналогічних обставинах. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Матеріали справи не містять доказів щодо повернення грошових коштів позичальником позикодавцю особисто, або повернення даних коштів іншими особами. Відсутність доказів повернення коштів, свідчить, що [PERSON] ні в строк передбачений договором, ні на час розгляду справи грошові кошти позивачу не повернула. Суд бере до уваги також ту обставину, що [PERSON] не скористалася правом оспорити спірний договір позики на підставі статті 1051 ЦК України, до моменту звернення [PERSON] з вимогами про стягнення заборгованості. За змістом розписки, підписаної сторонами, визначено, що [PERSON] отримала від [PERSON] 701500 грн., які зобов`язалась повернути до 31.12.2017 року (а.с.15). Враховуючи, що дані кошти [PERSON] у визначені розпискою строки не повернені, дана сума підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом. Згідно статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Крім того, у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22.03.2017 зроблений висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У заявах про збільшення позовних вимог (т.1, а.с.49, 107) [PERSON] було здійснено розрахунок 3 % річних за період 01.01.2018 р. по 26.03.2019 р., з 27.03.2019 р. по 06.06.2019 р., який склав суму у розмірі 30097,23 грн. З даною сумою суд погоджується, оскільки вона розраховано згідно формули, з урахуванням вимог ст.625 ЦК України із зазначенням періоду розрахунку з 01.01.2018 р. по 06.06.2019 р., що склав 522 календарних дні. Сума боргу - 701500 грн. (701500*3%*522:365=30097,23 грн.). Щодо вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача процентів від суми позики, суд констатує наступне. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Згідно Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 21 квітня 2016 року №277 Облікова ставка Національного банку (далі - облікова ставка) - ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку. Облікова ставка встановлюється на основі комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку, підготовленого Національним банком. Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку України на засіданні з питань монетарної політики на підставі пропозицій Департаменту монетарної політики та економічного аналізу після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики. Національний банк щодня публікує розмір облікової ставки в засобах масової інформації та/або оприлюднює через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації, у тому числі на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку. За таких обставин, можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривнях, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. З розрахунком відсотків за користування позикою, який здійснено позивачем [PERSON] , суд погоджується та вважає доведеним, оскільки його здійснено на підставі облікової ставки НБУ, яка становила з 26 травня по 26 жовтня 2017 р. 12,5 % річних, з 27 жовтня по 14 грудня 2017 року - 13,5 % річних, з 15 грудня 2017 року по 25 січня 2018 року - 14,5 % річних. Усього відсотки за користування коштами за період з 03.06.2017 р. по 31.12.2017 р. складають 52256,02 грн., які підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] . Окрім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом ( ч.2 ст. 625 ЦК України). За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивач за первісним позовом [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] інфляційні втрати в період з 01.01.2018 р. по 30.04.2019 р. в сумі 95225,29 грн. Суд зазначає, що інфляційні нарахування здійснюються за формулою: Інфляційні нарахування =сума боргу * сукупний індекс інфляції/ 100 % - суму боргу, де сума боргу це сума простроченого боргу, а сукупний індекс інфляції - це добуток щомісячних індексів за відповідний період. Так, у період з 01.01.2018 року по 30.04.2019 року (період зазначений [PERSON] ) індексація на суму 701500,00 грн. склала 113,556 % (101,50 %*100,90%*101,10%*100,80%*100,00%*100,00%*99,30%*100,00%*101,90%*101,70%*101,40%*100,80%*101,00%*100,50%*100,90%*101,00%) Суд зазначає, що інфляційні нарахування становлять 95098,38 грн. ( 701500,00 грн. * 113,556 % / 100 % - 701500, 00 грн.), а тому позов в цій частині підлягає до часткового задоволення. Отже, ураховуючи вище викладене, а також те, що боргова розписка від 02.06.2017 р. підтверджує факт укладення договору позики, а відтак і отримання коштів [PERSON] та виникнення у неї обов`язку в їх поверненні, який нею в свою чергу не виконано, тому з сукупності вказаних підстав, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з [PERSON] боргу за розпискою у сумі 701500, 00 грн., заборгованості за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 01.01.2018 року по 30.04.2019 року у розмірі 95098,38 грн., 3% річних за період з 01.01.2018 р. 06.06.2019 р. у розмірі 30097,23 грн. та проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 03.06.2017 р. по 31.12.2017 р. в сумі 52256,02 грн. Щодо зустрічних позовних вимог про визнання боргової розписки недійсною, суд дійшов наступного висновку. В обґрунтування своїх заперечень проти вимог первісного позову, а також на підтвердження вимог зустрічного позову про визнання договору недійсним, [PERSON] та її представник посилаються на те, що договір позики, оформлений розпискою від 02.06.2017 р. слід визнати недійсним у зв`язку із тим, що вона грошових коштів за договором позики не отримувала і спірний договір був вчинений проти його справжньої волі під впливом погроз та психологічним тиском зі сторони [PERSON] та її чоловіка. Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання розписки від 02.06.2017 року недійсною, [PERSON] посилається на вимоги статей 203, 215, 231 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Обов`язок доказування зазначених обставин покладено на особу, яка оспорює договір, при цьому докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають положення статтей 77 і 78 ЦПК України, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] належних та допустимих доказів написання вказаної розписки під психологічним тиском та погрозами не надала. У зустрічній позовній заяві та в судовому засіданні [PERSON] вказувала на те, що 12.07.2017 р. вона звернулася до Шевченківського УП ГУНП України в м.Києві із заявою про вчинення злочину за ст. 190 КК України. Дана заява зареєстрована за №486-07-67 (т.1, а.с.138). 15.07.2017 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017100100008492 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України (КК України 2001) (в редакції кваліфікації станом на 18.03.2019) (т.1 а.с.139), на підставі того, що до Шевченківського УП ГУНП у м.Києві надійшла заява [PERSON] про те, що [PERSON] самовільно, всупереч установленому законом порядку змусила її написати розписку про отримання в борг грошових коштів в сумі 701000 грн., що не відповідає дійсності. Суд зазначає, що ухвалою суду від 16.12.2019 р. витребувано від Шевченківського УП ГУНП в м. Києві інформацію про стан досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12017100100008492 від 15.07.2017 р. за заявою [PERSON] . На день розгляду справи, витребувана до суду інформація, не надійшла. Разом з тим, в судовому засіданні [PERSON] повідомила, що їй не відомо про результати досудового розслідування кримінального провадження за її заявою, що свідчить про відсутність інтересу останньої по даній справі. Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено, що доказів на підтвердження факту застосування до позивача психічного тиску з боку відповідача та/або з боку третіх осіб за дорученням відповідача, [PERSON] надано не було. Також суд зазначає, що з клопотанням про призначення по справі судово-психологічної експертизи для встановлення даних, які б вказували на вчинення на [PERSON] психологічного впливу та примусу в момент написання нею боргової розписки від 03.06.2017 р., позивач за зустрічним позовом не зверталася. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні не встановлено та в матеріалах справи відсутні переконливі дані про те, що відповідач за зустрічними вимогами чи її чоловік вчиняли неправомірні дії, які б здійснили безпосередній вплив на формування волі [PERSON] на укладення договору та написання боргової розписки. Також суд критично оцінює показання свідка [PERSON] , оскільки він не підтвердив факту написання розписки проти справжньої волі [PERSON] внаслідок застосування до неї психічного тиску через погрози, з підстав яких заявлено зустрічний позов. Його показання не містять посилання на фактичні обставини та достатньої інформації щодо предмета доказування, а також позовних вимог [PERSON] про стягнення боргу не спростовують. Суть його показань зводиться до висвітлення інформації, яку він отримав зі слів [PERSON] . Більше того, як передбачено абзацом 2 частини 1 статті 218 ЦК України заперечення однією стороною факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до аудіозапису телефонної розмови, котрий знаходиться на компакт-диску в матеріалах справи (т.1 а.с.151) та відтворений у судовому засіданні, на даному запису зафіксована телефонна розмова не встановлених судом осіб. Тому суд не приймає до уваги наданий позивачем у якості доказу та досліджений під час судового засідання диск з аудіозаписом розмови. Зазначений доказ є неналежним і недопустимим в силу вимог ч.1 ст.77 і ч.1 ст.78 ЦПК України. Зокрема, зі змісту вказаного аудіозапису неможливо достеменно встановити джерело походження та фіксації запису (оскільки СД - носій не є першоджерелом фіксації аудіозапису, а лише його вторинним носієм - копією), дані співрозмовників, про які саме взаємовідносини чи спірні питання йде мова, а тому він не містить інформації щодо предмету доказування. Крім того, судом ураховано, що відсутні відомості про те, що запис телефонної розмови, згідно вимог ЦК України, здійснений зі згоди особи, що на переконання суду свідчить про одержання даного доказу всупереч вимогам діючого законодавства. Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] під час розгляду справи не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилався як на підставу своїх вимог. Відповідно суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору позики недійсним з підстав, передбачених статтею 231 ЦК України, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. З огляду на наявні у матеріалах докази понесених витрат позивачем [PERSON] на правничу допомогу, зокрема, договору про надання правової допомоги від 01.08.2019 року та квитанції про сплату послуг, суд вважає повністю підтвердженими витратами [PERSON] на правничу допомогу у сумі 5000,00 гривень, яка і підлягають стягненню на її користь з відповідача за первісним позовом. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем [PERSON] при поданні первісного позову до суду сплачено судовий збір у сумі 7779,82 грн., що підтверджено квитанцією №0.0.1004758037.1 від 04.04.2018 року (т.1, а.с.1); при зверненні до суду із заявою про збільшення позовних вимог 29.03.2019 р. сплатила судовий збір у розмірі 1000,00 грн. (т.1, а.с.50): при зверненні до суду з заяою про збільшення позовних вимог 20.06.2019 р. сплатила судовий збір у розмірі 200,00 грн. (т.1, а.с.106), що становить загальну суму 8979,82 грн. Таким чином, з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судовий збір у сумі 8978,02 грн., що становить 99,98 % задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічної позовної заяви, суд

Outcome: partial