Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача, їх заяви (клопотання), інші процесуальні дії у справі. В квітні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] або Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, в якому просив: - визнати недостовірною поширену [PERSON] інформацію про нього, яка була оголошена на черговій 25 пленарній сесії Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, що відбулися [INFO], а саме: ?«Ось тут присутній депутат [PERSON] , який на інтернет форумі «[INFO] » розповсюджує про мене всяку неправду та образи в мій бік, за що я йому зроблю зле за його життя, його сім`ї та його дітям, а якщо і не зможу щось зробити поганого проти [PERSON] , то його образи в мій бік на сторінці інтернет, будуть відповідати його діти в майбутньому». - стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] у Любецькій селищній раді Ріпкинського району відбулася перше пленарне засідання 25 сесії 7 скликання Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, з відповідним порядком денним. Він як депутат Любецької селищної ради також приймав участь у пленарному засіданні. Під час сесії невідомою особою проти волі депутатів за згоди селищного голови велась відеофіксація на відповідні носії. При цьому, депутат [PERSON] поширила голосно, за присутності значної кількості депутатів у залі, присутніх громадян, запрошених та працівників селищної ради, про нього, викладену вище інформацію, яка є недостовірною. Внаслідок вказаного йому завдана моральна шкода, розмір якої він в сумі 5 000 грн, виходячи з вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Ухвалою судді Ріпкинського районного суду Чернігівської області ЖОВТОК Є.А. від 10 квітня 2020 року було задоволено заяву вказаної судді про самовідвід у даній справі, з передачею її до канцелярії суду для визначення іншого судді, в порядку, передбаченому ст. 14 ЦПК України. Ухвалою судді Ріпкинського районного суду Чернігівської області ПАВЛЕНКО О.В. від 15 квітня 2020 року було задоволено заяву вказаної судді про самовідвід у даній справі, з передачею її до канцелярії суду для визначення іншого судді, в порядку, передбаченому ст. 14 ЦПК України. Ухвалою судді Ріпкинського районного суду Чернігівської області СТАШКІВА В.Б. від 17 квітня 2020 відкрито провадження по справі та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав, з підстав вказаних в позовній заяві. Заперечив сам факт, що є учасником будь-яких груп у «FACEBOOK», там навіть не зареєстрований, у зв`язку з цим він не міг розповсюджувати про [PERSON] будь-яку інформацію. Вказав, що відсутнє судове рішення про визнання недостовірною інформацію про [PERSON] , яку він, тим більше, не поширював у Інтернеті. Вказане свідчить, про недостовірність поширення [PERSON] на першому пленарному засіданні 25 сесії 7 скликання Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, яке відбулось 27 лютого 2020 р. вказаної, в позовній заяві, інформації. Вважає, такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію [PERSON] про те, що за розповсюдження в Інтернеті негативної інформації про неї, вона "зробить" [PERSON] та членам його сім`ї, що спричиняє йому моральну шкоду. Зауважив, що [PERSON] не заперечує факт поширення даних тверджень, а свідок [PERSON] їх підтверджує, що спростовує показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що [PERSON] вказане не поширювала про нього. В судовому засіданні [PERSON] категорично заперечила проти задоволення позовних вимог та просила в їх задоволенні відмовити, так як вона довела, що саме [PERSON] , як учасник групи " [PERSON] ", розповсюджує про неї негативну інформацію. Дійсно на першому пленарному засіданні 25 сесії 7 скликання Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, що відбулося [INFO] вона висловилась критично з цього приводу у відношенні до [PERSON] .. При цьому, не заперечила, що внаслідок, на її думку, неправомірних дій позивача, допустила поширення інформації про те, що за розповсюдження в Інтернеті негативної інформації про неї, вона "зробить" [PERSON] та членам його сім`ї. Представник Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області в судові засідання не з`являвся, просив розглядати справу у їх відсутність та відмовити в задоволенні позовних вимог до них, так як [PERSON] не є посадовою чи службовою особою Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, з ними в трудових відносинах не перебуває. Крім того, посилаються і на те, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних факті і недоліків, що має місце і в даному випадку. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] , відповідач по справі [PERSON] , свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] являються депутатами Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області. Судом встановлено, що [INFO] відбулось перше пленарне засідання 25 сесії 7 скликання Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, яке скликано, за розпорядженням селищного голови від 17.02.2020 р.. з відповідним порядком денним, що підтверджується відповідним Протоколом. При цьому, на запит суду, представником Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області не надано копії протоколу, з списком присутніх осіб, але вказаний протокол розміщений на сайті селищної ради у вільному доступі. Відповідач [PERSON] надала скріншоти інформації відносно останньої в соціальній мережі « [INFO] », але не зрозуміло вони взяті з приватної групи в соціальній мережі « [INFO] »: " [INFO] " ([INFO]), в якій лише учасники групи можуть переглядати її склад і дописи учасників, чи з сторінки в соціальній мережі «FACEBOOK»: "[INFO]" ([INFO]). При цьому, з скріншотів вбачається, що серед дописувачів відсутній [PERSON] , є певні дописи від "Елена Нестеренко". Вказані скріншоти не є допустимими доказами по справі. Слід зауважити, що відсутні докази про те, що у встановленому порядку визналась недостовірною розповсюджена [PERSON] інформацію про [PERSON] .. Джерела права застосовані (не застосовані) судом. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та член ради, здійснюючи депутатські повноваження, повинен дотримуватися таких правил депутатської етики не допускати образливих висловлювань, не використовувати у публічних виступах недостовірні або неперевірені відомості стосовно органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ і організацій, їх керівників та інших посадових чи службових осіб, депутатських груп, фракцій, окремих депутатів місцевих рад. Згідно ч. 4 ст. 30 вказаного Закону депутат місцевої ради не несе відповідальності за виступи на засіданнях ради та її органів, за винятком відповідальності за образу чи наклеп. Ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Також право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію, гарантується частиною четвертою ст. 32 Конституції України, ст.ст. 94, 277 ЦК України. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною першою ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з частиною третьою ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. У ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В рішеннях у справах "Обершлік проти Австрії (№ 1)", "Праґер та Обершлік проти Австрії", "Хендісайд проти Сполученого Королівства", "Лінгенс проти Австрії", Європейський суд з прав людини: - вказав, що стаття 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані; - вказав, що при дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість; - вказав, що такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства"; - розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Таким чином, згідно ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. В п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. В п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що спростування недостовірної інформації має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалась недостовірна інформація, а у разі якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться в резолюції №1165 (1998) Парламентської асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, тим самим вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання. Отже, вони підлягають ретельному громадському контролю та потенційно можуть зазнати гострої критики в засобах масової інформації з приводу того, як виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для висвітлення їхніх вчинків і повинні це усвідомлювати. В постанові Верховного Суду від 22.04.2019 р. до таких осіб віднесено і депутата міської ради. Статтею 1166 ЦК України встановлено загальне правило, що шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Відповідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Оцінка суду. Враховуючи те, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено аудіо-, відеофіксування пленарних засідань селищної ради, те, що в Протоколі першого пленарного засідання 25 сесії 7 скликання Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, що відбулося [INFO] не зафіксовано, що [PERSON] зверталась до [PERSON] , то на питання: «Чи поширювала [PERSON] на першому пленарному засіданні 25 сесії 7 скликання Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, що відбулося [INFO], вказані в позовній заяві, твердження?» можна відповісти виключно шляхом аналізу показань допитаних судом свідків. Оцінивши показання свідка [PERSON] (допитаного за клопотанням [PERSON] ), який підтвердив поширення [PERSON] інформації на першому пленарному засіданні 25 сесії 7 скликання Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, що відбулося 27.02.2020 р.про те, що за розповсюдження в Інтернеті негативної інформації про неї, вона "зробить" [PERSON] та членам його сім`ї, оцінивши показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (допитаних за клопотанням [PERSON] ), які заперечили поширення [PERSON] будь-якої негативної інформації про [PERSON] на першому пленарному засіданні 25 сесії 7 скликання Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, що відбулося [INFO], врахувавши те, що [PERSON] фактично не заперечує про те, що, в сесійній залі, вона, внаслідок, на її думку, неправомірних дій позивача, допустила поширення інформації про те, що за розповсюдження в Інтернеті негативної інформації про неї, вона "зробить" [PERSON] та членам його сім`ї, суд вважає підтвердженим є те, що [PERSON] на першому пленарному засіданні 25 сесії 7 скликання Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, що відбулося [INFO] поширила інформація, по-перше, про розповсюдження [PERSON] про неї в мережі Інтеренет негативної інформації, та, по-друге, про те, що за розповсюдження в Інтернеті негативної інформації про неї, вона "зробить" [PERSON] та членам його сім`ї. Вказана інформація стосується [PERSON] .. При цьому, те, що [PERSON] допустила поширення спірної інформації внаслідок, на її думку, неправомірних дій позивача не виправдовує її, так як депутат місцевої ради не має права допускати принизливих висловлювань щодо своїх колег. В той же час, враховуючи наведені вище розмежування фактів та оціночних суджень, які дані в національному законодавстві та в прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, на думку суду, поширена [PERSON] на першому пленарному засіданні 25 сесії 7 скликання Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, що відбулося [INFO] інформація про розповсюдження [PERSON] про неї в мережі Інтеренет негативної інформації є оціночним судженням, а інформація про те, що за розповсюдження в Інтернеті негативної інформації про неї, вона "зробить (поробить)" [PERSON] та членам його сім`ї є її суб`єктивною думкою, яка висловлена в формі, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача, так як "причина", розм. "пороблення", згідно Словника української мови, це забобон, заснований на вірі деяких людей у можливість хвороби, нещастя, заподіяних, чаклунством ([INFO]). Відтак, вказана інформація не може бути визнана недостовірною, тому позовні вимоги [PERSON] про визнання інформації недостовірною задоволенню не підлягають. Але це має наслідком покладення на відповідача обов`язку відшкодувати моральну шкоду, виходячи з приписів ст. 30 Закону України про інформацію" та роз`яснень, які викладені в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Врахувавши вищеописані характер і спосіб завдання душевних страждань і тривоги позивачу [PERSON] поширенням [PERSON] на першому пленарному засіданні 25 сесії 7 скликання Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, що відбулося [INFO] суб`єктивної думки про те, що за розповсюдження в Інтернеті негативної інформації про неї, вона "зробить" [PERSON] та членам його сім`ї, що порушує особисті немайнові права останнього, врахувавши вимоги розумності і справедливості, приймаючи до уваги і матеріальне становище [PERSON] , яка є пенсіонером, у 2019 р. розмір її пенсії складав 20 380 грн, а також вона отримала 8 722 грн доходу від надання майна в оренду ([INFO]), виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України та з правових орієнтирів, викладених в п. 9 постанови від 31 березня 1995 року N 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями), суд знаходить, що розмір відшкодування моральної шкоди належить визначити у розмірі 2 000 грн, яку слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] .. Враховуючи приписи Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», суд приходить до висновку, що належним відповідачем по справі - особою, яка повинна відповідати за заподіяння [PERSON] моральної шкоди за розповсюдження [PERSON] вказаної суб`єктивної думки, яка принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача, є сама [PERSON] , як депутат Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, тому вона повинна нести персональну відповідальність за свої дії. Вказане свідчить про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області. Розподіл судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір у розмірі 1 051 грн, пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial