Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

[PERSON] у липні 2016 року звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 02 лютого 2015\~року [PERSON], керуючи автомобілем здійснив на неї наїзд, в результаті чого вона отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості (закритий подвертельний перелом лівого стегна зі зміщенням уламків, відкриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забійну рану в області скроні з лівої сторони, закриту травму грудної клітини, забійну рану правого стегна). Їй була проведена операція зі встановлення металевої пластини у стегно і має відбутися операція з видалення цієї металевої пластини. Все це спричинило довготривалий розлад її здоров'я, який буде продовжуватися невизначений час та потребувати тривалої реабілітації. Крім того, зазначеною ДТП їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 10\~000\~грн., що має компенсувати ті емоційні та фізичні страждання, які довелося перенести їй та її родині, та витрати, пов'язані з відновленням її фізичного та психічного стану, відпочинком від усього, що сталося з нею. Просила стягнути з відповідача на її користь суму матеріальної шкоди в розмірі 35 000 грн., та суму моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Пояснила, що їй завдана моральна шкода, яка виражається у тому, що вона не може пересуватися самостійно, а лише за допомогою милиць, їй потрібна стороння допомога, вона не може самостійно вийти з маршрутного таксі, її турбують головні болі після струсу мозку внаслідок ДТП. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав частково просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 25 000 грн., та моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Пояснив, що відповідач скоїв наїзд на позивача, чим завдав їй матеріальної та моральної шкоди. Матеріальна шкода в сумі 25\~000\~грн. включає в себе 2 300 грн., витрачених на придбання металевої пластини, яка була вставлена в стегно позивача, приблизно 10\~000 грн., які необхідно буде витратити в майбутньому на операцію з видалення вставленої металевої пластини, приблизно 7 000 грн. на ліки, необхідні після майбутньої операції з видалення металевої пластини, приблизно 5\~000 грн. на сторонній догляд після майбутньої операції, і сума, що залишилась це витрачені на ліки кошти, які підтверджуються наданими чеками. Моральна шкода, завдана позивачеві, полягає у тому, що у зв'язку з ДТП вона пережила стрес, вимушена пересуватися на милицях. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях на позов, просив у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 02 лютого 2015 року приблизно о 17\~годині 00 хв. [PERSON], керуючи автомобілем ВАЗ 210990-20, реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись по правій смузі вул. 195-ї Стрєлкової дивізії у м. Новомосковськ Дніпропетровської області на відстані 0,05-0,35 м до розділової смуги від вул. Радянська у напрямку села Піщанка здійснив наїзд на пішохода [PERSON], яка отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. За цим фактом 02 лютого 2015 року було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Постановою старшого слідчого з ОВС відділу по ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 15 квітня 2015 року кримінальне провадження за фактом ДТП закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Відповідно до цієї постанови дана ДТП виникла внаслідок грубого порушення пішоходом [PERSON] вимог пунктів 4.7, 4.14 (а, б) Правил дорожнього руху, що знаходяться в причинному зв'язку з настанням події даної ДТП та з наслідками, що настали, а в ході досудового розслідування слідством не здобуті докази наявності складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в діях водія [PERSON] (а.с. 12-15). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в результаті ДТП позивач зазнала тілесних ушкоджень у виді закритого подвертельного перелому лівого стегна зі зміщенням уламків, відкритої черепно-мозкову травми, струсу головного мозку, забійної рани в області скроні з лівої сторони, закритої травми грудної клітини, забою грудної клітини, забійної рани правого стегна, у зв'язку з чим потребувала лікування (а.с. 6). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", з відповідними змінами та доповненнями, роз»яснено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини. Як розяснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи,\~а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в результаті ДТП з участю відповідача позивач отримала тілесні ушкодження у виді закритого подвертельного перелому лівого стегна зі зміщенням уламків, відкритої черепно-мозкову травми, струсу головного мозку, забійної рани в області скроні з лівої сторони, закритої травми грудної клітини, забою грудної клітини, забійної рани правого стегна, у зв'язку з чим потребувала лікування (а.с. 6). Матеріалами справи підтверджені понесені позивачем витрати на лікування після ДТП, що сталася 02 лютого 2015 року, на суму 2\~534 грн. 16\~коп., що включає в себе 2 300 грн. вартість набору металоконструкцій для остеосинтезу кісток, та 234 грн. 16 коп., витрачених на ліки згідно із призначенням лікаря, відповідно до виписки № 785 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] (димедрол, анальгін, шприц, цефтриаксон-Д, тардиферон), що підтверджується копіями чеків ОКА "Фармація", Аптека № 349 АП 5 від 12 лютого 2015 року, 15 лютого 2015 року, 17 лютого 2016 року (а.с. 6, 10, 11). Необхідність придбання інших медичних препаратів, зазначених у цих чеках, не підтверджена жодним доказом, як то призначенням лікаря, іншим медичним документом. Визначаючи розмір понесених позивачем витрат у зв'язку з лікуванням після ДТП, суд не бере до уваги наявні у матеріалах справи переліки медичних препаратів із зазначенням їх вартості (а.с. 4, 5), оскільки такі документи не можуть бути належним та допустимим доказом придбання позивачем зазначених медичних препаратів і сплати за них грошових коштів, через те, що не містять обов'язкових реквізитів розрахункових документів. Не підлягають задоволенню також і позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок матеріальної шкоди витрат на майбутнє лікування, оскільки розмір таких витрат не підтверджений жодними належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 57-59 Цивільного процесуального кодексу України, а є лише припущенням позивача та її представника. В той час, як відповідно до ч. 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ухвалюючи рішення, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права в майбутньому звернутися до суду з позовом про відшкодування такої шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 5, 9 постанови від 31\~березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Оскільки, судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачеві було завдано шкоду здоровю, в результаті чого їй завдана також і моральна шкода, яка виразилася у порушенні звичайного способу життя, порушенні життєвих зв'язків через неможливість нормального громадського життя під час перебування в лікарні та тривалий час після неї, у зв'язку з постійним головним болем, необхідністю пересуватися тривалий час на милицях, потребою сторонньої допомоги. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав позивача та глибину її душевних страждань, факто того, що вина позивача у скоєнні ДТП 02 лютого 2015 року відсутня, суд приходить до висновку, що необхідно частково задовольнити вимоги позивача та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 3\~000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial