Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Приватного Акціонерного Товариства «Харківський коксовий завод», [PERSON] про визнання не чиним, нікчемним договору купівлі-продажу домоволодіння, що розташоване за адресою : [ADDRESS], який було укладено усно 03.10.2012 року керівництвом Приватного Акціонерного Товариства «Харківський коксовий завод» з співвласником цього домоволодіння [PERSON], та визнання недійсним договору дарування від 15.08.2013 року , відповідно якому [PERSON] подарувала Приватному Акціонерному Товариству «Харківський коксовий завод» ? частину домоволодіння, що розташоване за адресою : [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] посилаєтся на те, що її права як співвласниці ? частини вказаного домоволодіння було порушено відповідачами, оскільки без її згоди ПАТ «Харківський коксовий завод» згідно платіжним документам 03.10.2012 року купив у [PERSON] за 50 000 грн. будинок, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], було грубо ігноровано встановлено законом її право першого покупця. Факт купівлі-продажу вказаного домоволодіння підтверджується, на думку позивача, касовим ордером № 271 від 03.10.2012 року та платіжним дорученням № 1455 від 01.09.2012 року. [PERSON] вважає, що купівля-продаж вказаного домоволодіння - це була офера скоєна в інтересах ПАТ «Харківський коксовий завод». Позивачка, посилаючись на ч.2 ст. 228 ЦК України, відповідно до якої правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, вважає укладений договір купівлі-продажу вказаного домоволодіння від 01.10.2012 року нікчемним, оскільки він був здійснений з порушенням публічного порядку його вчинення та з порушенням її права першого покупця частини домоволодіння. Окрім того, позивачка, посилаючись на ст. 235 ЦК України, просить визнати недійсним договір дарування від 15.08.2013 року , відповідно якому [PERSON] подарувала Приватному Акціонерному Товариству «Харківський коксовий завод» ? частину домоволодіння, що розташоване за адресою : [ADDRESS], оскільки вказаний правочин було здійснено з метою приховування іншого правочину, який відповідачами було здійснено незаконно до цього, а саме договору купівлі продажу за 50 000 грн. вказаного домоволодіння за адресою : [ADDRESS]. У судовому засіданні 26.01.2015 року відповідно до вимог, передбачених ч.2 ст. 35 ЦПК України, ухвалою суду, постановленою згідно ч.4 ст.209, ст.210 ЦПК України, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON]. У судовому засіданні під час розгляду справи по суті брали участь позивачка, її представник, представник відповідача Приватного Акціонерного Товариства «Харківський коксовий завод», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідач [PERSON] з дотриманням положень частини 5 статті 74 Цивільного процесуального кодексу України, про день, час і місце проведення судових засідань повідомлялась належним чином, але правом на безпосередню участь у судових засіданнях не скористалась, подала до суду письмові пояснення та заяву про розгляд справи за її відсутності. Позивачка та її представник [PERSON] підтримали позовну заяву, безпосередньо у судовому засіданні під час надання пояснень вказували на те, що позов підлягає задоволенню у зв'язку з тим, що між відповідачами 15.08.2013 року насправді було вчинено не договір дарування ? частини домоволодіння . Вказаний договір дарування було укладено відповідачами 15.08.2013 року з метою приховування укладеного в усній формі в жовтні 2012 року керівництвом Приватного Акціонерного Товариства «Харківський коксовий завод» з [PERSON] договору купівлі-продажу за 50 000 грн. всього домоволодіння, що розташоване за адресою : [ADDRESS], що підтверджується касовим ордером № 271 від 03.10.2012 року та платіжним дорученням № 1455 від 01.09.2012 року, який порушує публічний порядок його вчинення та права позивачки як першого покупця частини домоволодіння, права неповнолітньої дитини, який в силу ч.2 ст.228 ЦК України є нікчемним. У зв'язку з вказаними порушеннями вимог закону представник позивачки просив суд постановити окрему ухвалу . Представник відповідача Приватного Акціонерного Товариства «Харківський коксовий завод» [PERSON] подав до суду письмові заперечення проти позову та безпосередньо у судовому засіданні під час надання пояснень вказував на те, що безпідставний, необґрунтований позов [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] з дотриманням вимог закону уклала з Приватним Акціонерним Товариством «Харківський коксовий завод» саме договір дарування ? частини домоволодіння, що розташоване за адресою : [ADDRESS]. Договір купівлі продажу вказаного домоволодіння Приватним Акціонерним Товариством «Харківський коксовий завод» з [PERSON] не укладався. Представник відповідача зазначив, що позивачем помилково визначено правовідносини, які виникли 03 жовтня 2012 року між [PERSON] та ПАТ "Харківський коксовий завод" як купівля-продаж нерухомого майна. Згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 13.01.1988 року №22-19 "Про відселення громадян із санітарно-захисної зони Харківського дослідного коксохімічного заводу" було вирішено: (п.2) вилучити із користування громадян земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, що знаходяться в їх особистій власності згідно з додатком, в якому є спірний будинок; (п.З) дозволити Харківському дослідному коксохімічному заводу відселення громадян і знесення будинків, розташованих на території санітарно-захисної зони; (п.4) Харківському дослідному коксохімічному заводу компенсувати власникам житлових будинків, що зносяться, згідно з додатком, вартість будинків, будівель, споруд, плодово- ягідних та декоративних зелених насаджень згідно оціночних актів Жовтневого райвиконкому. Таким чином, оскільки [PERSON] є спадкоємцем власника житлового будинку за адресою: [ADDRESS], є єдиною особою, що звернулася до заводу з моменту прийняття вказаного рішення із проханням виплатити їй компенсацію за будинок, що підлягає знесенню, враховуючи її вік, керівництвом заводу було прийнято рішення виплатити їй вказану компенсацію у сумі 50 000 грн., що підтверджується копією видаткового касового ордеру № 271 від 03 жовтня 2012 року, в якому вказане призначення платежу: "Компенсація за домоволодіння по [ADDRESS]", а не сплата грошової суми за отримане нерухоме майно. Крім того, згідно платіжного доручення № 1455 від 01 жовтня 2012 року ПАТ "Хар\-ківський коксовий завод" як податковий агент виплатив за [PERSON] прибутковий по\-даток - 15%, 17% із компенсації за домоволодіння по [ADDRESS] у сумі 9982,41 грн. При оформленні договору купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до вимог Податкового Кодексу України, податковим агентом є нотаріус, який посвідчує договір купівлі-продажу, продавець сплачує податок по ставці 5% від ціни продажу (згідно пунк\-ту 167.2. статті 167 ПК України), або звільняється від сплати податку (ст.172 ПК України), а ні в якому разі не 15% (чи 17%). Таким чином, податок, який сплачено при виплаті компенсації за домоволодіння, значно відрізняється від податку при оформленні купівлі- продажу нерухомості: і розміром, і особою платника, і процедурою, і формулюванням платежу. Ця обставина також спростовує твердження позивача про укладення договору купівлі-продажу. Представник відповідача [PERSON] також заперечував проти вимог позивачки про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку, посилаючись на їх безпідстав\-ність, не надання [PERSON] доказів того, що договір дарування 1/4 частини будинку за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та ПАТ "Харківський коксовий завод" 15 серпня 2013 року порушує публічний порядок та є удаваним, порушує її переважне право перед іншими особами на купівлю частки житлового будинку. Відповідачка [PERSON] подала до суду заяву, в якій вказала, що 03.10.2012 року отримала від Приватного Акціонерного Товариства «Харківський коксовий завод» 50 000 грн. в якості компенсації вартості домоволодіння за адресою: [ADDRESS], який підлягає знесенню. Ніякого договору купівлі-продажу не укладала, вважає повністю законним договір дарування, укладений з заводом, відповідно до якого переоформила ? частину будинку на ім'я заводу та ніяких грошей в цей день вона не отримувала. Третя особя, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] надала до суду письмові заперечення проти позову та у судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог позивача про визнання недійсним договору дарування ? частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та ПАТ "Харківський коксовий завод" 15 серпня 2013 року, посилаючись на те, що сторонами для нотаріального посвідчення вказаного договору дарування було надано всі необхідні документи, передбачені законом, нотаріусом було встановлено дійсні наміри сторін правочину, а саме на укладання договору дарування, перевірено відсутність заборон, арештів та податкових застав на вказане майно. Ніякого тиску, як фізичного так і морального з боку будь-яких осіб в присутності нотаріуса не чинилося і відповідно за таких підстав нотаріусом був нотаріально посвідчений вказаний договір. При його посвідченні не було порушено вимог чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача Приватного Акціонерного Товариства «Харківський коксовий завод», третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору- приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] , на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у матеріалах справи письмових доказів , при цьому у співставленні та з оцінкою пояснень сторін , встановив наступні обставини та відповідно до них визначив такі правовідносини. 15.08.2013 року [PERSON] ( дарувальник) та Приватне Акціонерне Товариство «Харківський коксовий завод» (обдаровуваний) в особі директора [PERSON] уклали договір дарування ? (одну четверту) частки у праві власності на житловий будинок, що знаходиться у [ADDRESS] . Вказаний договір був укладений у письмовій формі, засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3777 (а.с.54). Відповідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», шо міститься в матеріалах цивільної справи, [PERSON] належить на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину (р. № 4-1216 30.10.2007 р. 5-ою ХДНК) ? частка житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] Згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 13.01.1988 року №22-19 "Про відселення громадян із санітарно-захисної зони Харківського дослідного коксохімічного заводу", копія якого знаходиться в матеріалах справи, вирішено: (п.2) вилучити із користування громадян земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, що знаходяться в їх особистій власності згідно з додатком, в якому є спірний будинок; (п.З) дозволити Харківському дослідному коксохімічному заводу відселення громадян і знесення будинків, розташованих на території санітарно-захисної зони; (п.4) Харківському дослідному коксохімічному заводу компенсувати власникам житлових будинків, що зносяться, згідно з додатком, вартість будинків, будівель, споруд, плодово- ягідних та декоративних зелених насаджень згідно оціночних актів Жовтневого райвиконкому. Відповідно до вказаного рішення Приватне Акціонерне Товариство «Харківський коксовий завод» виплатило [PERSON] вказану компенсацію у сумі 50000 грн., що підтверджується копією видаткового касового ордеру № 271 від 03 жовтня 2012 року, в якому вказане призначення платежу: "Компенсація за домоволодіння по [ADDRESS]". Крім того, згідно платіжного доручення № 1455 від 01 жовтня 2012 року ПАТ "Хар\-ківський коксовий завод" як податковий агент виплатив за [PERSON] прибутковий по\-даток - 15%, 17% із компенсації за домоволодіння по [ADDRESS] у сумі 9982,41 грн. У листопаді 2014 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом , яким оспорює дійсність укладеного між [PERSON] і Приватним Акціонерним Товариством «Харківський коксовий завод» вказаного вище договору дарування від 15.08.2013 року , вважаючи його таким, що був вчинений між ними для приховування іншого нікчемного в силу ч.2 ст. 228 ЦК України правочину - договору купівлі-продажу за 50 000 грн. домоволодіння за адресою: м. Харків, вул. Блакитного,38 , який на думку позивачки був укладений 03.10.2012 року та підтверджується копією видаткового касового ордеру № 271 від 03 жовтня 2012 року, внаслідок чого порушено відповідачами публічний порядок його вчинення та права позивачки як першого покупця частини домоволодіння. При цьому позивач, яка посилаєься як на одну із підстав своїх вимог, на порушення її права першого покупця частини домоволодіння, позовних вимог щодо переведення на неї прав та обов'язків покупця не заявляє. Із встановлених обставин вбачається, що між відповідачами мали місце цивільні правовідносини з приводу дарування нерухомого майна у вигляді ? частки будинку, які виникли на підставі правочину у вигляді договору. А позивачка, не будучи стороною вказаного договору, заперечує його дійсність, вважаючи його удаваним. Відповідно до положень статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Виходячи із системного тлумачення наведеної норми права, для її використання, необхідним є те, щоб два суб'єкти цивільних відносин вчинили між собою два правочини, один з яких для приховання іншого, який вони насправді вчинили. Отже, той правочин, який вони насправді вчинили повинен передувати за часом вчинення тому правочину, який його приховує. При цьому, обидва правочини повинні бути вчинені одними й тими ж суб'єктами, між собою. Якщо під час розгляду справи, суд встановить, що другий за часом виникнення правочин дійсно вчинено з метою приховати перший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей перший правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей перший правочин. І тільки, якщо правочин, який насправді вчинено його сторонами, буде визнано таким, що суперечить закону, суд повинен ухвалити рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Необхідність використання положень статті 235 ЦК України саме у такому розумінні, підтверджується роз'ясненнями Верховного Суду України, що надані ним у пункті 25 Постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Таким чином, з огляду на зазначене та те, що відповідно до положень частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимоги і заперечень, крім випадків звільнення від доказування - саме позивач повинен довести наявність усіх обставин, що є необхідними для застосування положень статті 235 ЦК України. Позивач посилається на те, що між відповідачами 03.10. 2012 р. та 15.08.2013 р. було вчинено два правочини: договір купівлі - продажу всього домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та договір дарування ? частки вказаного домоволодіння. При цьому останній, для приховання договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили в усній формі, та укладання якого, на думку позивачки підтверджується копією видаткового касового ордеру № 271 від 03 жовтня 2012 року. Вирішуючи питання про те чи дійсно між вказаними відповідачами, як суб'єктами цивільних відносин у 2012 році було вчинено договір купвлі-продажу, суд виходить з наступного. Договір відповідно до вимог чинного законодавства України вважається укладеним, якщо між сторонами, в потрібній у належних випадках формі, досягнуто згоди по всіх істотних його умовах. Істотними є умови про предмет договору, умови, які визнані істотними законодавством або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, відносно яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.Згідно із ч. 3 ст. 640 цього Кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення. З огляду на вищевказане суд вважає, що позивач не надала належних, достовірних та допустимих доказів наявності тієї обставини, що відповідачі досягли у належній для договорів купівлі-продажу нерухомого майна формі (тобто у письмовій формі, із засвідченням договору нотаріусом згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу спірного домоволодіння, та взагалі сам факт того, що вказані суб'єкти цивільних відносин мали намір вчинити між собою саме договір купівлі-продажу, про що б домовлялись саме між собою, як продавець в особі власника майна, та покупець в особі суб'єкта цивільних відносин, який бажає його придбати. Не підтверджується це і наявними в матеріалах справи доказами. Натомість, належними, достовірними та допустимими доказами, які є в матеріалах справи, підтверджується, що відповідачі вчинили між собою тільки один правочин - договір дарування ? частки у праві власності на житловий будинок, що знаходиться у [ADDRESS] . При цьому, досягнувши між собою згоди щодо усіх істотних умов договору даного виду, які були необхідними на той час та у належній для цього формі. Вказаний договір був укладений у письмовій формі, засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3777 (а.с.54). Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Саме ці правовідносини і виникли між відповідачами о справі. За таких обставин, підстави для застосування положень статті 235 ЦК України відсутні, а тому для визнання вказаного договору дарування - удаваним правочином, а також договором купівлі-продажу, із застосуванням вказаних у цій статті правових наслідків, не має підстав. Відповідно до положень частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Застосовуючи наведену норму права, суд враховує роз'яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України в абзаці 5 пункту 5 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до яких вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Позивач посилається на ст.228 ЦК України і зазначає, що укладений договір купівлі-продажу порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний поря\-док, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" такими , що порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Позивачем ніяких доказів порушення публічного порядку в розумінні ч.2 ст. 228 ЦК України не надано. Позивач [PERSON]також зазначає, що договором купівлі-продажу вказаного вище домоволодіння, укладеного на її думку відповідачами по справі в жовтні 2012 року, порушено її переважне право перед іншими особами на купівлю частки житлового будинку. Згідно ч.І ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Згідно ч.4 ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, відповідно до вимог закону позивач як співвласник вказаного житлового будинку мав би переважне право перед іншими особами на купівлю частки житлового будинку. В даному випадку частка нерухомого майна, що належала [PERSON], не продавалася, а була подарована власником. Тобто, не відбувалося купівлі вказаної частки, а було прийняття її в дарунок. У зв'язку з чим вимоги позивача не обгрунтовані. Окрім того, відповідно до вимог ч.4 ст.362 ЦК України, якщо позивач вважає, що його переважне право перед іншими особами на купівлю частки житлового будинку порушене, він зобов'язаний цю обставину довести та переконати суд в тому, що він бажає купити вказану частину будинку за визначену ціну. Таким чином, позивач має подати до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця, а не позов про визнання правочину недійсним, з одночасним внесенням на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець. Позивачем таких вимог до суду не заявлено, що підтверджує безпідставність його позову, який є предметом даного судового розгляду. Таким чином, можна вважати, що право переважної купівлі порушено, якщо співвласник бажає купити спірну частку і подав до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу, а також вніс на депозитний рахунок суду суму грошових коштів, яка дорівнює дійсній вартості частки на час розгляду справи. У разі, якщо позивач не здійснив вказаних дій, то не можна вважати, що його право порушене і у задоволенні позову йому слід відмовити. Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист саме свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, чи свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, але за захистом саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на встановлені судом обставини та докази, що є в матеріалах справи, суд вважає, що позивачем [PERSON] не доведено факт того, що договором дарування, укладеним між відповідачами, були порушені, невизнані або оспорені будь-які її цивільні права чи законні інтереси. А тому, суд вважає, що у позивача відсутнє право чи законний інтерес, які необхідно було б захистити тим способом захисту, який обрала та просить позивачка.Тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed