Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та неустойки за прострочення сплати аліментів, посилаючись на те, що згідно виконавчого листа про стягнення аліментів, виданого Тальнівським районним судом Черкаської області, відповідач є платником аліментів на користь позивачки на утримання спільного сина [PERSON]. Відповідач аліментні зобов'язання належним чином не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість. Відділом ДВС Тальнівського районного управління юстиції здійснено розрахунок по заборгованості по аліментних платежах по боржнику [PERSON] на користь позивачки. Так, в травні 2013 року сума аліментних платежів, яка підлягала до сплати становила 544 грн., у 2014 році вищевказана сума становила 615,50 грн., у 2015-2016 - 695,25 грн. Однак, відповідач сплатив лише по 100 чи 200 грн. в місяць. Станом на 01.06.2016 заборгованість зі сплати аліментів, виходячи з їх мінімального розміру, становить 34370 грн. 30 коп. Позивач посилається на те, що невиконанням рішення суду, відповідач порушує конституційні права позивача та дитини, тому просить стягнути з [PERSON] заборгованість зі сплати аліментів в сумі 34370 грн. та пеню за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 5320,40 грн., а також понесені судові витрати. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, додала, що вищевказаний виконавчий лист про стягнення на її користь аліментів на утримання сина з відповідача знаходиться на виконанні у державного виконавця, але відповідач ухиляється від сплати боргу по аліментам, просила суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що має мінливий заробіток, тому сплачував аліменти в залежності від того, який дохід отримував. Також, посилався на свій незадовільний матеріальний стан та наявність невиліковної хвороби. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору до судового засідання не прибула, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, будь-яких пояснень чи заперечень суду не надано. Суд, вважає за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи. Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач - [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 24.06.1998 (а.с. 7). Відповідно до Довідки-розрахунку по заборгованості по аліментних платежах по боржнику [PERSON] на користь [PERSON] від 03.06.2016, заборгованість по аліментних платежах станом на 01.06.2016 року становить 34370 грн. 03 коп. (а.с. 8-9). Згідно довідки № 1466-с від 15.12.2016, виданою Тальнівською центральною районною лікарнею, [PERSON], [INFO] перебуває на лікуванні у лікаря-інфекціоніста (а.с. 25). Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості по аліментам обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Такий же порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час здійснення розрахунку по заборгованіості) і відповідно до ч. 7 цієї статті суд вирішує питання про заборгованість лише у разі спору про її розмір. Згідно п. 9 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження", а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Повторне стягнення з боржника суми, яка має бути ним виплачена у порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів недопустиме. Тому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по аліментам. Вирішуючи спір в частині стягненя пені за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 5320,40 грн., суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 01 липня 2015 року по справі за № 6-94цс15, з урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 5320,40 грн., які розраховані позивачкою відповідно до вимог ст. 196 СК України за період з травня 2013 року по 01.06.2016 року. Доводи відповідача про відсутність його вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, суд вважає недоведеними, а доводи відповідача щодо неможливості сплати заборгованості по аліментам в зв'язку з його хворобою суд не бере до уваги, оскільки вони можуть бути предметом судового розгляду за позовом відповідача про звільнення від сплати заборгованості по аліментам в порядку ст. 197 СК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесені судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 551,20 грн, що підтверджується квитанцією № 279 від 21.11.2016. Оскільки судом задоволено позовні вимоги позивача на загальну суму 5320 (п'ять тисяч триста двадцять) гривень 40 коп., що становить 13,40% від заявлених вимог (39690,40 грн.), тому з позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати в сумі (551,20 х 13,40%) 73,86 грн.

Outcome: partial