Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

СТОВ "Агроко" (далі - позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1), ТОВ "Гранекс-Черкаси" (далі - відповідач-2), Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області (далі - відповідач-3),про визнання договорів оренди землі недійсними, скасування їх державної реєстрації та визнання укладеними додаткових угод до договорів оренди землі із попереднім орендарем. В обґрунтування позову зазначалося, що 16 травня та 2 липня 2013 року між позивачем і відповідачем-1 укладені два договори оренди землі площами 1,3243 га (рілля) та 1,3245 га (рілля) строком на 5 років. За позивачем було зареєстровано право оренди на вказані земельні ділянки до 7 листопада та 7 жовтня 2018 року відповідно, в тому числі 0,3032 га (пасовища) та 0,3032 га (пасовища) строком до 6 жовтня 2022 року. Протягом строку дії договорів оренди землі між позивачем та відповідачем-1 укладено додаткові угоди до вказаних договорів, на підставі яких збільшено розмір орендної плати. 2 жовтня 2017 року позивач більш ніж за 180 днів, згідно з п. 8 договорів оренди землі надіслав відповідачу-1 письмові листи-повідомлення з доданими до них проектами додаткових угод щодо наміру скористатися своїм переважним правом перед іншими особами на укладення договорів оренди землі на новий строк. Відповідач-1 у визначений законом строк, тобто у місячний термін з моменту отримання листів-повідомлень з проектами додаткових угод, не висловив ніяких заперечень щодо подальшого користування позивачем його земельними ділянками та ухилився від укладення із ним додаткових угод до вказаних договорів оренди землі на новий строк, а тому позивач надалі користувався ними та сплачував відповідачу-1 орендну плату. Однак 17 липня 2019 року з отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що 10 травня і 24 червня 2019 року відповідач-1 уклав два договори оренди землі, а саме ріллі, з відповідачем-2, і право оренди земельних ділянок зареєстровано державним реєстратором виконавчого комітету відповідача-3. Позивач вважав, що має переважне право перед іншими особами на укладення договорів оренди земельних ділянок на новий строк в силу вимог ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", а відповідачі своїми діями порушили, не визнають і оспорюють його право на володіння і користування земельними ділянками, що знаходилися у нього в оренді, в частині поновлення договорів оренди по завершенню їх строку на новий термін. Водночас позивач стверджував про відсутність будь-яких доказів невиконання з його сторони умов вказаних договорів оренди землі, оскільки вони виконувалися у точній відповідності з їх змістом та чинним законодавством України. На думку позивача, договори оренди землі, укладені між відповідачем-1 та відповідачем-2, є такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, і підлягають визнанню недійсними, оскільки відповідач-1 уклав договори з відповідачем-2 саме на тих умовах, які пропонував позивач, що фактично вказує на наявність досягнутої згоди між позивачем і відповідачем-1 щодо орендної плати та інших істотних умов договору, передбачених ст. 15 Закону України "Про оренду землі". При цьому договори оренди землі, укладені між позивачем і відповідачем-1 підлягають визнанню в судовому порядку поновленими на умовах, викладених в проектах додаткових угод від 2 жовтня 2017 року до договорів оренди землі, у запропонованій позивачем редакції, а рішення про державну реєстрацію прав оренди на спірні земельні ділянки за відповідачем-2, а також записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за відповідачем-2 права оренди на земельні ділянки, підлягають скасуванню. У зв`язку з цим позивач просив суд: визнати недійсними договори оренди земельних ділянок, укладені між відповідачем-1 і відповідачем-2; визнати недійсними та скасувати рішення відповідача-3 про реєстрацію права оренди належних відповідачу-1 земельних ділянок за відповідачем-2; визнати поновленими договори оренди землі, укладені між позивачем та відповідачем-1 в редакції, викладеній позивачем в проектах додаткових угод від 2 жовтня 2017 року; визнати укладеними додаткові угоди до договорів оренди землі. 20 серпня 2019 року відповідач-1 направив на адресу суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що в силу норм Конституції України, ЦК України та ЗК України він має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Правомочності власника щодо належної йому землі можуть бути обмежені лише законом. Водночас між ним та позивачем 16 травня та 2 липня 2013 року укладено два договори оренди землі. При цьому позивачем проведено державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, а саме ріллі, у 2013 році, а пасовищ - у 2017 році. На думку відповідача-1 права оренди двох земельних ділянок під пасовища у позивача не було, оскільки їх державна реєстрація проведена через чотири роки після укладення договорів оренди, чим порушені його права, як власника землі. Крім того, відповідач-1 вважав, що в силу вимог законодавства строк дії договорів оренди землі між ним та позивачем закінчилися 16 травня та 2 липня 2018 року, а не як стверджує останній 7 жовтня та 7 листопада 2018 року. До того ж, беручи до уваги запропоновані позивачем умови укладення додаткових угод до договорів оренди землі від 2 жовтня 2017 року, відповідач-1 надав свої заперечення у листах відповідях від 28 вересня 2018 року, в яких повідомив, що запропоновані додаткові угоди суперечать вимогам законодавства, а саме постанові Кабінету Міністрів України від 22 листопада 2016 року № 843, якою внесено зміни до типового договору оренди землі, а також заявив про відмову у продовженні господарських орендних відносин з позивачем, та про своє небажання поновлювати договори оренди землі, а також підписувати додаткові угоди. Разом з тим протягом 8-9 місяців після закінчення строку дії договорів оренди землі позивачем не запропоновано відповідачу-1 будь-яких інших умов та не надано інших пропозицій. Враховуючи ці обставини, відповідач-1 уклав договори оренди землі з відповідачем-2 на вигідних для себе умовах, оскільки всі пункти укладених договорів є зрозумілими і легкодоступними. Так, відповідач-2, зокрема надає кошти на оранку присадибної ділянки, безкоштовний цукор та посадковий матеріал картоплі, розвозить зерно до домоволодіння пайовиків, тюкує та доставляє сіно та солому і пропонує інші зручні послуги. Написання листів відповідей 28 вересня 2018 року відповідач-1 пояснив нерозумінням всіх пунктів договорів оренди землі, укладених із позивачем. У п. 8 договорів оренди землі зазначається строк, протягом якого орендар повинен повідомити орендодавця про продовження договору на новий строк, однак ні в самому пункті, ні в договорі не визначено, через який саме час орендодавець повинен направити свою відповідь. Позивач, прописавши у договорі термін 180 днів вводить в оману власників земельних ділянок, оскільки договір складав сам орендар, тому лише він розуміє значення всіх пунктів договору. Відповідач-1 вважав твердження позивача про те, що останній 17 липня 2019 року дізнався про передачу ним спірних земельних ділянок у оренду відповідачу-2 за договорами оренди землі від 10 травня та 24 червня 2019 року необґрунтованими, оскільки вказані земельні ділянки не могли бути спірними у зв`язку з тим, що право оренди та користування ними у позивача закінчилося ще задовго до підписання договорів з відповідачем-2. Перед укладенням договорів оренди землі з відповідачем-2 він перевірив інформацію в державному реєстрі та встановив, що ніякого обмеження та обтяження відносно його земельних ділянок не було. На підставі викладеного відповідач-1 просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю. 29 серпня 2019 року на адресу суду від представника відповідача-2 [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідного до якого остання заперечувала проти позову з аналогічних підстав, що і відповідач-1. Водночас в частині позовних вимог, що стосуються скасування реєстрації права оренди, яке виникло на підставі договорів оренди землі, укладених між відповідачем-2 та відповідачем-1, зазначила, що державний реєстратор діє відповідно до норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, нормативних актів Міністерства юстиції України та Державної реєстраційної служби України. Так, відповідно до поданих документів державним реєстратором проведено перевірку суперечності заявлених прав вже зареєстрованих у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які виникли після 2013 року, та прийнято законне та обґрунтоване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 30 травня та 25 червня 2019 року. Під час прийнятті вказаного рішення державний реєстратор діяв у межах наданих йому повноважень, у чіткій відповідності до норм вказаних нормативно-правових актів, тому підстав для скасування державної реєстрації немає. Крім того, стверджувала, що в силу вимог ст. 51 ЦПК України відповідач-3 є неналежною стороною у справі, оскільки реєстрацію прав та їх обтяжень провів державний реєстратор виконавчого комітету Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Скляр Т.А. При цьому виконавчий комітет є колегіальним, самостійним і незалежним органом з відповідним правовим статусом. На відміну від виконавчих органів, виконком приймає в межах своїх повноважень рішення, які є складовою частиною локальних (місцевих) нормативно-правових актів, а тому не підпорядковується раді, а члени виконавчого комітету не є підлеглими ради чи сільського, селищного, міського голови. Враховуючи викладене, представник відповідача-2 просила у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю. У відповіді на відзив відповідача-1 представник позивача [PERSON] зазначив, що узагальнюючи судову практику про право власності при розгляді цивільних справ Верховний Суд України вказав, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб у випадках і в порядку, встановлених законом. Представник позивача звернув увагу суду, зокрема на те, що протягом встановленого законом місячного терміну з моменту отримання повідомлення від попереднього орендаря про намір скористатися переважним правом на поновлення договорів оренди землі на новий строк, відповідач-1 не повідомив позивача про відмову в поновленні договорів оренди землі; протягом встановленого законом місячного терміну з моменту закінчення терміну дії попередніх договорів оренди землі та отримання від попереднього орендаря додаткових угод про поновлення договорів оренди землі, відповідач-1 не подав свого заперечення щодо подальшого користування попереднім орендарем його земельними ділянками, в той же час ухилився від укладення додаткових угод про продовження терміну дії договорів оренди землі на узгоджених з ним умовах, уклавши при цьому на таких же умовах нові договори оренди землі із відповідачем-2; відповідач-1 отримав орендну плату і від старого орендаря, і від нового орендаря за користування його земельними ділянками після закінчення терміну дії договорів оренди землі із позивачем. Так, відповідач-1 після закінчення у позивача права на оренду земельних ділянок 7 жовтня та 7 листопада 2018 року не витребував своїх земельних ділянок із подальшого користування позивача; отримав від позивача орендну плату за 2018-2019 роки, а також сільськогосподарську продукцію. Відповідач-1, будучи рівним у здатності мати цивільні права та обов`язки, не зареєстрував право оренди земельних ділянок, призначених для пасовищ, хоча ні договором оренди землі, ні законодавством не визначено хто із сторін договору зобов`язаний подати на реєстрацію договір оренди землі. Підписуючи договори оренди землі з позивачем, відповідач-1 погодився, що вони набирають чинності після підписання сторонами та їх державної реєстрації. Враховуючи ту обставину, що строк дії договорів оренди землі закінчився 16 травня та 2 липня 2018 року, позивач завчасно направив відповідачу-1 за 180 днів до закінчення строку їх дії проекти додаткових угод, які відповідач-1 отримав 5 жовтня 2017 року. Разом з тим відповідач-1 в порушення вимог законодавства, за наявності заперечень, більш ніж в місячний термін, а саме 28 вересня 2018 року надав позивачу свої листи-відповіді. Після цього 8 та 12 листопада 2018 року позивач повторно вручив відповідачу-1 письмові пропозиції про поновлення договорів оренди землі на новий термін, додавши до них проекти додаткових угод, однак останній на них ніякої відповіді протягом місячного терміну не надав. При цьому маючи в себе пропозицію позивача, відповідач-1 уклав договори оренди землі з відповідачем-2, орендна плата в якого менша ніж та, яку запропонував позивач. До того ж всі інші умови в договорах оренди землі відповідача-2, запропоновані відповідачу-1, не були кращі ніж запропоновані позивачем. Позивач також стверджував, що на момент укладення договорів між відповідачем-1 і відповідачем-2 та їх реєстрації, державний реєстратор відповідача-3, а також відповідач-1 і відповідач-2 достовірно знали про наявність попередньо укладених на ці ж земельні ділянки договорів оренди землі між позивачем і відповідач-1, однак, не зважаючи на це, державний реєстратор прийняв рішення про укладення та державну реєстрацію договорів, не надавши належної оцінки відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяжень. В іншій відповіді на відзив відповідача-2, поданій до суду представником позивача [PERSON] , зазначені аналогічні обставини, як і у відповіді на відзив відповідача-1. Крім того, представник позивача не погоджувався з твердженням відповідача-2 про неналежність відповідача-3, як сторони у справі, оскільки позивач здійснив вибір відповідача з урахуванням вимог ч. 1 ст. 1172 ЦК України. На підставі викладеного, враховуючи судову практику, зокрема ЄСПЛ та Верховного Суду, позивач просив доводи відповідача-2 відхилити та задовольнити позов повністю. У письмовому запереченні представник відповідач-2 [PERSON] вказувала, що спірні договори оренди землі укладені після спливу 7 місяців з моменту закінчення строку оренди за договорами оренди землі, укладених відповідачем-1 з позивачем. Протягом цього часу відповідач-1 дійсно не отримав належні йому земельні ділянки у зв`язку з відсутністю коштів для виділення їх меж в натурі на місцевості. При цьому весь цей час позивач самовільно користувався вказаними земельними ділянками без згоди власника. Зазначала, що позивач і відповідач-1 не досягли домовленості з усіх істотних умов, а тому позивач втратив переважне право на поновлення договорів оренди землі. Звертала увагу суду, що позивач у відповіді на відзив посилається на судову практику, яке не стосується предмету спору, трактує прецедентну практику ЄСПЛ на власний розсуд, чим зловживає процесуальними правами. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка в порядку ст. 92 ЦПК України відповідач-1 показав, що отримав від позивача у якості проекту додаткової угоди її незаповнений бланк. У якості доказів він не подав його до суду вчасно, оскільки упустив цей момент під час підготовки юристами його документів. До закінчення реєстрації права на оренду позивача він подав лист-відповідь, в якому відмовився від продовження з позивачем орендних відносин. На момент закінчення строків дії договорів оренди землі з ним ніхто не погоджував ніяких умов щодо продовження строку дії договорів оренди землі, однак до нього підходила співробітник позивача [PERSON] , яка пропонувала укласти договори оренди землі на 7 років, але більше ніяких умов йому на пропонувала. В період часу з 5 жовтня 2017 року до 28 вересня 2018 року він отримав пропозицію від відповідача-2 на укладення договору оренди землі, яка, на його думку, була краща ніж у позивача. 28 вересня 2018 року у запереченні він не вказував щодо пустого бланку проекту додаткової угоди, оскільки упустив ці обставини. Тексти листів-відповідей, які він надав позивачу, а також відзив на позов допомагали готувати юристи, однак це не юристи відповідача-2. 15 липня 2019 року [PERSON] пропонувала повторно укласти договори оренди землі з позивачем, однак на той час договори оренди землі вже були укладені з відповідачем-2. Ухвалу суду про відкриття провадження у справі він отримував, відзив на позов подавав. При цьому відзив він підписував, однак його змісту не пам`ятає. Підтвердив той факт, що орендну плату за 2019 рік він отримував як у позивача, так і у відповідача-2. Після закінчення строку дії договорів оренди землі він не витребував із подальшого користування позивача свої земельні ділянки. Зазначив, що за час користування земельними ділянками позивач умови договорів не порушував. Водночас судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-1 про приєднання письмових доказів з доданими до нього документами (т. 2, а.с. 78-85), оскільки воно подане з порушенням вимог ч. 3 ст. 83 ЦПК України, та під час показів, наданих останнім в судовому засіданні, не встановлено поважності причин неподання доказів у встановлений законом строк. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що відповідачу-1 надсилалися додаткові угоди в жовтні 2017 року та в листопаді 2018 року, однак останній на них ніяким чином не відреагував, що призвело до порушення прав позивача на першочергове поновлення договору оренди землі, оскільки позивачем належним чином виконувалися умови договору та проведені всі необхідні дії в межах законодавства для досягнення домовленостей з відповідачем, в тому числі і з урахування його пропозицій щодо укладення договору. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що відповідач-2 штучно створив умови, за яких у суді має місце цей спір. Питання, що стосуються договорів оренди землі він контролює особисто, а [PERSON] йому особисто доповідає по всім договорам, строк дії яких закінчується. Відповідач-1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити, оскільки бажає співпрацювати із відповідачем-2 і не бажає співпрацювати із позивачем. Представник відповідача-2 у судовому засіданні підтримала доводи, що викладені у відзиві на позов та запереченні, а також просила суд звернути увагу на позицію відповідача-1 щодо небажання співпрацювати із позивачем. Вважала, що позивачем підтасовані додаткові угоди та останній своїми діями вводить суд в оману. Відповідач-3 у судове засідання не викликався, однак ухвалу про відкриття провадження у справі з позовною заявою та додатками до неї отримував, є обізнаним про розгляд справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (т. 1, а.с. 103, т. 2, а.с. 45, 64). За час розгляду справи відзиву на позовну заяву,жодних заяв чи клопотань не подавав, про причини неявки свого представника у судові засідання не повідомляв. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та визначив відповідні до них правовідносини. Відповідач-1 є власником земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,6275 га, у тому числі 1,3243 га (рілля), кадастровий номер 7125184400:04:000:0407, 0,3032 га (пасовища), кадастровий номер 7125184400:05:000:1601, та загальною площею 1,6277 га, у тому числі 1,3245 га (рілля), кадастровий номер 7125184400:04:000:0409, 0,3032 га (пасовища), кадастровий номер 7125184400:05:000:1603. 16 травня та 2 липня 2013 року позивач і відповідач-1 уклали договори оренди землі №№ 241 ку та 126 к відповідно (т. 1, а.с. 16-17, 38-39). Частиною 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Законом України "Про оренду землі" визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України "Про оренду землі"). Згідно з п. 8 вказаних договорів, вони є укладеними на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 180 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Якщо орендар не отримає письмового повідомлення від орендодавця, то цей договір вважається поновленим на цих же умовах і на такий же термін. Відповідно до п. 44 вказаних договорів, вони набирають чинності після підписання сторонами та їх державної реєстрації. 7 жовтня, 7 листопада 2013 року, а також 6 жовтня 2017 року проведено державну реєстрацію права оренди земельних ділянок площею 1,3245 га; 1,3243 га; 0,3032 га; 0,3032 га відповідно, за позивачем, що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (т. 1, а.с. 25, 26, 48, 49). Отже, момент укладення договорів оренди землі, укладених між позивачем і відповідачем-1, а відтак і початок перебігу строку їх дії, сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17. Як вбачається з матеріалів справи протягом строку дії договорів оренди землі, укладених між позивачем та відповідачем-1, СТОВ "Агроко (позивач) прийняв низку наказів щодо грошових виплат орендодавцям, зокрема від 31 грудня 2015, 2016 року, 29 грудня 2017 року та 31 грудня 2018 року (т. 1, а.с. 237, 238, 239, 240). Крім того, під час дії вказаних договорів між сторонами укладені додаткові угоди про зміну і доповнення договорів оренди землі від 5 березня 2015, 2016 років, 6 березня 2017 року, згідно з якими щороку змінювався розмір орендної плати, та від 1 січня 2018 року, згідно з якою встановлено відсоток від розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, погоджено умови отримання продукції та послуг в рахунок орендної плати (т. 1, а.с. 50, 51, 52, 53). 2 жовтня 2017 року позивач направив на адресу відповідача-1 листи-повідомлення за №№ 1264, 1265 про намір скористатися переважним правом на поновлення договорів оренди землі на новий строк на запропонованих відповідачем-1 умовах, разом з проектами додаткових угод (т. 1, а.с. 31, 32, 54, 55). 5 жовтня 2017 року відповідач-1 отримав вказані листи повідомлення з доданими до них проектами додаткових угод, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень (т. 1, а.с. 34, 57). У ч. 1 ст. 777 ЦК України законодавець закріпив переважне право наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права. Крім того, ст. 764 ЦК України передбачає таку правову конструкцію, як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 33 Закону України "Про оренду землі"по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Частиною 5 цієї статті Закону передбачено, що орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Законодавцем у ч. 5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" визначено алгоритм дій, який зобов`язує орендодавця після отримання листа-повідомлення орендаря: 1)розглянути лист-повідомлення на відповідність вимогам закону; 2)узгодити з орендарем (за необхідності) істотні умови договору; 3)за відсутності заперечень прийняти рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності); 4)укласти з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендареві направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Зазначені положення слід розуміти таким чином: 1)орендодавець у разі невідповідності змісту листа-повідомлення та умов проекту додаткової угоди вимогам закону повинен протягом місяця із дати його отримання повідомити орендареві про такі невідповідності, що, у свою чергу, може бути підставою для заперечення у задоволенні заяви орендаря; 2)може запропонувати свою редакцію істотних умов договору оренди землі. При цьому необхідно мати на увазі, що заперечення орендодавця щодо невідповідності листа-повідомлення із проектом додаткової угоди вимогам закону мають бути обґрунтованими і містити конкретні посилання на порушення закону, зазначені у листі-повідомленні або проекті додаткової угоди, або містити конкретні істотні умови договору, щодо яких орендодавець пропонує зміни. Таким чином, у разі встановлення обставин дотримання орендарем процедури і строків звернення до орендодавця із повідомленням про намір поновити договір оренди землі та невиконання орендодавцем установленого ч. 5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" обов`язку у місячний термін розглянути надісланий орендарем лист-повідомлення поведінку орендодавця не можна визнати добросовісною. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17. 28 вересня 2018 року на адресу позивача надійшли листи-відповіді, підготовлені відповідачем-1, відповідно до змісту яких з 2 грудня 2016 року діє нова форма типового договору оренди землі, а запропоновані додаткові угоди і самі договори оренди суперечать вимогам законодавства. Так, відповідача-1 не влаштовує запропонована йому нормативно грошова оцінка; не визначено і не вказано розмір орендної плати і як вона буде нараховуватися; відсутній строк дії договорів. Водночас його не влаштовує п. 11 договорів, щодо внесення орендної плати у строки з 1 серпня по 31 грудня, а інші строки не були передбачені додатковою угодою, також не визначені умови розрахунку у натуральній формі (ринкова вартість товарів). В зв`язку з викладеним відповідач-1 повідомив позивача про відмову у продовженні орендних відносин, не бажання поновлювати договори оренди та підписувати додаткові угоди до договорів оренди (т. 1, а.с. 113, 114). 8 та 12 листопада 2018 року за №№ 1085, 1095 відповідно позивачем на адресу відповідача-1 підготовлені пропозиції про поновлення договорів оренди землі на інших умовах, разом з проектами додаткових угод, що зареєстровані в журналі обліку вихідної кореспонденції позивача за 2018 рік (т. 1, а.с. 168-170), відповідно до яких останньому запропоновано збільшений розмір нормативної грошової оцінки, з визначенням розміру орендної плати, змінено терміни виплати орендної плати, запропоновано грошову або натуральній формі розрахунку. Вказані документи вручені відповідачу-1 під підпис (т. 1, а.с. 164-167). Незважаючи на викладені обставини 20 травня та 24 червня 2019 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладені договори оренди землі, щодо земельних ділянок площею 1,3245 га, кадастровий номер 7125184400:04:000:0409, і площею 1,3243 га, кадастровий номер 7125184400:04:000:0407, право на оренду вказаних земельних ділянок за якими зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30 травня і 25 червня 2019 року відповідно (т. 1, а.с. 35-36, 37, 58-59, 60). Припинення речового права позивача на оренду земельних ділянок за вказаними договорами відбулося відносно земельної ділянки площею 1,3245 га, кадастровий номер 7125184400:04:000:0409, - 27 травня 2019 року, а відносно земельної ділянки площею 1,3243 га, кадастровий номер 7125184400:04:000:0407, - 20 червня 2019 року, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28 жовтня 2019 року №№ 186371347 та 186371206 відповідно (т. 1, а.с. 242-244, 245-247). Разом з тим, відповідно до відомостей СТОВ "Агроко" (позивача) від 7 серпня 2019 року відповідач-1 отримав орендну плату у 2019 році за користування його земельними ділянками у розмірі 10174,46 гривень (т. 1, а.с. 228, 229). Виходячи з приписів ст.ст. 319, 626 ЦК України, слід дійти висновку про те, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін. При поновленні договору оренди землі згідно із ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" умови договору можуть бути змінені за згодою сторін з укладенням додаткової угоди. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати чи інших істотних умов договору, передбачених ст. 15 цього Закону, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Отже, для застосування ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення. Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до ст. 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди: 1)з новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право; 2)у разі недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права; 3)укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю в поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об`єкт оренди для власних потреб. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-3цс15. Частиною 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" передбачена інша підстава поновлення договору оренди: у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Позивач, вказуючи на наявність підстав для поновлення вказаних договорів оренди землі зазначав обставини, які є підставою для поновлення договору оренди і за ч. 1 і за ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі". Отже, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" необхідна наявність наступних юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов`язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди. Під час розгляду справи судом встановлено та не заперечувалося сторонами належне виконання позивачем обов`язків за договорами оренди землі. При цьому суд констатує своєчасне звернення позивача до відповідача-1 із листами-повідомленнями про поновлення договорів оренди землі з наданням проектів додаткових угод, та порушення відповідачем-1 права позивача на встановлений законом порядок розгляду питання про поновлення договорів оренди землі на новий строк, а отже і на укладення додаткових угод до договорів. При цьому покази відповідача-1, надані ним під час судового засідання, щодо направлення позивачем незаповнених проектів додаткових угод від 2 жовтня 2017 року, суд розцінює, як надану можливість відповідачу самостійно сформулювати умови договору оренди землі, що власне і випливає зі змісту вказаних листів-повідомлень, якою останній не скористався. Більше того навіть за вказаних обставин відповідач-1 не виконав покладеного на нього законом обов`язку протягом встановленого строку надати відповідь. Судом також встановлено, що відповідачем-1 після закінчення терміну дії договорів оренди землі не витребувано із подальшого користування позивачем своїх земельних ділянок, які на час укладення оскаржуваних договорів оренди землі з відповідачем-2 перебували у фактичному користуванні позивача, що підтверджується актом встановлення обставин користування земельними ділянками в адміністративних межах Крутьківської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 9 вересня 2019 року (т. 1, а.с. 151). За таких обставин, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення лише в частині визнання договорів оренди землі, укладених між відповідачем-1 і відповідачем-2, недійсними та скасування державної реєстрації права оренди за ними. Водночас позовні вимоги в частині визнання поновленими договорів оренди землі з попереднім орендарем та визнання укладеними додаткових угод до договорів оренди землі із попереднім орендарем до задоволення не підлягають, оскільки позивачем не доведено, що сторони погодили між собою усі істотні умови, передбачені ст. 15 Закону України "Про оренду землі", що у свою чергу порушує принцип свободи договору, визначений п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Так, поновлення договору оренди землі в судовому порядку, у передбачений ст. 33 Закону України "Про оренду землі" спосіб, вимагає укладення додаткової угоди між сторонами як єдиної підстави продовження орендних прав і обов`язків. Належним способом захисту порушеного права у цьому випадку є позов про визнання укладеною додаткової угоди із викладенням її змісту, оскільки сама по собі вимога про визнання договору оренди землі поновленим за своєю суттю є встановленням факту, який має юридичне значення, і не може забезпечити захисту порушеного права позивача в силу імперативного припису про обов`язковість оформлення поновлення договору оренди саме шляхом укладення додаткової угоди, що, власне, і може бути предметом розгляду в суді. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, від 15 січня 2019 року у справі № 922/1464/18. Позивачем заявлено позовні вимоги про визнання укладеними додаткових угод до договорів оренди землі та викладено їх зміст, який містить лише посилання на проекти додаткових угод в редакції від 2 жовтня 2017 року, проте не містить їх повного змісту із зазначенням всіх умов додаткової угоди. На переконання суду, належним способом захисту у даному випадку є заявлення позовних вимог про визнання укладеними додаткових угод з викладом їх повного змісту та погоджених сторонами їх редакцій. За таких обставин неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, незалежно від інших встановлених судом обставин. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із порушенням прав позивача відповідачем-1 і відповідачем-2, суд вважає за доцільне стягнути з останніх на користь позивача сплачений ним судовий збір у рівних частинах у розмірі 5763,00 гривень (11526,00 / 2) з кожного. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial