Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

У червні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № DN81AR03110042, за умовами якого позивач зобов'язувався надати відповідачу кредит у розмірі 59162,68 грн. на строк до 14 серпня 2014 року, а відповідач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитним коштами в строки та в порядку, встановленим кредитним договором. Відповідно договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитному договору. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку з чим станом на 20 травня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 545671,24 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача в судовому порядку. 23 листопада 2015 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду Доне-цької області позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення забо-ргованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на ко-ристь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в сумі 297 654, 47 грн. та судовий збір на ко-ристь ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 2 976,54 грн. При ухваленні рішення суд виходив з того, що позивачем було доведено наявність заборгованості у відповідача за кредитним договором. Проте враховуючи, що відповідач зробив заяву про зменшення суми неустойки, та що її розмір значно перевищує розмір збитків, суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір неустойки до 50 000 грн. На вказане рішення [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] подав апеляцій-ну скаргу, в якій просив рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької об-ласті від 23 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволен-ні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначив, що судом не вирішено питання стосовно учасника кредитних взаємовідносин третьої особи по справі ТОВ «Автокредит плюс». Питання її залучення у якості третьої особи під час судового засідання було вирішено, але самої юридичної особи фактично так і не було за-лучено до справи. Крім того рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.05.2009 року було звернуто стягнення на предмет застави (автомобіль). Проте як вста-новлено під час судового засідання, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» не є учасником по кредитному договору від 15.08.2007 року, що автомобіль, який було передано ПАТ КБ «Приватбанк» від 29.04.2008 року через представника-співробітника управління безпеки Донецьке РУ «Приватбанк» [PERSON] не може бути повернений відповідачеві і не був реалізований на виконання рішення суду. На неодноразові клопотання про витребування відомостей про існування закладеного автомобіля, було отримано незаконну відмову як з боку суду, так і з боку позивача. Судом першої інстанції в повній мірі не враховане рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2011 року про звернення стягнення. Представник відповідача наголошує, що до звернення стягнення на автомобіль, ві-дповідач свої зобовязання виконав повністю і в подальшому не отримував від третьої особи чи позивача будь-яких вимог стосовно суми, якої не вистачає для погашення його зобовязань за кредитним договором. Від представника позивача надійшли письмові заперечення проти апеляційної ска-рги та клопотання про розгляд справи у його відсутність. Належним чином повідомлені відповідач та його представник в судове засідання не зявились. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши ма¬теріали справи та перевіри-вши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вва-жає, що скарга задоволенню підлягає частково, а оска¬ржуване рішення слід змінити, ви-ходячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 15 серпня 2007 року між ПАТ КБ "Прива-тбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № DN81AR03110042, відпові-дно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 59162,68 грн. зі сплатою 9 відсот-ків за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінце-вим терміном погашення 14 серпня 2014 року. Відповідно до умов п. 7.1 Кредитного договору погашення заборгованості здійсню-ється в наступному порядку: щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати [PERSON] грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 1251, 44грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, винагороди з періодом сплати з «15» по «19» число кожного мі-сяця. 15 серпня 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами також був укладений договір застави рухомого майна № DN81AR03110042, відповідно до якого відповідач надав в заставу автомобіль ВАЗ 21214, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що належить йому на підставі до-говору купівлі-продажу від 13 серпня 2007 року. Відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 545671,24 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 59414,22 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 165627,79 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 22612,46 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 298016,77 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за до-говором № DN81AR03110042 від 15 серпня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приват-банк» та клієнтом [PERSON], станом на 20 травня 2015 року, випискою з особового рахунку відповідача, яка відповідачем в судовому засіданні не оспорена. В судовому засіданні встановлено, що на предмет застави - автомобіль ВАЗ 21214, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 2007 року, рішеннями Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 травня 2009 року та від 21 лютого 2011 року дійсно звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110042 від 15 серпня 2007 року в сумі 125198 гривень 61 копійка, яка складається з заборгованості: за кредитом - 58630 гривень 02 копійок, по процентам -35635 гривень 13 копійки, по комісії - 6047 гривень 10 копійок, з пені 24886 гривень 36 копійок. 29 квітня 2008 року автомобіль переданий відповідачем співробітнику управління безпеки Донецького РУ ПАТ КБ «Приватбанк» за актом прийму-передачі для його реалі-зації за ринковою ціною та направлення виручених коштів на погашення заборгованості у випадку невиконання зобов'язань перед ПАТ КБ «Приватбанк». Судом першої інстанції застосована ч.3 ст.551 ЦК України та зменшено розмір пені до 50000 гривень. Щодо доводів представника відповідача про звернення стягнення на автомобіль в рахунок погашення заборгованості, суд першої інстанції послався на п.9 Постанови Пле-нуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних спав № 5 від 30 березня 2012 року та зазначив, що право вибору способу судового захисту на-лежить позивачеві. З висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості з кредиту, заборгованості з комісії за користування колегія суддів погоджується. З висновками суду першої інстанції, в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом у зазначеному в рішенні суду розмірі, кредитом та заборгованості з пені, зменшеної відповідно до вимог ч.3 ст.551 ЦК України, колегія суддів погодитись не може з наступних підстав. Рішеннями Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 трав-ня 2009 року та від 21 лютого 2011 року дійсно звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110042 від 15 серпня 2007 року (а.с.86, 87-88). 29 квітня 2008 року автомобіль переданий відповідачем співробітнику управління безпеки Донецького РУ ПАТ КБ «Приватбанк» за актом прийму-передачі для його реалі-зації за ринковою ціною та направлення виручених коштів на погашення заборгованості у випадку невиконання зобов'язань перед ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.61). Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаєть-ся, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику части-нами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикода-вець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав ві-дповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Зазначений факт відповідачем у судовому засіданні не заперечувався. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Ко-дексу. Разом з тим за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошо-вим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи виплива-ють iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті). Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочен-ня кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час про-строчення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ). Як уже встановлено судом першої інстанції, на виконання умов Кредитного договору та на умовах Договору застави за актом від 29 квітня 2008 року з метою реалізації за ринковою вартістю і направлення коштів на погашення заборгованості в разі невиконання зобовязань перед [PERSON], відповідачем [PERSON] був переданий автомобіль ВАЗ 21214, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.61). Рішенням суду від 20 травня 2009 року звернуто стягнення на зазначений автомобіль для задоволення грошових вимог [PERSON] за Кредитним договором у спосіб надання права [PERSON] повноважень щодо продажу зазначеного автомобілю (а.с.87-88). Таким чином, ураховуючи суть взаємоповязаних кредитних і заставних зобовязань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, породжує для кредитора обовязок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учи-нення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора. Незважаючи на ці обставини, [PERSON] автомобіль не реалізований як на час розгляду справи судом першої інстанції та й час апеляційного перегляду справи, що підтверджуєть-ся письмовими запереченнями представника позивача (а.с.207). Будь-яких доказів, що [PERSON] вчинені всі можливі дії з реалізації заставного майна, матеріали цивільної справи не містять. Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про визнання не-правомірними дій [PERSON] щодо нарахування з 20 травня 2009 року процентів за Кредитним договором, оскільки ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя, має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобовязання, та призводить до прострочення кредитора. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-2387цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування. Отже вимоги в частині нарахування процентів за користування кредитом є правомір-ними та обґрунтованими по 20 травня 2009 року включно, сума яких згідно розрахунку позивача складає 10 194,61грн. Відповідно до ч.3 ст.550 ЦК України, кредитор не має права на неустойку в разі, як-що боржник не відповідає за порушення зобовязання (ст.617 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст.617 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення ста-лося внаслідок випадку або непереборної сили. Судом встановлене, що порушення зобовязання сталось через прострочення креди-тора. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач втратив право на отри-мання пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду пер-шої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При цьому суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрун-тованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, за-явлених у суді першої інстанції. Таким чином апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуєме рі-шення зміні, в частині стягнення процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, й загальній сумі, що підлягає стягненню. Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 листо-пада 2015 року вже переглядалось Апеляційним судом Донецької області за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» та ухва-лою від 11 травня 2016 року залишене без змін (а.с.164-166). Відповідно до ч.2 ст.318 ЦПК України, залежно від обґрунтованості скарги … суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу… При цьому за наявності підстав може бути скасовано рішення або ухвала апеляційного суду. Таким чином скасуванню підлягає й ухвала Апеляційного суду Донецької області від 11 травня 2016 року.

Outcome: partial