Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] перебувала з [PERSON] в шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 22 квітня 2011 року. Від даного шлюбу [INFO] у сторін народився син [PERSON], який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. З 1 вересня 2016 року син навчається на денному відділенні Технологічно-промислового коледжу Вінницького аграрного університету за спеціальністю «Право». Позивач зазначає, що на утримання дитини вона витрачає більше 3 000 грн. на місяць. Оскільки дитина потребує постійного догляду, нормального харчування та одягу, [PERSON] несе додаткові витрати зі свого бюджету, що ще більше ускладнює її матеріальне становище. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча має постійний високий дохід, інших утриманців немає, стягнень за виконавчими документами з нього не проводиться. В зв'язку з відмовою відповідача утримувати свою дитину, [PERSON] змушена була звернутися до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 3000 грн., щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до закінчення дитиною навчання, але не довше ніж до досягнення [PERSON] двадцяти трьох років. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Також не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судові засідання призначені на 13.06.2018, 04.07.2018 та 18.07.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини п'ятої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 1 лютого 2000 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що зроблено відповідний актовий запис за №135. [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 25.09.2000 року відділом реєстрації актів громадського стану Вінницької міської ради Вінницької області (а.с. 3). Згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 22 квітня 2011 року у справі №2-1602/11 шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 1 лютого 2000 року у відділі РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області було розірвано (а.с. 4). Рішення суду набуло законної сили 03.05.2011 року. Як вбачається з довідки Технологічно-промислового коледжу Вінницького національного аграрного університету №150 від 15.05.2018 року, син сторін [PERSON] навчається на другому курсі денного відділення за спеціальністю «Право». Термін навчання з 01.09.2016 року по 30.06.2020 рік (а.с. 8). Суд не приймає до уваги твердження позивача про розмір доходу відповідача (12 000 грн.), оскільки воно не підтверджене жодним письмовим доказом. При цьому, приписами частини шостої статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до положень статей 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Статтею 27 вищевказаної Конвенції визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною другою статті 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Виходячи з положень вищевказаної статті, утримання дитини є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, а тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання сина. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на утримання дитини, суд виходить з положень статей 181, 182 СК України. Так, відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Так, Законом України «Про державний бюджет на 2018 рік» визначено, що прожитковий мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня пo 30 червня - 1860 гpивeнь; з 1 липня пo 30 листопада 1944 гpивeнь; з 01 пo 31 грудня - 2027 гpивень. Прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Отже, прожитковим мінімумом визначається мінімальний розмір матеріального забезпечення дитини. Враховуючи розмір аліментів заявлений позивачем - 3 000 грн. та прожитковий мінімум, суд приходить до висновку, що дитина сторін - 17 річний [PERSON], [INFO], потребує належного рівня забезпечення всім необхідним для гармонійного розвитку дитини. Виходячи з положень статті 141 СК України (що мати, батько мають рівні обов'язки щодо дитини), для забезпечення дитини прожитковим мінімумом батьки мають рівними частками брати участь в матеріальному утриманні дитини, тобто 1944,00 : 2 = 972 грн. Отже, кожен з батьків дитини має мінімально сплачувати аліменти в розмірі 972 грн. Разом з тим, суд зазначає, що даний розмір є лише мінімальним, тобто суд може визначити розмір і в більшій сумі. Слід зазначити, що [PERSON] за сімнадцять років життя сина, не приймав участі у матеріальному його утриманні. Даний обов'язок виконувала лише мати дитини, хоча кожен з батьків зобов'язаний піклуватись та утримувати дитину. Суд звертає увагу, що [INFO] [PERSON] виповниться 18 років та сплата аліментів буде припинена. Таким чином, відповідач необхідно буде лише чотири місяці сплачувати аліменти на утримання сина. Виходячи із наведеного, суд вважає, що відповідач може і повинен надавати матеріальну допомогу дитині. Так, судом враховується, що син проживає разом із позивачем [PERSON], [PERSON] є працездатною особою, інших утриманців немає, стягнення за виконавчими документами з нього не проводяться. З урахуванням викладеного, враховуючи, що термін виконання батьківського обов'язку є незначним (чотири місяці), для найкращого забезпечення інтересів дитини, з урахуванням віку (студент 2 курсу) та потреб дитини, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, до його повноліття. Частиною першою статті 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за необхідне стягнення аліментів розпочати з 18.05.2018 року. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів до закінчення дитиною навчання, але не довше ніж до досягнення дитиною 23 років, то суд зазначає наступне. Стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання належать до різних правовідносин та є різними предметами спору. На час розгляду даної справи дитина є неповнолітньою, і вирішення питання про її утримання, коли вона стане повнолітньою, належить до правовідносин, які виникнуть в майбутньому, за певних умов. З огляду на це, суд не вправі вирішувати питання про майбутні правовідносини, оскільки спору на даний час між сторонами ще не існує. Крім того, Європейський суд з прав людини не раз висловлювався, що право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул'янов проти України)). Суд звертає увагу, що за наявності підстав для отримання аліментів після досягнення дитиною повноліття, якщо вона навчатиметься, [PERSON] буде необхідно звернутися з відповідною позовною заявою до суду. Крім того, право на звернення до суду також має сама дитина, яка навчається. Аналогічне положення міститься і в пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», де зазначено, що стягнення аліментів на дочку, сина, які досягли повноліття, з підстав, передбачених статтями 198, 199 СК, здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовна вимога про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, не підлягає задоволенню. Разом з тим, звертаю увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до пункту першого частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. З урахуванням положень статті 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial