Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

В лютому 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом і просив визнати такими, що не підлягають виконанню, виконавчі написи, вчинені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем: -реєстровий № 25650 про стягнення з нього на користь АТ «Ідея Банк» (код ЄДРПОУ 19390819) заборгованості в розмірі 84004,29 грн. на підставі кредитного договору № Z75.22108.003848175 від 12.04.2018 року; - реєстровий № 25651 про стягнення з нього на користь АТ «Ідея Банк» (код ЄДРПОУ 19390819) заборгованості в розмірі 83767,91 грн. на підставі кредитного договору № Z.06.22108.004152909 від 30.07.2018 року. Позов мотивований тим, що 23 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинено виконавчі написи: реєстровий № 25650 про стягнення з нього на користь АТ «Ідея Банк» (код ЄДРПОУ 19390819) заборгованості в розмірі 84004,29 грн. на підставі кредитного договору № Z75.22108.003848175 від 12.04.2018 року; реєстровий № 25651 про стягнення з нього на користь АТ «Ідея Банк» (код ЄДРПОУ 19390819) заборгованості в розмірі 83767,91 грн. на підставі кредитного договору № Z.о6.22108.004152909 від 30.07.2018 року. Позивач вважав, що вказані виконавчі написи видано нотаріусом з порушенням статтей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" та гл. 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Зокрема, при вчиненні виконавчих написів нотаріусом не звернуто увагу на те, що пеня банком нараховувалась постійно по дату розрахунку заборгованості, тобто без врахування положень закріплених в п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, якими встановлено позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), що суперечить ст. 88 Закону України "Про нотаріат". Вищезазначені суми боргу у виконавчих написах нотаріуса, які розраховані відповідачем на дату звернення із заявою про вчинення виконавчого напису, не можуть бути визнані безспірними, оскільки розміри боргових зобов`язань перед банком, які визначені у виконавчих написах нотаріуса №№ 25650, 25651, не підтверджені виписками по рахунку. Також відсутні докази належного направлення та отримання ним письмових вимог про усунення порушень у не менш ніж тридцятиденний строк, що є обов`язковою вимогою відповідно до п.6 ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитними договорами, суми боргу за тілом кредиту, відсотками за користування кредитом у виконавчих написах зроблено відповідачем одноособово без врахування його думки та позиції. Крім цього, станом на дату вчинення виконавчих написів нотаріуса, чинне законодавство передбачало можливість вчинення виконавчого напису лише за умови подання оригіналу нотаріального договору. Відтак позивач просив суд визнати виконавчі написи, такими що не підлягають виконанню. 13 квітня 2021 року, представником відповідача за довіреністю засобами поштового зв`язку подано до суду відзив на позовну заяву, разом з доказами направлення його копій іншим учасникам справи, у якому просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.53-103). Зазначили, що 12 квітня 2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та позивачем був укладений кредитний договір № Z75.22108.003848175. У зв`язку з невиконанням позичальником кредитних зобов`язань, станом на 07.10.2020 року утворилася заборгованість в сумі 82104 грн 29 коп.. Також 30.07.2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та позивачем був укладений кредитний договір № Z06.22108.004152909. У зв`язку з невиконанням позичальником кредитних зобов`язань, станом на 07.10.2020 року утворилася заборгованість в сумі 81867 грн 91 коп.. На підставі ст. 18 ЦК України, ч. 1 ст. 87, ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п.п. 3.1. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, АТ «Ідея Банк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. із заявою про вчинення виконавчих написів та стягнення з [PERSON] вищевказаної заборгованості, включно з витратами на вчинення виконавчого напису. На виконання вимог Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, АТ «Ідея Банк» надало нотаріусу: заяву АТ «Ідея - Банк» про вчинення виконавчого напису; кредитний договір; довідку АТ «Ідея Банк» про ненадходження платежів; вимогу АТ «Ідея Банк» до [PERSON] про усунення порушення кредитних зобов`язань; довідку-розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором; список згрупованих поштових відправлень АТ «Ідея Банк»; список згрупованих поштових відправлень цінних листів АТ «Ідея Банк», опис вкладення до цінного листа, що підтверджує направлення на адресу позивача документів, а також фіскальний чек по оплаті вище вказаних послуг поштового зв`язку; виписку по особовому рахунку. На думку представника відповідача, зазначені документи у повній мірі надають змогу приватному нотаріусу встановити суму заборгованості позивача, як боржника, перед АТ «Ідея Банк», з врахуванням усіх сплат, визначених умовами кредитних договорів та внесених боржником; відповідають вимогам Переліку та підтверджують безспірність заборгованості позивача. При цьому, представник відповідача наголошує, що АТ «Ідея Банк» надіслало позивачу вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, якою позивач був повідомлений про те, що у нього наявна заборгованість за кредитним договором, а також про розмір боргу та його складові. Разом з тим, позивача було попереджено про можливість стягнення боргу, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або іншим способом, на власний вибір відповідача, у випадку його непогашення у тридцятиденний строк з дня направлення відповідної вимоги. Не зважаючи на це, позивач жодним чином не висловив заперечень щодо змісту даної вимоги, а, відтак, погодився з нею, однак, на даний час намагається відтермінувати момент повернення боргу, що свідчить про свідоме ухилення позивача від виконання взятих на себе кредитних зобов`язань. З огляду на вищевикладене, представник відповідача наполягає, що спірні виконавчі написи відповідають вимогам Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а, відтак, є законними та підлягають виконанню. Твердження позивача про те, що заборгованість за кредитними договорами на момент вчинення виконавчих написів була спірною, вважає надуманими, помилковими та нічим не підтвердженими. При цьому представник відповідача вказав, що позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості перед Банком за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, та зауважив, що безспірність заборгованості підтверджується документами, визначеними Переліком, і не залежить від того, погоджується боржник з її розміром, чи ні. Наголосив, що участь боржника в процесі вчинення виконавчого напису нотаріуса законодавством не передбачена, а така умова для вчинення виконавчого напису, як направлення кредитором вимоги до боржника про усунення порушення кредитних зобов`язань та отримання її останнім, у законодавстві відсутня. Також представник відповідача вважає помилковими твердження представника позивача про те, що станом на дату вчинення виконавчого напису редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14, передбачала можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору, з огляду на те, що резолютивна частина вказаної постанови не містить відомостей про те, з якого саме моменту втрачає чинність постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662, а тому вона втрачає чинність у загальному порядку, з дня її виключення з державного реєстру. Разом з тим, на даний час державна реєстрація постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 не скасована, доказом чого є картка вищевказаного нормативно-правового акта, розміщена на офіційному веб-порталі Верховної Ради України, а, відтак, на думку представника відповідача, дана постанова є чинною. У відповідь на доводи позивача про те, що виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом за відсутності первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення, представник відповідача наголошує, що умова надання первинних бухгалтерських документів для вчинення виконавчого напису чинним законодавством не передбачена. Крім того, представник відповідача додатково звертає увагу суду на відсутність судового спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором на час вчинення спірного виконавчих написів. Ухвалою суду від 05.03.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд вирішено проводити за правилами загального позовного провадження (а.с.42-43). Ухвалою суду від 23.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу (а.с.115-117). Сторони у справі в судове засідання не з`явилися, звернувшись до суду із клопотаннями про розгляду справи у їхню відсутність (позовна заява і відзив на позов) Від третьої особи Корсунь-Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби надійшла заява про розгляд справи у відсутність їхнього представника (а.с.126). Вручити судову повістку приватному нотаріусу Остапенку Є.М. не представилося можливим через його відсутність за зареєстрованою адресою, а згідно даних Єдиного реєстру нотаріусів станом на 28.10.2021 року діяльність останнього тимчасово припинена. У зв`язку з неявкою сторін у суд фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося на підставі приписів ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає до задоволення повністю. Судом встановлено, що 12 квітня 2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № Z75.22108.003848175, згідно умов якого останній отримав кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 49900,00 грн строком до 60 місяців, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,99 % річних від залишкової суми кредиту, а також платою за обслуговування кредиту (пункти 1.1. - 1.10. кредитного договору) ( а.с. 23-26). Крім цього, 30 липня 2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № Z06.22108.004152909, згідно умов якого останній отримав кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 49900,00 грн строком до 36 місяців, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,49 % річних, а також платою за обслуговування кредиту (пункти 1.1. - 1.11. кредитного договору) ( а.с. 20-22). Відповідно до рішення Загальних зборів Акціонерного банку, Акціонерне товариство «Ідея Банк» утворилось внаслідок зміни найменування та типу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», що підтверджується Статутом АТ «Ідея Банк» (а.с.99-101). У зв`язку з невиконанням [PERSON] кредитних зобов`язань за кредитним договором № Z75.22108.003848175 від 12.04.2018 року, станом на 07 жовтня 2020 року в нього утворилася заборгованість в сумі 82104 грн 29 коп., з яких: строковий основний борг - 28627,18 грн, прострочений основний борг - 14240,65 грн, прострочені проценти - 6075, 34 грн, строкові проценти - 291,85 грн, строкова плата за обслуговування кредиту - 1511,97 грн, прострочена плати за обслуговування кредиту - 27272,66 грн, пеня - 4084,64 грн /а.с. 62/. У зв`язку з невиконанням [PERSON] кредитних зобов`язань за кредитним договором № Z06.22108.004152909 від 30.07.2018 року, станом на 07 жовтня 2020 року в нього утворилася заборгованість в сумі 81867 грн 91 коп., з яких: строковий основний борг - 22463,28 грн, прострочений основний борг - 24275,69 грн, прострочені проценти - 8404, 1 грн, строкові проценти - 74,73 грн, строкова плата за обслуговування кредиту - 736,79 грн, прострочена плати за обслуговування кредиту - 21829,76 грн, пеня - 4083,56 грн /а.с. 65/. На підставі ст. 18 ЦК України, ч. 1 ст. 87, ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п.п. 3.1. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, АТ «Ідея Банк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. із заявами про вчинення виконавчих написів та стягнення з [PERSON] вищевказаної заборгованості. 23 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. за заявою АТ «Ідея Банк» видано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 25650, відповідно до якого з [PERSON] стягнено невиплачені в строк грошові кошти на підставі кредитного договору № Z75.22108.003848175 від 12.04.2018 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] , строк платежу за яким настав 12.01.2020 року, за період з 12.02.2020 року по 07.10.2020 року включно, а також плату за вчинення виконавчого напису, у загальному розмірі 84004, 29 грн /а.с. 11/. Постановою державного виконавця Корсунь-Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 24.12.2020 року на підставі вищевказаного виконавчого напису відкрито виконавче провадження № 63987145 /а.с. 12/. 23 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. за заявою АТ «Ідея Банк» видано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 25651, відповідно до якого з [PERSON] стягнено невиплачені в строк грошові кошти на підставі кредитного договору № Z06.22108.004152909 від 30.07.2018 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] , строк платежу за яким настав 02.06.2019 року, за період з 03.07.2019 року по 07.10.2020 року включно, а також плату за вчинення виконавчого напису, у загальному розмірі 83767, 91 грн /а.с. 9/. Постановою державного виконавця Корсунь-Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 24.12.2020 року на підставі вищевказаного виконавчого напису відкрито виконавче провадження № 63987431 /а.с. 13/. Таким чином судом установлено, що між сторонами виник спір з приводу правомірності вчинення 23 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. виконавчих написів, зареєстрованих в реєстрі за № 25650, № 25651 про стягнення з [PERSON] грошових коштів на підставі кредитного договору № Z75.22108.003848175 від 12.04.2018 року та кредитного договору № Z06.22108.004152909 від 30.07.2018 року. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вказані положення закону кореспондуються з вимогами пункту 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а лише їх конкретизує. З тексту виконавчих написів вбачається, що нотаріус керувався ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, із моменту прийняття цієї постанови і до 10 грудня 2014 року була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно (п. 1 Переліку). 10 грудня 2014 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою, зокрема, Перелік був доповнений новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями (п. 2 Переліку). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Відповідно до положень п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. Також, слід зазначити, що за змістом пункту 15 Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2000 № 32/5, нормативно-правовий акт, рішення про державну реєстрацію якого скасовано, не є чинним з дня його виключення з державного реєстру, крім випадків визнання судом нормативно-правових актів протиправними (незаконними чи такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили) та нечинними повністю або в окремій його частині. Зважаючи на те, що резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14не містить вказівки на те, з якого моменту втрачає чинність постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662, суд констатує, що вказана постанова КМУ втратила чинність з моменту набрання законної сили постановою суду, тобто з моменту її проголошення. Вказане спростовує доводи представника відповідача про те, що оскільки державна реєстрація постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 не скасована, дана постанова є чинною. Отже, на день вчинення виконавчих написів існувала можливість стягнення заборгованості за виконавчим написом нотаріуса лише за нотаріально посвідченими договорами. Такий правовий висновок міститься у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду: від 21.10.2020 року в справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), від 12.03.2020 року в справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19), від 15.04.2020 року в справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18). Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та виходячи з системного аналізу статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 27 березня 2019 року в справі №137/1666/16-ц. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду в справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18). Враховуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж стовідсотково підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року в справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) зазначив, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Оскаржені виконавчі написи вчинені нотаріусом 23 листопада 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14. Укладені між банком та позивачем кредитні договори № Z75.22108.003848175 від 12.04.2018 року та № Z06.22108.004152909 від 30.07.2018 року, надані нотаріусу для вчинення виконавчих написів, не були посвідчені нотаріально, отже не могли бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Суд погоджується з твердженнями представника відповідача щодо того, що участь боржника у процесі вчинення виконавчого напису нотаріуса законодавством не передбачена. Щодо позиції позивача про те, що до стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність один рік, то сторонами погоджено, що до строк позовної давності для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється тривалістю у три роки (п.5.5. кредитних договорів). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідного спору. Позивач з вимогою до суду про визнання недійсним кредитних договорів в цілому або його окремих положень не звертався. При цьому, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не вирішує спір про право, який існує між сторонами, а лише перевіряє безспірність заборгованості на підставі належних і допустимих доказів. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 24.10.2018 у справі № 761/45042/16-ц. Разом з тим, суд дійшов висновку, що нарахування Банком (відповідачем) заборгованості з урахуванням пунктів 1.11, п.1.10 кредитних договорів та стягнення на підставі виконавчого напису суми заборгованості, до якої входила плата за обслуговування кредиту, свідчить про те, що сума заборгованості на момент вчинення виконавчого напису не була безспірною. Крім того, безумовним фактом, який свідчить про небезспірність заборгованості за кредитним договором, є та обставина, що розмір заборгованості був визначений відповідачем самостійно і існує тільки в складених відповідачем документах, які позивачем не визнані та з ним не узгоджені. Посилання представника відповідача на ту обставину, що на момент вчинення спірного виконавчого напису позивачем не оспорювався розмір заборгованості, тому слід вважати заборгованість позивача за кредитними договорами безспірною, суд не бере до уваги та відхиляє, виходячи з наступного. Як уже зазначалося, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, наведеної у постанові № 6-887цс 17 від 05 липня 2017 року, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Також суд не бере до уваги та відхиляє твердження представника відповідача про те, що АТ "Ідея Банк" були подані усі необхідні документи для вчинення виконавчого напису, які в повному обсязі відповідають вимогам чинного законодавства та підтверджують безспірність заборгованості, оскільки вони суперечать правовим висновкам, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц щодо того, що хоча вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які визначені відповідним Переліком документів, однак сам по собі цей факт не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого, оскільки боржник в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Враховуючи вищевикладені обставини, а саме, що для вчинення виконавчих написів нотаріусу не було надано нотаріально посвідчених договорів, стягнута заборгованість не є безспірною. Тому суд приходить до висновку про задоволення позову повністю, оскільки нотаріусом не дотримано вимог, передбачених Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій. Згідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1816 грн, який був сплачений позивачем при подачі даного позову до суду (а.с.1, 35).

Outcome: approved