Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

У провадженні суду знаходилася на розгляді позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа - служба у справах дітей виконкому Дзержинської районної у місті ради про позбавлення батьківських прав. Після усунення недоліків позовної заяви провадження у справі відкрито ухвалою суду від 10.12.2013 року. Ухвалою суду від 14.03.2014 року уточнено анкетні дані відповідача за первісним позовом - у зв'язку зі вступом у шлюб та зміною прізвища. Ухвалою суду від 23.06.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою первісного позивача. У березні 2014 року відповідач за первісним позовом [PERSON] скористалася правом пред'явлення в порядку ст. 123 ЦПК України зустрічного позову, який судом ухвалою від 14.03.2014 року прийнято до розгляду та об'єднано в одне провадження з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON], третя особа - служба у справах дітей виконкому Дзержинської районної у місті ради про позбавлення батьківських прав. В зустрічному позові [PERSON] просила суд надати дозвіл та тимчасовий віїзд за межі України (за кордон), в тому числі в Швейцарію та Грецію її неповнолітньому сину [PERSON] [INFO] у її супроводі без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] в період з 20 травня 2014 року по 20 вересня 2017 року та стягнути неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 107364,70 грн. В обґрунтування позовних вимог зустрічний позивач зазначала, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.07.2003 року, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 23.12.2011 року, яке набрало чинності 03.01.2012 року. Від спільного життя мають сина - [PERSON] [INFO], на утримання якого відповідач [PERSON], на підставі виконавчого листа виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу, зобов'язаний виплачувати аліменти у твердій грошовій сумі 600 грн. на місяць, але за три останні роки ним сплачено лише 1200 грн., станом на 11.03.2014 року заборгованість складає 18387,09 грн. Неповнолітній син мешкає разом із нею, позивачем за зустрічним позовом, в м.Кривому Розі та знаходиться на її утриманні. З 06.06.2013 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянином Швейцарії - [PERSON], який матеріально забезпечує її та її неповнолітнього сина. У теперішній час вона хоче виїхати разом із сином до Швейцарії та Греції з метою відпочинку та оздоровлення дитини, однак батько дитини дозвіл на виїзд сина за межі України не надає, тому вона звернулася до суду з позовом. У судовому засіданні зустрічний позивач [PERSON] та її представник [PERSON], кожен окремо, позов підтримали, просили його задовольнити з мотивів, викладених у позові. Також зазначили, що дитина знаходиться на повному утриманні матері, вона дбає про його духовний та фізичний розвиток, створює необхідні умови для навчання та відпочинку дитини, забезпечує необхідне харчування та лікування, тобто сумлінно виконує свої батьківські обов'язки. На час її відсутності в України, про сина піклувалася бабуся - [PERSON], якій вона залишала гроші на утримання дитина та переказувала грошові переводи. Зустрічний відповідач до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Зі згоди зустрічного позивача [PERSON] суд розглядає справу в заочному порядку відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Прокурор Прохорова О.В. у судовому засіданні просила зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, оскільки виїзд за кордон відповідає інтересам дитини та сприяє її вихованню та розвитку, а несплата аліментів є підставою для нарахування пені. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконкому Дзержинської районної у місті ради - Погребняк М.І. проти зустрічного позову не заперечувала, просила його задовольнити. Суд, вислухавши зустрічного позивача та інших учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку представленим доказам у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.07.2003 року, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 23.12.2011 року, що набрало чинності 03.01.2012 року /а.с.35/. Від спільного життя вони мають сина - [PERSON] [INFO] /а.с.36/, який залишився проживати разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] /а.с.39, 40/. Зустрічний позивач наразі перебуває у зарестрованому шлюбі з громадянином Швейцарії - [PERSON] [PERSON] з 06 червня 2013 року, що підтверджується перекладом з немецької мови на українську мову витягу запису про шлюб 3.80/17937635/16874577 відділу громадського стану м.Регенсдорф /а.с.72-74/. З матеріалів справи вбачається, що на підставі виконавчого листа № 2-1331/11 від 23.06.2011 року виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу, зустрічний відповідач [PERSON] зобов'язаний сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] [INFO] народження у твердій грошовій сумі 600 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму, що встановлено для дитини відповідного віку, починаючи з 11.05.2011 року у до повноліття дитини /а.с.37/. Батько дитини - [PERSON] не виконує належним чином свій обов'язок щодо сплати аліментів на утримання сина, тобто ухиляється від належного виконання свого обов'язку щодо утримання дитини, що вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам, виданому державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби КМУЮ в Дніпропетровській області, згідно якому у період з травня 2011 року по січень 2014 року [PERSON] сплачено на утримання дитини одноразово в грудні 2013 року - 1200 грн., за інші місяці жодного платежу немає, заборгованість станом на 31.01.2014 року складає 19587,09 грн. /а.с.38/. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] працює начальником дільниці ТОВ «ЮЖИНБУД» з 05 грудня 2011 року по теперішній час, що підтверджується довідкою №47/9 від 24.09.2013 року /а.с.7/, отримує заробітну плату та має можливість утримувати дитину, однак гроші на утримання дитини ним надано тільки після звернення до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав матері дитини 13.11.2013 року в грудні 2013 року, що суд розцінює як намагання підтвердити обґрунтованість своїх позовних вимог в частині виконання ним обов'язків щодо утримання дитини. Натомість позивачка приділяє увагу розумовому розвитку та вихованню дитини, що підтверджується характеристикою [PERSON], який навчається в 4-А класі КЗШ І-ІІІ ступенів №65 м. Кривого Рогу, в якій зазначено, що саме мати і бабуся приймають участь у вихованні дитини, контролюють виконання домашніх завдань, слідкують за поведінкою дитини та зазначено, що [PERSON] не бажає спілкуватися з батьком /а.с.64/; табелем навчальних досягнень та відвідування школи за 2011/2012 навчальний рік, з якого вбачається, що [PERSON] має середній та достатній рівень знань /а.с.63/. Крім того, позивачка піклується про дозвілля та відпочинок дитини , що підтверджується численними фотографіями за 2012-2014 роки /а.с.79-88/, на яких зображено дитину разом із матір'ю на святах та відпочинку; довідкою про відвідування [PERSON] з травня по червень 2012 року Криворізького регіонального фізкультурно-спортивний клуб «Локомотив» /а.с.62/; путівкою у туристичний комплекс «Ялта круглый год» на період з 12.01.2014 року по 18.01.2014 року на двох осіб : [PERSON] та [PERSON] та квітками на поїзд, договором страхування життя /а.с.45, 46, 68/. З матеріалів справи також вбачається, що утримання дитини та його лікування під час хвороби здійснюється саме його матір'ю , що підтверджується товарними чеками на придбання одягу та ліків /а.с.47-61/, грошовими переказами на ім'я бабусі [PERSON] /а.с.65,66 /. Докази, які б свідчили, про неналежне ставлення позивача до дитини або нехтування її інтересами, в матеріалах справи відсутні. Згідно з висновком виконкому Дзержинської районної у місті ради [PERSON] не доцільно позбавляти батьківських прав /а.с.100-102/, [PERSON] створює належні умови для проживання дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання службою у справах дітей виконкому Дзержинської райради /а.с.103//. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, пояснила, що відповідач [PERSON] дитині не допомагає, дитину утримує мати - [PERSON], яка купує йому речі, дбає про навчання, відпочинок, забезпечує необхідними речами, іграшками, останнього разу купила хлопчику велосипед. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що являється класниким керівником хлопчика, батька бачила двічі, в основному навчанням та вихованням дитини займається мати та бабуся, яка доглядає матір за час відсутності матері. Свідок [PERSON] судові показала, що вона займається з хлопчиком [PERSON], сином [PERSON] додатковими уроками, хлопчик розвинутий, його доглядає мати та бабуся. Крім того, судом, в порядку ЦПК, заслухано дитину - [PERSON], який зазначив, що мешкає разом із матір'ю, вона піклується про нього, купує одяг, іграшки, він хоче та мріє поїхати разом із нею до Швейцарії, де мешкає чоловік матері, на відпочинок. Взаємовідносини між ним та [PERSON] добрі та дружні. Вони часто з ним спілкуються, відпочивають в межах України. За кордоном, зокрема в Швейцарії, йому буде цікаво, та він дізнається багато нового для себе. Таким чином, позвачем [PERSON] доведено, що вона приймає участь у всебічному розвитку та вихованні дитини, її дії відповідають інтересам та потребам сина. У той час, як батьком дитини у підтвердження своєї участі у вихованні дитини надано лише довідку з місця проживання, посвідчену КП «ЖЄО №35» /а.с.78/, згідно якій [PERSON] мешкає разом із батьком без реєстрації за адресою: [ADDRESS], яку суд не бере до уваги, оскільки вона складена на підставі акту ( відсутнього в матеріалах справи) та зі слів сусідів, що не є належним доказом для суду. Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить висновку про те, що вони врегульовані нормами Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Конституцією України, ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", "Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 р. № 231, Декларацією прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. В частині надання дозволу та тимчасовий віїзд за межі України ( за кордон), в тому числі неповнолітньому сину зустрічного позивача [PERSON] у її супроводі без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] в період з 20 травня 2014 року по 20 вересня 2017 року, суд керується наступними нормами чинного законодавства України та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню. Так, ч. 7-8 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 2 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У частині 2 ст.155 СК України зазначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конституції України в Україні закріпила дію принцип верховенства права. Віповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Нормами Принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитині законом, або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України передбачено що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частинами 1-4 ст.313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 4 "Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (57-95-п) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. В той же час, Швейцарія та Греція належить до Шенгенської зони й, відповідно, дотримується Шенгенської візової політики. Таким чином, для виїзду малолітньої дитини за кордон у супроводі одного з батьків потребується оформлення нотаріального дозволу другого з батьків. Однак, якщо один із батьків заперечує надавати дозвіл, такий дозвіл може бути оформлений на підставі рішення суду. Як встановлено судом, батько дитини - [PERSON] добровільно відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі матері, що стало підставою для звернення до суду із позовом. Вирішуючи по суті позовні вимоги суд приходить до висновку про те, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, ступеню її розумового розвитку, соціальним та духовним потребам, можливості оздоровлення, відвідування нових географічних місць, пізнання культури та мистецтва європейських країн, відкриття нових горизонтів, розширення світогляду та вивчення іноземної мови. При цьому, у разі не отримання позивачем дозволу, дитина буде позбавлена можливості отримати повноцінний відпочинок та оздоровлення зі своєю рідною матір"ю, пізнання навколишнього світу, вивчення іноземної мови. Приймаючи до уваги, що позивач не має можливості отримати від відповідача дозвіл для оформленні належних документів для виїзду дітей за кордон, суд вважає позовні вимоги засновані на законі і не суперечать чинному законодавству, способам захисту цивільних прав. Разом з тим, суд вважає, що позов в частині надання дозволу на виїзд за кордон підлягає частковому задоволенню, а саме шляхом надання дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON], з його матір'ю [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON], в період з 15.07.2014 року по 31 серпня 2014року до Швейцарії та Греції, а також з 31 серпня 2014року по 31 серпня 2017 року у період офіційних осінніх, зимових, весінніх та літніх канікул відповідно до навчального плану у закладі освіти, з обов'язковим поверненням дитини [PERSON], до України. Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд керуються принципом правової визначеності, та враховує доведеність позовних вимог в частині необхідності виїзду до країни Швейцарії, оскільки в ній проживає чоловік позивача та має місце проживання й сама позивач, маючи при цьому відповідні візові документи та можливості вільного пересування країнами Шенгенської зони, а також до Греції, оскільки в цій країні позивач має намір оздоровлювати дитину, як в такій, що має сприятливі кліматичні умови. Крім того, суд враховує часові межі перебування дитини за кордоном, про які клопоче позивач у позові, зокрема те, що дитина є учнем початкової школи, навчається в Україні згідно навчального плану, тому виїзд за кордон на думку суду є доцільним в період літніх, осінніх, зимових та весінніх канікул. В частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд виходить з наступного. Так, у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 196 Сімейного Кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином, передбачена ст. 196 Сімейного кодексу України відповідальність у виді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів настає за наявності вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду. Положеннями частин 1, 3 статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Право на стягнення неустойки (пені) виникає в особи у зв'язку із юридичним фактом порушення особою обов'язку зі сплати аліментів на утримання дитини. При цьому, виконання такого обов'язку з порушенням строків сплати та наступне погашення заборгованості не звільняє особу від відповідальності у вигляді сплати неустойки (пені) за прострочення виконання обов'язку зі сплати аліментів. Згідно положень Сімейного кодексу України аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, тому за змістом ст. 196 Сімейного кодексу України пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач неналежним чином виконував обов'язки по сплаті аліментів, у зв'язку із чим з його вини виникла заборгованість за період з травня 2011 року по січень 2014 року в сумі 19587,09 грн. З огляду на те, що внаслідок невиконання відповідачем свого обов'язку по сплаті аліментів, у нього виникла заборгованість зі сплати аліментів і позивачка звернулася до суду з вимогою про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, тому суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне з цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розмірі нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши їх загальну суму. Аналогічне роз'яснення міститься в Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року. Суд перевірив розрахунок позивача з використанням формули розрахунку пені, а саме: пеня за один місяць = 0,01 * N * X, де N - кількість днів в місяці, X - накопичена заборгованість за попередній місяць. Суд вважає, що розрахунок пені за період з травня 2011року по 14.03.2014 р. здійснено правильно. При цьому, у розрахунку враховано, що відповідач [PERSON] у грудні сплатив 1200грн., а станом на 01.12.2013р. малася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 18387,09 грн. З урахування вищенаведеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума пені за період з 01.05.2011р.по 14 березня 2014р. у розмірі 107364,70 грн. Тому саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] Отже, позов в частині стягнення пені підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір за вимоги немайнового і немайнового характеру, а саме 243,60 грн. та 1073,65 грн., а разом 1317,25грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial