Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 30 січня 2016 року в приміщенні Васильківської районної адміністрації Київської області на зборах громадян відповідач поширила недостовірну інформацію, звинувачуючи його у тому, що він, як вчитель Саливонківської сільської школи, не проводить уроки учням, здійснює психологічний та фізичний тиск на учнів та є людиною з неадекватною поведінкою. Позивач зазначає, що запис зборів громадян від 30 січня 2016 року розміщено на Фейсбуці сторінка "[PERSON] Васильківщини", що є відкритим джерелом інформації для всіх громадян України. Позивач стверджує, що поширена [PERSON] інформація не відповідає дійсності, що в своїй сукупності ганьбить честь і гідність та ділову репутацію позивача. Крім того позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 4134,00 гривень. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечували щодо задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що як вбачається із трудової книжки (а.с. 5) [PERSON] працював вчителем історії у Саливінківській [PERSON] ступенів. Відповідно до наказу №15 від 02 березня 2016 року [PERSON] звільнено з посади вчителя історії Саливінківській [PERSON] ст. з 02 березня 2016 року по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Відповідно до інформації по Саливінківській [PERSON] ступенів №34 від 21 березня 2016 року, згідно книги заяв, скарг і пропозицій за останні три роки, а саме 2013-2016 роки, скарг і заяв батьків відносно педагогічних працівників та обслуговуючого персоналу не надходило. В листі відділу освіти Васильківської районної державної адміністрації Київської області №15 від 13 вересня 2011 року зазначено, що дійсно 28 вересня 2010 року був факт нетактовної поведінки з боку вчителя історії Саливінківської [PERSON] ст. Грицая О.Т. по відношенню до учня 7 класу [PERSON]. Даний факт було розглянуто на педраді та винесено стягнення вчителю, вчитель вибачився перед учнем і матір'ю. 24 січня 2016 року гр. [PERSON] звернулася до голови ГО "Народна Рада" Васильківського району Київської області із заявою, в якій, зокрема, зазначено, що вчитель [PERSON] на уроках висловлювався ненормативною лексикою, не викладає матеріал по темі, а говорить нісенітниці. Зі змісту пояснювальної записки матері учня [INFO], що у 2013 році у її сина [PERSON] сталося непорозуміння з вчителем історії [PERSON] Під час уроку історії вчитель історії зробив зауваження і притиснув руку учня [INFO], в наслідок чого через необережне поводження утворилася тріщина в руці учня. Як вбачається з відеозапису на оптичному носії інформації диску "DVD-R"(а.с. 12), наданого позивачем, який було досліджено та переглянуто в судовому засіданні, на 34-37 хв. запису диску [PERSON], не виражаючи своєї суб'єктивної думки і поглядів, лише зачитала інформацю, яка міститься в проекті звернення до державних органів, із посиланням на заяви та скарги громадян. Показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтверджується факт нетактовної поведінки з боку вчителя історії Саливінківської [PERSON] ст. Грицая О.Т. по відношенню до учнів. Відповідно до вимог чч.ч. 1, 4, 6 та 7 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (надалі - Постанова) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27.02.2009 року, згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Крім того, відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27.02.2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27.02.2009 року, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК україни. Враховуючи характер виступу відповідача, що є предметом спору, який в більшій частині складається із цитування заяв та скарг громадськості, та не містить суб'єктивної думки і поглядів [PERSON], що також підтверджується показами свідків та іншими матеріалами справи, більш того, відповідач зачитувала проект звернення до державних органів із заявами за захистом прав громадян України, а тому відомості, викладені в такий спосіб, не можуть вважатися такими, що поширюють недостовірну інформацію. Таким чином, оцінуючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що за своїм змістом та формою виступ відповідача не може порочать гідність, честь та ділову репутацію [PERSON], а тому позов є необгрунтованим та в його задоволенні слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed