Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПриватБанк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначало, що 28 грудня 2010 року між ПриватБанком та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Унаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 30 квітня 2015 року у нього перед банком утворилась заборгованість у розмірі 36579 грн. 98 коп., яка складається з: 13691 грн. 76 коп. - заборгованості за кредитом; 18224 грн. 77 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 2445 грн. 36 коп. заборгованості за пенею та комісією; 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1718 грн. 09 коп. штрафу (процентна складова), яку ПриватБанк просив стягнути на його користь з [PERSON] Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування скарги ПриватБанк зазначив, що при вирішенні спору поза увагою суду залишилось те, що датою виникнення кредитних правовідносин є дата використання кредитних коштів, тобто 21 січня 2011 року. Користування кредитними коштами, погашення заборгованості відповідачем свідчить про згоду з усіма умовами кредитного договору. У судове засідання сторони не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось із клопотанням про розгляд справи за відсутності його представника. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог; умови надання кредиту відповідачем не підписані. Перевіряючи законність і обґрунтованість оскарженого рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області зробила наступний висновок. У силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом установлено, що 28 грудня 2010 року між ПриватБанком і [PERSON] було укладено договір приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), за умовами якого ПриватБанк надав відповідачу кредит у розмірі 8000 грн. установленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Договір складається із анкети-заяви, тарифів надання кредиту, умов і правил надання банком послуг та правил користування платіжною карткою (ас. 6-32). Строк дії картки "Універсальна", яка видана на ім'я [PERSON], закінчився 31 серпня 2014 року (ас. 121). Останній платіж за умовами договору відповідач здійснив 12 травня 2012 року, після чого грошові зобов'язання за договором ним не виконувались, унаслідок чого станом на 30 квітня 2015 року утворилася заборгованість. Ці обставини [PERSON] у судовому засіданні не оспорювались. З урахуванням установлених обставин суд визнає факт порушення права ПриватБанку на повернення кредитних коштів. З матеріалів справи видно, що заборгованість за тілом кредиту та процентами за користування кредитом складає 13691 грн. 76 коп. та 18224 грн. 77 коп. відповідно. На підтвердження розміру заборгованості позивачем наданий розрахунок (ас. 4-5). [PERSON] на порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на спростування розміру заборгованості за цими платежами. Однак суд першої інстанції без урахування обставин справи і з порушенням норм матеріального права дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, зокрема вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту і процентами за користуванням кредитом. Відтак заборгованість за тілом кредиту 13691 грн. 76 коп. та процентами за користування кредитом 18224 грн. 77 коп. підлягає стягненню з позичальника. Заява про застосування позовної давності, зроблена представником [PERSON] у суді першої інстанції до ухвалення рішення, не підлягає задоволенню, оскільки позовна давність не сплинула. Разом з тим, пред'являючи даний позов, ПриватБанк просив стягнути з відповідача суму заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом разом з нарахованими позивачем штрафними санкціями - пенею та комісією; штрафом у вигляді фіксованої складової і процентної складової. Проте вимоги про стягнення нарахованих позивачем штрафних санкцій не підлягають задоволенню з наступних підстав. За правилами частини першої ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови та правила надання банківських послуг, пунктом 2.1.1.7.6 яких установлено відповідальність у вигляді сплати штрафу 500 грн. + 5% від суми заборгованості (ас. 9-32), не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови та правила не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила розумів позичальник, підписуючи анкету-заяву, а також те, що Умови та правила містили таку відповідальність в момент підписання анкети-заяви, або в подальшому такі Умови та правила, зокрема щодо відповідальності зі сплати штрафу, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, що додані до матеріалів справи та на який позивач посилається у позовній заяві як на підставу стягнення штрафу, містять розбіжності. У зв'язку із цим відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Умовами та правилами надання банківських послуг передбачені окремі самостійні зобов'язання по сплаті комісії за обслуговування та пені як відповідальності за невиконання обов'язку погашення кредиту; а також окремий порядок нарахування комісії та пені. Проте позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості за пенею і комісією у розмірі 2445 грн. 36 коп., на підтвердження якого надав розрахунок (ас. 4-5), визначивши загальну суму, тобто не довів розмір заборгованості за пенею і розмір заборгованості з комісії. Ураховуючи викладене, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення з підстав порушення норм матеріального і процесуального права.

Outcome: partial