Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні відповідача [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на 1/2 частку квартири, як об'єкта спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з 02 травня 1982 року. За час проживання у шлюбі вступили до Житлово-будівельного кооперативу "Кривоозерський" для придбання квартири. Із сімейного бюджету в період шлюбу сплачували пайові внески та після прийняття в експлуатацію житлового будинку проживали в кооперативній квартирі [ADDRESS]. 13.11.1994 року шлюб було розірвано, однак продовжували проживати до 1997 року, після чого відповідач [PERSON] виїхав із квартири, забравши речі, а вона з дочкою залишилась проживати в квартирі, де постійно мешкає та зареєстрована , проводила ремонт за власні кошти, сплачує комунальні послуги. В жовтні 2015 року дізналась що спірну кооперативну квартиру її колишній чоловік , без її відома, оформив на своє ім'я , отримавши свідоцтво про право власності на квартиру, видане виконкомом Кривоозерської селищної ради 18.03.1997 року, та в послідуючому 02 грудня 1997 року відчужив вказану нерухомість [PERSON] за договором купівлі-продажу № 2006 , посвідченого Первомайською філією Південної товарної біржі. Посилаючись на недодержання в момент вчинення правочину відповідачами вимог, які встановлені ст.ст. 203, 215 ЦК України , та без наміру створення правових наслідків, вказуючи що спірна кооперативна квартира відноситься до об'єкту спільної сумісної власності, позивач просить про задоволення позовних вимог. За згодою позивача ухвалою суду [PERSON] визнано другим відповідачем. В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали. -2- Відповідачі в судове засідання не з'явилися, [PERSON], представник відповідача [PERSON] за довіренністю [PERSON] надіслали в суд заяви з проханням розглянути справу без їх участі, позовні вимоги визнали. Вислухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Із пояснень позивача, письмових доказів, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 02.05.1982 року перебували в зареєстрованому шлюбі , (а.с. 18). Позивач [PERSON], у відповідності із рішенням виконавчого комітету Кривоозерської районної ради Миколаївської області від 29.01.1988 року № 34, була членом житлово-будівельного кооперативу "Кривоозерський" , згідно списку громадян, які входили в ЖБК (а.с. 40-41). 27.12.1989 року рішенням виконавчого комітету Кривоозерської районної ради Миколаївської області № 232 введено в експлуатацію 5-ти поверховий 29-ти квартирний житловий будинок (а.с. 10). На підставі вказаного рішення позивачу видано ордер на проживання з 19.10.1990 року в квартирі № 7, загальною площею 47.20 кв.м., розташованою в багатоповерховому кооперативному будинку № 7 за адресою: смт Криве Озеро, вул. 1 Травня, (а.с. 16). Відповідно до довідок ЖБК "Кривоозерський" (а.с. 12), квітанцій № 636196 від 14.01.1988 року, № 605423 від 29.01.1988 року, № 004 від 16.02.1993 року (а.с. 71) підтверджується, що як позивачем так і відповідачем [PERSON] вносилися пайові внески за квартиру. Повністю пайовий внесок в сумі 11 600 руб. внесено 16 лютого 1993 року ( а.с. 12). Як стверджувала позивач в суді , кошти вносилися із сімейного бюджету в період шлюбу. 13.11.1994 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 18-19), однак сторони разом із дітьми продовжували проживати в квартирі до 1997 року, після чого відповідач [PERSON] із сином виїхав, та мешкають окремо. Позивач із дочкою проживають в спірній квартирі до теперішнього часу, що підтверджується довідкою Кривоозерської селищної ради № 2626 від 01.09.2015 року (а.с. 16). Як вказує позивач, відповідач без її відома, в період коли подружжя припинило сумісне проживання, 18 березня 1997 року отримав свідоцтво про право власності на квартиру на своє ім'я (а.с. 11). Відповідно до ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до положень ст. 7 Закону України "Про власність в СРСР", що набрав чинності з 1 липня 1990 року, ст.ст. 15, 16 Закону України "Про власність", що набрав чинності з 15 квітня 1991 року (втратив чинність з 20.06.2007 року), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативау або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, нажите пожружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. -3- В пункті 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 18.09.1987 року "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" передбачено, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Аналізуючи зібрані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем доведено той факт, що кооперативна квартира № 7, що знаходиться в багатоповерховому будинку № 17 , розташованому по вулиці 1 Травня в смт. Криве Озеро Миколаївської області є об'єктом спільного сумісного майна подружжя [PERSON], тому позивач [PERSON], як колишня дружина [PERSON] має право на виділення у власність частки об'єкта нерухомого майна, яке придбане подружжям під час шлюбу, тобто на 1/2 частку квартири. З урахуванням положень ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, яка кореспондується з ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України, суд вважає, що позивачем при зверненні з позовом до суду з вимогою про визнання права власності на частину квартири, яка є об'єктом спільного сумісного майна подружжя, не порушено строки позовної давності, оскільки про порушення свого права власності позивач дізналась в жовтні 2015 року при зверненні в Первомайське міжміське бюро технічної інвентарізації. Тоді ж позивач дізналась, що 02 грудня 1997 року відповідач [PERSON] продав квартиру відповідачу [PERSON], посвідчивши договір купівлі-продажу № 2006 в Первомайській філії Південної товарної біржі. Державна реєстрація договору купівлі продажу нерухомості не проведена. Сторони вчинили цей правочин лише для виду, заздалегіть знаючи, що він не буде виконаним, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином. Відповідач [PERSON] не передавав грошові кошти, до спірної квартири не вселявся, у ній не мешкав, фактично не виконав умови договору. Сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, наміру створити юридичні наслідки у сторін не було. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Системний аналіз правових норм, дає суду підстави прийти до висновку, що договір купівлі-продажу квартири, укладений 02.12.1997 року між [PERSON] та [PERSON] на Первомайській філії Південної товарної біржі є недійсним із-зі його фіктивності. Відповідачі про останнє не заперечували, так як позовні вимоги визнали. Згідно п. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Outcome: approved