Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

У лютому 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк ПриватБанк звернулося до суду з позовом до ПАТ Акцент-Банк, [PERSON], [PERSON], в якому зазначило, що відповідно до укладеної 17 липня 2008 року кредитної угоди № 228К та договорів про видачу траншу № 228К/1, № 228К/2 [PERSON] отримала кредит у розмірі 484000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.07.2015 року. В забезпечення виконання зобов'язань за даною кредитною угодою були укладені договори поруки з ПАТ Акцент-Банк і [PERSON] Позичальник взяті на себе зобов'язання належним чином не виконала. У зв'язку з чим ПАТ КБ ПриватБанк, уточнивши під час судового розгляду свої позовні вимоги, просило стягнути з відповідачів заборгованість станом на 14 грудня 2012 року з урахуванням сум, стягнутих з [PERSON] рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року в розмірі 272695 грн., наступним чином: солідарно з [PERSON] і [PERSON] в розмірі 389446,61 грн. та солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON], [PERSON] у розмірі 1000 грн. (т. 1 а.с. 79-80). Справа неодноразово розглядалася судом та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк до ПАТ Акцент-Банк закрито на підставі п. 1 ст. 205 ЦК України. В судове засідання представник позивача не з'явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи в його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином, надала письмові заперечення проти позову, в яких посилаючись на припинення кредитних правовідносин між нею та позивачем у зв'язку із стягненням з неї на користь ПАТ КБ ПриватБанк рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року заборгованості за кредитною угодою в розмірі 272495,04 грн., а також пропуск позивачем строку позовної давності та строку для пред'явлення вимог до поручителя [PERSON], просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з'явилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином, у матеріалах справи наявні її письмові заперечення проти позову, в яких вона просить відмовити в позові у звязку із не направленням їй позивачем вимоги про невиконання зобовязання позичальником відповідно до умов договору поруки. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: Судом встановлено, що 17 липня 2008 року між ПАТ КБ ПриватБанк і [PERSON] була укладена кредитна угода № 228К, відповідно до якої банк зобов'язався надати відповідачу окремими траншами кредит на суму 484000 грн., а відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у строк до 17 липня 2015 року. Згідно з пунктами 4.1, 4.3 угоди за користування кредитними коштами з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення траншу кредиту позичальник сплачує відсотки в розмірі 20% річних, а при порушені будь-якого із зобов'язань по погашенню кредиту - в розмірі 50% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Пунктом 6.1 угоди передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, термінів повернення кредиту позичальник сплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більш подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня. Крім того, згідно з п. 6.6 угоди при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобов'язань більше ніж на 120 днів, у зв'язку з чим банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Укладаючи кредитну угоду, сторони погодили строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) за цією угодою тривалістю 5 років (п. 6.6). В забезпечення виконання зобов'язань 17 липня 2008 року між ПАТ КБ ПриватБанк і [PERSON] був укладений договір поруки № 228К, відповідно до якого [PERSON] поручилася за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором. Вказаним договором передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п. 2, 4). Відповідно до договорів про видачу траншу № 228К/1 від 17.07.2008 року та №228К/2 від 05.08.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 484000 грн. на умовах, визначених кредитною угодою. Однак відповідач взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом належним чином не виконує. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим ПАТ КБ ПриватБанк (т. 1 а. с. 81-83), станом на 14 грудня 2012 року заборгованість за кредитною угодою № 228К від 17.07.2008 року складає 661941,65 грн., з яких: 226934,24 грн. - заборгованість за кредитом; 273119,59 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 122328,69 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання; 7800 грн. - заборгованість за вчинення виконавчого напису; 250 грн. - штраф (фіксована частина); 31509,13 грн. - штраф (процентна складова). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року, яке набрало законної сили, з [PERSON] на користь ПАТ КБ ПриватБанк було стягнуто заборгованість за кредитною угодою № 228К від 17.07.2008 року станом на 19.10.2009 року в загальному розмірі 272695,04 грн. При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості, станом на 19.10.2009 року заборгованість за кредитною угодою склала: за кредитом 226934,24 грн. (201893,78 + 25040,46), за процентами за користування кредитом 37010,80 грн. (36129,15 + 881,65 /3140,57+973,79 : 28 дн. х 6 дн./) , за пенею за несвоєчасне виконання зобов'язання 4613,17 грн. (4403,58 + 209,59 /978,08 : 28 дн. х 6 дн./). Таким чином, заборгованість за тілом кредиту в розмірі 226934,24 грн. вже стягнута з відповідача [PERSON] рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року, а заборгованість за процентами за користування кредитом і пенею за період з 20.10.2009 року по 14.12.2012 року складає відповідно 236108,79 грн. (273119,59 - 37010,80) та 117715,52 грн. (122328,69 4613,17). Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1049 ЦК України також передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтями 526, 530 ЦК України визначено, що зобов'язання повинно виконуватися належним чином і у встановлений строк. У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (стаття 611 ЦК України). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України).\~\~Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Враховуючи, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання за кредитною угодою належним чином не виконує, суд вважає, що вона повинна сплатити на користь позивача проценти за користування кредитом за період з 20.10.2009 року по 14.12.2012 року в розмірі 236108,79 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобов'язання, то суд приходить до висновку про необхідність зменшення її розміру. Як встановлено судом, позивачем за період з 20.10.2009 року по 14.12.2012 року нараховано відповідачу пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання в розмірі 117715,52 грн. Проте наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тобто у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати. Отже, з урахуванням розміру нарахованої пені, який є значним, стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом за підвищеною ставкою (50% річних), що є істотною обставиною, виходячи із засад справедливості та розумності, суд вважає, що розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ ПриватБанк, слід зменшити до 6000 грн., що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 3 вересня 2014 року по справі № 6-100цс14. Доводи відповідача [PERSON] щодо припинення кредитних правовідносин між нею і відповідачем у зв'язку із ухваленням рішення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року про стягнення з неї на користь банку заборгованості в розмірі 272695,04 грн., суд вважає необґрунтованими, оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-157цс16. Також суд не приймає заяву відповідача [PERSON] про застосування позовної давності до вимог ПАТ КБ ПриватБанк. Як встановлено судом, кредит був наданий відповідачу 17.07.2008 року, а позови про стягнення з неї заборгованості пред'явлені банком до суду в березні 2010 року та в лютому 2012 року. При цьому в кредитній угоді сторони погодили строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) тривалістю 5 років, що не суперечить вимогам частини 1 статті 259 ЦК України. Отже, при зверненні до суду строк позовної давності позивачем не пропущений. Разом із тим, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк про стягнення з відповідача штрафів за порушення строків виконання зобов'язання в розмірі 250 грн. (фіксована частина) та 31509,13 грн. (процентна складова), з огляду на те, що відповідно до статті 549 ЦК України пеня та штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності (неустойкою), а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором є порушенням положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, на що вказується у правовому висновку Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15. Крім того, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк про стягнення з відповідача заборгованості за вчинення виконавчого напису нотаріусом в розмірі 7800 грн., оскільки з матеріалів справи вбачається, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2013 року виконавчий напис № 618 від 04.04.2011 року, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], визнано таким, що не підлягає виконанню. Стосовно вимог ПАТ КБ ПриватБанк про солідарне стягнення заборгованості з поручителя [PERSON], то вони також не можуть бути задоволені судом виходячи з наступного: Так, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Якщо договором не встановлено інше, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, відповідальність боржника і поручителя є солідарною (статті 553, 554 ЦК України). Між тим, відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Тобто у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. За умови пред'явлення банком вимоги про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов'язання. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року по справі № 6-106цс14. Враховуючи, що в березні 2010 року ПАТ КБ ПриватБанк в односторонньому порядку було змінено строк виконання основного зобов'язання у зв'язку із пред'явленням до Жовтневого суду міста Дніпропетровська позову про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитною угодою № 228К від 17.07.2008 року, а з дійсним позовом банк звернувся до суду лише 17 лютого 2012 року, суд вважає, що позивачем пропущено встановлений законом шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя, а тому в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з поручителя [PERSON] слід відмовити. Таким чином, позов ПАТ КБ ПриватБанк необхідно задовольнити частково, стягнувши з позичальника [PERSON] на користь позивача за період з 20.10.2009 року по 14.12.2012 року проценти за користування кредитом в розмірі 236108,79 грн. та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання в розмірі 6000 грн., а всього 242108,79 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При цьому згідно з п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі якщо суд на підставі частини 3 статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, повязані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 3219 грн. Отже, з урахуванням наведеного з [PERSON] необхідно стягнути на користь ПАТ КБ ПриватБанк вказані витрати в розмірі 2917,06 грн. (90,62 %).

Outcome: partial