Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за участю третьої особи державний виконавець Малівської Н.І., в якій просила суд стягнути з відповідача на свою користь заподіяні збитки у вигляді витрат на оплату юридичних послуг у розмірі 14 360 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., та витрати по сплаті судового збору. Позовна заява обґрунтована наступним. У середині 2020 року позивач довідалася про те, що на її автомобіль «Міцубісі Лансер», державний номерний знак [NUMBER] , було накладено арешт. Як виявилося в подальшому Дарницьким районним відділом ДВС було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/11488/14. Особа, стосовно якої було відкрите виконавче провадження № 45478125, має однакове з позивачем прізвище, ім`я та по батькові. В інших особистих даних збігів немає. Таким чином державним виконавцем було помилково накладено арешт на автомобіль позивача. На звернення до виконавчої служби з вимогою скасувати помилково накладений арешт, оскільки позивач не являється стороною виконавчого провадження, отримала відмову з рекомендацією звернутися до суду. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.03.2021 визнано неправомірним та скасовано постанову від 24.03.2015 державного виконавця Дарницького ВДВС, яка була постановлено в рамках ВП № 45478125 про накладення арешту на майно боржника - автомобіль «Міцубісі Лансер», державний номерний знак [NUMBER] . Вважає, що державним виконавцем допущена помилка при накладенні арешту на майно боржника, у зв`язку з чим позивач, як особа, що не є стороною виконавчого провадження, постраждала від недбалого ставлення співробітників відповідача та самого відповідача, які не мали наміру розбиратися з даною ситуацією щодо незаконного арешту майна позивача. Таке зневажливе ставлення державного виконавця до виконання своїх обов`язків спричинило обмеження прав позивача, для відновлення яких вона була змушена звернутися за професійною юридичною допомогою в юридичну компанію, якій було сплачено наступні кошти 03.08.2020 - 6 530 грн., 06.10.2020 - 7 830 грн. Вказані витрати позивач вважає своїми збитками, які і просить стягнути з відповідача. Також зазначила, що внаслідок порушення її прав, змінився її звичний спосіб життя, вона була змушена витрачати свій час та сили на вирішення даної ситуації, а також будучи чесним і законослухняним громадянином, змушена виступати в ролі прохача, що негативно позначилося на її здоров`ї і самопочутті. Заподіяну моральну шкоду оцінює у 10 000 грн. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 20.05.2021 відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. 09.07.2021 до суду з Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшли копії матеріалів виконавчого провадження № 63386163 з проханням проводити розгляд справи з викликом сторін. Суд вважає відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін оскільки предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.03.2021 у справі № 753/3915/21частково задоволено скаргу [PERSON] про визнання дій неправомірними та скасування постанови державного виконавця. Визнано неправомірним та скасовано постанову від 24.03.2015 державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яку було постановлено в рамках ВП № 45478125 про накладення арешту на майно боржника, а саме - на автомобіль Mitsubishi Lancer JMB ST CY 4А 8U01 8502 д.н.з. [NUMBER] . Вказаною ухвалою встановлено, що виконавцем в рамках виконавчого провадження з виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24.07.2014 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" матеріальної шкоди в сумі 21 078,47 грн та судових витрат в сумі 243,60 грн, а всього 21 322 гривень 07 копійок (цивільна справа № 753/11488/14-ц, провадження № 2/753/4926/14), накладено арешт на автомобіль, який не належить боржнику, а належить іншій особі, яка має однакові з боржником прізвище, ім`я та по батькові - [PERSON] . Суд встановив, що державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) порушено право скаржника на вільне володіння своїм майном - автомобілем. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, посилання позивача щодо неналежного ставлення державного виконавця до своїх обов`язків із забезпечення примусового виконання судового рішення повністю підтверджується матеріалами справи, у зв`язку з чим посилання [PERSON] на спричинення їй моральних страждань є обґрунтованим. Відповідно до ст. 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження» (чинних на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»). У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Конституційним судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державною) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19). Визнаючи обгрунтованість позиції позивачки щодо спричинення їй моральної шкоди, суд, між тим, вважає явно завищеним нею розмір компенсації за спричинену їй моральну шкоду. В даному випадку слід виходити з того, що інститут відшкодування моральної шкоди не повинен бути засобом збагачення, навіть за встановленої протиправності дій посадової особи державного органу. Враховуючи усі обставини справи, суд вважає достатнім, обгрунтованим та розумним розміром компенсації в даному випадку суму в розмірі 5 000 гривень. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заподіяних збитків у вигляді витрат на оплату юридичних послуг у розмірі 14 360 грн. суд вважає у їх задоволенні відмовити, оскільки витрати на правничу допомогу за своєю суттю не являються збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, а є судовими витратами, відшкодування яких регулюється Главою 8 ЦПК України. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В матеріалах справи наявні копія Договору про надання юридичних послуг від 06.10.2020 та додаткова угода від 11.05.2021, укладені між [PERSON] та ТОВ «Київський центр юридичної допомоги», відповідно до яких надання юридичних послуг полягає у складенні проекту позовної заяви до Дарницького РВ ДВС про відшкодування збитків та консультація. Вартість робіт складає 7 830,00 грн., на підтвердження чого також надано акт про надання юридичних послуг від 11.05.2021 (а. с. 23, 24, 26). Також в матеріалах справи наявні копія Договору про надання юридичних послуг від 03.08.2020 та додаткова угода від 10.08.2020, укладені між [PERSON] та ТОВ «Київський центр юридичної допомоги», відповідно до яких надання юридичних послуг полягає у складенні проекту скарги на дії державного виконавця Дарницького РВ ДВС та консультація, вартість яких складає 6 530,00 грн., на підтвердження чого також надано акт про надання юридичних послуг від 10.08.2020 (а. с. 25, 27, 28). Враховуючи те, що витрати на правничу допомогу у розмірі 6 530,00 грн. були понесені позивачем у межах розгляду Дарницьким районним судом м. Києва скарги № 753/3915/21, і саме під час розгляду вказаної справи позивачем повинно було бути заявлено клопотання про відшкодування понесених нею судових витрат, тому в даному провадженні відшкодування вказаних витрат є неможливим. Що стосується понесених позивачем витрат у розмірі 7 830,00 грн. на складання позовної заяви та консультації, то з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено частково, тому і витрати на правничу допомогу, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача частково - пропорційно розміру задоволених позовних вимог на суму 3 915,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір також покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial