Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є бабусею та опікуном [PERSON], [INFO], оскільки відповідач - її донька, була засуджена, відбувала покарання у місцях позбавлення волі та в березні 2017 року звільнилася з місць відбування покарання, однак з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги не надає, не цікавиться станом її здоров'я і життям, не має постійного місця мешкання. У весь час, з моменту народження і до тепер, позивач виховує та піклується про дитину сама. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно [PERSON], [INFO]. Позивач в судовому засіданні проти заочного розгляду справи не заперечувала, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та додатково пояснила, що відповідач позбавлена батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які рішенням Первомайського міського суду Луганської області від 21.03.2011 року передані під опіку їх дядька - [PERSON] Зазначила, що з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей, в тому числі і на утримання [PERSON], однак відповідач їх не сплачує. Представник позивача у судовому засіданні обставини викладені в позовній заяві та додаткові пояснення позивача підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засіданні не з'явилася, причину неявки суду не повідомила, про місце та час розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Заяви про розгляд справи за її відсутність від відповідача не надходило. Інших відомостей про місце перебування чи місце роботи відповідача у суду немає. Третя особа надіслала до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника та просили прийняти рішення по справі на розсуд суду. Відповідно до ч. 4 ст. 169, 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі доказів, які додані до справи, та постановити заочне рішення. 21.09.2017 року згідно ст. 225 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши та оцінивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 109 ЦПК України позов до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. В наданий час м. Первомайськ Луганської області знаходиться на території непідконтрольній органам державним влади України. В силу положень статті 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку із проведенням антитерористичної операції", Указу Президента України № 405/2014 яким було введено в дію рішення Ради національної безпеки та оборони від 13 квітня "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України", Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України", а також розпорядження Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02 вересня 2014 року "Про визначення територіальної підсудності справ", у зв`язку із проведенням на території міста Первомайськ Луганської області антитерористичної операції, справи підсудні Первомайському міському суду Луганської області розглядаються Рубіжанським міським судом Луганської області, як виняток із загального правила. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO], батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 24.05.2017 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Первомайського міського управління юстиції в Луганській області, актовий запис № 52. (а.с. 7). [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копіями паспортів (а.с. 4-5, 8). Згідно довідки від 21.01.2016 року № 919052158 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, [PERSON] разом з [PERSON] перемістилася з тимчасово окупованої території України та мешкають за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). [PERSON] призначено опікуном над малолітнім онуком - [PERSON], [INFO], що підтверджується рішенням виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 23.12.2015 року № 635 (а.с. 9). Рішенням Первомайського міського суду Луганської області від 21.03.2011 року, [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Опікуном дітей призначено їх дядька [PERSON], [INFO]. З [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей (а.с. 10-11). Висновком про позбавлення батьківських прав органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради від 08.06.2017 року за № 2836, визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно її малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.12). Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини проголошує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно приписів ст. 9 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи зі змісту принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту та навчання; ця відповідальність лежить перш за все на її батьках. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В положеннях ч. 3, 4 ст. 155 СК України закріплено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Нормою ч. 2 ст. 157 СК України встановлено обов'язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні та право на особисте спілкування з нею. Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 встановлено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Статтею 165 СК України передбачено право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, яке мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради про позбавлення батьківських прав, а також встановлені судом обставини, що свідчать про невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків щодо виховання малолітнього сина, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог. Стаття 166 СК України передбачає такі правові наслідки позбавлення батьківських прав: 1. Особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. 2. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. З пояснень позивача, наданих у судовому засіданні, а також рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20.07.2016 року справа № 428/2084/16-ц, провадження 2/428/892/2016 (а.с. 44-45), з'ясовано, що з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання її сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.02.2016 року і до повноліття дитини, а тому враховуючи вказані обставини, суд не вбачає необхідності у вирішення питання щодо стягнення аліментів. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved