Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

18 грудня 2013 року [PERSON] звернулася з даним позовом до суду, підтримуючи який в судовому засіданні її представник пояснила, що [PERSON] її колишній зять. Вона вже тривалий час працює за кордоном і в неї були особисті грошові заощадження, про що було відомо відповідачу і тому останній попросив її позичити йому гроші на придбання квартири. Вона погодилася на вказане і уклала з відповідачем договір позики. Згідно вказаного договору вона позичила [PERSON] 10000 (десять тисяч) євро, які 30 серпня 2013 року [PERSON] зобов'язався повернути за їхньою домовленістю найближчим часом. Вона виконала умови договору, оскільки віддала відповідачу готівкою 10000 євро, а останній не виконав своїх зобов'язань по вказаному договору позики і незважаючи на її прохання і вимоги грошей їй не повернув. Виходячи з вказаних обставин з метою захисту своїх прав і охоронюваних законом інтересів просить суд стягнути з [PERSON] в її користь 108049 грн. 37 коп. боргу по договору позики і всі судові витрати по даній справі (судовий збір, оплату юридичної допомоги), у задоволенні зустрічного позову просить відмовити, оскільки представниками позивача по зустрічному позову не доведено факту обману. 15 січня 2014 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання угоди недійсною, підтримуючи який в судовому засіданні його представники пояснили, що 03 березня 2000 р. [PERSON], зареєстрував шлюб з дочкою позивачки, [PERSON]. За час спільного проживання ними придбано майно, частково за кошти [PERSON] та його батьків. Однак спільне життя не склалось, дітей від спільного проживання не має, тому 26 вересня 2011р. шлюб між ними розірвано. В серпні 2013р. [PERSON] та її мати, [PERSON], приїхали в Україну з Італії. [PERSON] запропонувала з метою уникнення судових процесів добровільно вирішити питання щодо поділу спільно нажитого майна, а саме повернути [PERSON] одяг, документи, золоті речі, побутову техніку, предмети домашнього вжитку і вона напише йому розписку про відсутність будь-яких претензій до нього. А також написати на її ім'я, тобто [PERSON], розписку про те, що він поверне їй гроші в сумі 10 000 євро, як компенсацію частки в майні подружжя, оскільки вона за час їхнього спільного проживання передавала їм кошти, так як [PERSON] навчалась і тривалий час не працювала. Вони обмінялись розписками відповідно до досягнутих домовленостей. Він повернув [PERSON] речі зазначені в розписці. Проте як з'ясувалось згодом [PERSON] та [PERSON] свідомо ввели його в оману, пропонуючи написати розписку на таких умовах. Тобто в той час коли вони пропонували вирішити спір в добровільному порядку, без звернення до судових органів, самі ж користуючись допомогою адвоката звертались з запитами: 04 вересня 2013р. в Центр надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів, ГК "Автостоп" з метою отримання документів та інформації для звернення до суду з позовом щодо поділу майна подружжя, бажаючи подвійного стягнення з нього коштів. Однак згідно розписки, він зобов'язується віддати через певний період часу [PERSON] гроші в сумі 10000 євро. Але в розписці не зазначено, що він взяв гроші в борг. Тобто дана розписка не свідчить про виникнення боргових зобов'язань та не є підставою для позову про стягнення боргу за договором позики. Тим більше, що жодних грошових коштів 30 серпня 2013 р. від [PERSON] він не отримував. Тоді як згідно ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Вважають, що оспорюваний договір позики є безгрошовим та укладений внаслідок обману, а тому просять суд визнати недійсним договір позики від 30 серпня 2013р. укладений між [PERSON] та [PERSON], судові витрати віднести на позивача за первинним позовом. Позовні вимоги [PERSON] не відповідають дійсним обставинам справи, проти позову заперечують і просять суд у задоволенні її позову відмовити. З'ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що первісний позов слід задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики в письмовій формі. Відповідач 30 серпня 2013 року власноручно написав текст (розписку) про те, що він зобов'язується повернути їй 10000 євро через певний період часу. В кінці даного тексту відповідач поставив дату та свій підпис, чим ствердив факт укладення вищевказаного договору. Згідно вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неподаткового мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею ст.207 ЦК України встановлені вимоги до письмової форми правочину. а саме: правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, дана розписка у відповідності до вимог ст. 1047 ЦК України є належним доказом по даній справі. Вказане підтверджується і Правовим висновком від 18 вересня 2013 року Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики, в якому зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документу. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушеним є зобов'язання, яке не виконано на умовах, передбачених договором. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій же самій кількості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно частини 2 статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів після пред'явлення позичальником вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] надав розписку за раніше взятими на себе зобов'язаннями за договором позики, укладеним в усній формі та оформленим розпискою тільки 30 серпня 2013 року. Оскільки між [PERSON] та [PERSON] була домовленість, що кошти він їй поверне найближчим часом, але останній цього не виконував, то 05 вересня 2013 року вона надіслала [PERSON] рекомендованого листа-вимогу повернути їй 10000 євро до 30 вересня 2013 року. Однак відповідач по первинному позову на її вимогу не відреагував. Згідно вимог ч.2 ст. 1049 ЦК України строк виконання зобов'язання сплив 05 жовтня 2013 року. [PERSON] свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у [PERSON] оригінал зазначеного договору позики. Згідно інформації Нацбанку України станом на 25.1 1.2013 року офіційний курс іноземних валют становить: 100 євро - 1080,4937 грн.. а отже 10000 євро становить 108049 грн. 37 коп. Оскільки бездіяльністю [PERSON] були порушені права та охоронювані законом інтереси [PERSON], то суд приходить до висновку, що необхідно стягнути з відповідача за первісним позовом на її користь 108049 грн.. 37 коп. боргу по договору позики, 1080,49 грн. судового збору та 807,00 грн. витрат на правову допомогу. [PERSON] в зустрічній позовній заяві зазначає, що 30 серпня 2013 року він [PERSON] розписку про те, що він зобов'язується віддати через певний період часу їй гроші в сумі 10000 євро. Фактично надаючи позивачу-відповідачу розписку ним було засвідчено не тільки факт укладення договору позики, а й факт отримання коштів. Однак, просить визнати такий договір недійсним, як такий, що укладений внаслідок обману, тобто, умисних дій [PERSON], які призвели до неправильного сприйняття істотних умов правочину, та зумовили спотворене формування волі. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що син його повідомив про те, що приходила позивачка з дочкою щоб він віддав половину майна та вимагали написати розписку щоб не було судового процесу. Син написав розписку, згідно якої зобов'язується віддати 10 тис. доларів США. Дані покази свідка не можуть братися судом до уваги, оскільки йому відомі дані обставини зі слів [PERSON] 04 січня 2014 року [PERSON] звернувся із заявою до Коломийського МВ УМВС про те, що [PERSON] в нього вимагає грошові кошти на основі письмової розписки, але кримінальне провадження по даному факту не було відкрито, а розгляд даного письмового звернення закінчено. Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначає, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, саме на [PERSON] як сторону, яка діяла під впливом обману та яка просить визнати в зв'язку з цим правочин недійсним, покладається обов'язок довести наявність умислу з боку [PERSON], істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. [PERSON] та його представниками не надано доказів, а судом не встановлено обставин, які б свідчили, що договір позики укладено внаслідок обману. Твердження про використання [PERSON] юридичної неграмотності [PERSON] суд оцінює критично, оскільки дане не може бути підставою для визнання договору таким, що укладений внаслідок обману. Покликання щодо навмисного цілеспрямованого введення в оману [PERSON] свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Однак, аналізом матеріалів справи через призму зазначених норм закону, судом встановлено, що договір позики укладено з додержанням вимог ст. 203 ЦК України, тобто договір є чинним, а тому рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Як уже зазначалося вище, аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13 про те, що письмова форма договору позики є доказом факту передачі грошової суми позичальнику. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити за недоведеністю. Наведене стверджується: розпискою /а.с.5/, копією вимоги /а.с.6/, повідомленням НБУ від 25.11.2013р. /а.с.7/, копією паспортів /а.с.9, 44, 62-63/, копіями виписок із медичних карт хворого /а.с.23-35/, копією позовної заяви про стягнення вартості частки спільної сумісної власності подружжя /а.с.36-37/, копією пенсійного посвідчення /а.с.38/, копією довідки Центру надання послуг від 10.09.2013р. № 1118 /а.с.39/, копією довідки ГК "Автостоп" /а.с.40/, копією рішення Коломийського міськрайонного суду від 26.09.2011 р. /а.с.41/, копією розписки [PERSON] /а.с.42/, копією заяви в Коломийський МВ УМВС від 04.01.2014 р. /а.с.43/, копією висновку про результати розгляду звернення гр. [PERSON] від 06.01.2014р. /а.с.55/, копією договору купівлі-продажу квартири /а.с.66/, копією витягу з Державного реєстру правочинів /а.с.57/, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.58/, копією довідки про склад сім'ї /а.с.59/. На підставі ст.,ст. 230, 526, 610, 1048-1051 ЦК України та

Outcome: approved