Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

Позивач 14 квітня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа: [PERSON] про визнання угоди недійсною (а.с.1-2), у якому просить суд визнати генеральну угоду від 12.03.2014 року про реструктуризацію заборгованості, укладену між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» недійсною з моменту укладення. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 10 листопада 2005 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого він отримав кредит в сумі 4 900,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування у розмірі 48% на рік на суму залишку заборгованості, кінцевим терміном повернення що відповідає дії картки. 12 березня 2014 року між ним та банком укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, у зв`язку із чим, позивач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 30 448,81 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості. Позивач зазначає, що відповідно до договору розподілено ануїтетні платежі позичальника протягом періоду з 12.03.2014 року по 12.03.2016 року для погашення основної суми кредиту і відсотках щомісяця в сумі 1523,66 грн., що складає загальну 36 567,84 грн. Отже, згідно розрахунку позичальник повинен погасити кредит за меншу кількість платіжних періодів, а в разі сплати позичальником щомісячного ануїтетного платежу в розмірі 1 523,66 грн., позичальник за весь термін кредитування (24 місяців) сплатить банку на 6 119,03 грн. більше. Позивач вважає, що банк приховав від нього важливу інформацію перед підписанням договору, невідповідність встановлених між сторонами у договору умов фактичним є введення в оману позивача. Ухвалою суду від 19 квітня 2017 року відкрито провадження по справі (а.с.16). Ухвалою суду від 22 грудня 2017 року позовну заяву залишено без розгляду (а.с.70), яку постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року скасовано (а.с.158-161). Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись відповідно до вимог ст..ст. 128-129 ЦПК України. Позивач в судове засідання не з`явився. Про причини неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надавав. Представником відповідача - Гринь К.А., надано до суду письмову заяву, в якій проти вимог позову заперечує, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Третя особа у судове засідання не з`явилась. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі та пояснень щодо вимог та обставин позову суду не надала. У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 10 листопада 2005 року [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») із заявою на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку в сумі 4 900,00 грн., відповідно до умов договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 48% річних, із кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки (а.с.25-26). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або ін. фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України, у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. За змістом ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. До відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України). З огляду на вказані вище положення закону, кредитний договір за своїми ознаками є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. У свою чергу, позивач не заперечує факту отримання грошових коштів за кредитним договором та користування ними. Також, встановлено, що 12.03.2014 р. між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] підписано заяву про відкриття карткового рахунку та приєднання до умов і правил надання банківських послуг. Зміст вказаної вище заяви свідчить, що [PERSON] підписавши цю заяву ознайомився та погодився із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які складають договір про надання банківських послуг. Також, [PERSON] підтвердив, що надана ним інформація є правильною та зобов`язався про всі зміни повідомляти в банк не пізніше 15 днів від моменту їх виникнення. На підставі зазначеної вище заяви, між сторонами оформлено кредитну картку «Універсальна» з терміном дії кредитного ліміту, що збігається з терміном дії кредитної картки. Наведений вище договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого позивачу встановлений кредитний ліміт, жодною із сторін не оскаржувався, в судовому порядку недійсним не визнавався та не був розірваний. Із досліджених матеріалів справи вбачається, що спірна Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток від 12.03.2014р. підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й повну інформацію об умовах кредитування в ПАТ КБ "ПриватБанк" (а також про його місцезнаходження), мети з якою кредит може бути використаний; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в т.ч. між зобов`язаннями Позичальника, типу відсоткової ставки, на яку кредит може бути виданий, орієнтовної сукупності вартості кредиту та вартості послуги по оформленню договору (переліку всіх видатків, пов`язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні видатки, видатки на страхування, юридичне оформлення та інш.); строк, на який кредит був отриманий; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоти та об`єму; можливість дострокового повернення кредиту та його умов, про що свідчить сам зміст оскаржуваної Генеральної угоди. Відповідно до змісту наведеної вище Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, [PERSON] (Позичальник) ознайомився та згодний з умовами та правилами. Своїм підписом підтвердив факт надання повної інформації об умовах кредитування в ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (а також про його місцезнаходження), а саме: мети з якою кредит може бути використаний; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в т.ч. між зобов`язаннями Позичальника, типу відсоткової ставки, на яку кредит може бути виданий, орієнтовної сукупності вартості кредиту та вартості послуги по оформленню договору (переліку всіх видатків, пов`язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні видатки, видатки на страхування, юридичне оформлення та інш.); строк, на який кредит був отриманий; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоти та об`єму; можливість дострокового повернення кредиту та його умов; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється (…) (а.с.22). Зважаючи на викладене, суд приходить висновку, що умови Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток від 12.03.2014р., укладеної між сторонами у цій справі відповідають нормам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла станом на час виникнення відносин). Позивачем заявлено вимогу про визнання недійсною Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток від 12.03.2014р. з підстав її невідповідності нормам Закону України «Про захист прав споживачів», а також навмисного введення ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" його в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 230 ЦК України). Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені статтею 230 ЦК України, за змістом якої, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1). Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину (ч. 2). Отже, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому, саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Також, позивач у обґрунтування своїх доводів посилається на те, що банк знаючи, що він перебував у зареєстрованому шлюбі на момент укладення угоди не отримав від нього згоди дружини на укладення цієї угоди, що є підставою для визнання її недійсною. Суд вищевказані доводи позивача не бере до уваги так як за положеннями ст.. 65 Сімейного Кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. У свою чергу постановою пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що положення статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Отже, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що письмова згода одного із подружжя в даному випадку на укладення кредитного договору непотрібна, так як відносини, що виникли між сторонами не стосуються майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, за своїм власним переконанням, з урахуванням наданих доказів суд першої інстанції приходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами недодержання в момент укладення між ним та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток від 12.03.2014р. вимог, які є необхідними для визнання цього правочину судом недійсним, у зв`язку з чим, у задоволенні позову судом відмовляється у повному обсязі. З огляду на відсутність підстав для задоволення позову судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed