Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про застосування наслідків припинення іпотеки. На підставу своїх вимог спирається на те, що 11 квітня 2008 року між ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та пп "ЛАВІТА" був укладений договір іпотеки № МІУ-92-08 відповідно до якого пп «ЛАВІТА» передала ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» комплекс будівель реєстраційний номер 5485229. Згідно тексту договору зазначений комплекс нежитлових будівель складається з адмінбудинку з прибудовою (літера А,а) - 73,6 кв.м.; кімнати зразків (Літера 3) - 28,2 кв.м.; споруд (№1,2); замощення (№11); криниці (літера К); магазину (літера Б) - 192,5 кв.м.; складу сипучих товарів з підвалом (літера В пд В) - 1113,6 кв.м.; матеріального складу (літера Д) - 567,6 кв.м.; нежитлової будівлі (літера Г) 58,4 кв.м.; майстерні (літера М) 25,1 кв.м.; сторожки з ґанком (літера - Н) -7,2 кв.м.; складу (літера Є) - 6,8 кв.м.; вбиральні (літера Е), що розташована на земельній ділянці по вул. Українській, 7 в с. Поташ, Маньківського району Черкаської області. Позивач являюється основним власником ПП «ЛАВІТА» (97,3 % власності в частці статутного капіталу підприємства). Позивач звернувся до позичальника, [PERSON], з запитом про надання всіх наявних в нього матеріалів, що стосуються укладання та виконання кредитного договору №МКЛУ-92-08 від 10 квітня 2008р., в т.ч. й листування з АТ «Банк «[PERSON] та Кредит». В отриманих матеріалах було виявлено, що ще в 2009 році (вих. № 05/27/01-82 від 12.01.2009р.), а потім 2010 році (вих. № 5.29.01-01/737 від 15.06.2010р.) позивач звертався до позичальника з вимогою дострокового повернення кредитних ресурсів. В кредитному договорі сторони встановили, як строк дії договору (10 квітня 2023 р.), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів. Графіками платежів, які є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. [PERSON]Л,. отримав вимогу від АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» 15 червня 2010 року про зміну умов кредитного договору, згідно з якими банк скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором, зазначивши днем остаточного їх погашення третій день з дня направлення відповідної письмової вимоги, тобто з 18 червня 2010 року. У той час з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся до суду лише в липні 2013 року. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та у строки, визначені графіком повернення кредиту, та щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також установлено відповідальність за порушення графіка повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіками погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватися позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Оскільки АТ «[PERSON] та Кредит» надіслав вимогу про повне дострокове погашення кредиту 15 червня 2010 року, тим самим кредитор змінив на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання. Тобто пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, банк змінив умови зобов'язання за кредитним договором, а саме строк виконання зобов'язань, зазначивши днем остаточного погашення всіх сум (кредиту, процентів, неустойок) третій банківський день з дати одержання позичальником відповідної вимоги, тобто 18 червня 2010 року. З цього ж моменту банк отримав право звернути стягнення на заставлене майно. [PERSON], одержавши 15.06.2010 року відповідну вимогу банку, не виконав її протягом 3-х банківських днів з дати її одержання (тобто по 18.06.2010 року включно). Отже днем остаточного погашення [PERSON] сум кредиту, процентів, неустойок, став 18 червня 2010 року. Саме в цей день настав строк виконання зобов'язання як за кредитним договором №МКЛУ-92-08 від 10.04.2008 року, так і за договором іпотеки № МІУ від 10.04.2008 року. У відповідності з п. 8.4.3. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані, чи будуть виконані неналежним чином. Таким чином, моментом виникнення у АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» права на подачу позову до відповідача та звернення до суду за захистом порушеного цивільного права за договором іпотеки № МІУ від 10.04.2008 року став наступний день після 18.06.2010 року, а саме 19 червня 2010 року. Позивач, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевий строк виконання її умов. Так, як АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише в липні 2013 року тобто через 3 роки і 1 місяць від дати виставлення вимоги про дострокове повернення кредитних ресурсів відповідач має право на застосування позовної давності. При цьому, сама по собі умова п. 8.3. кредитного договору № МКЛУ-92-08 від 10.04.2008 року про дію договору до моменту виконання сторонами взятих на себе зобов'язань згідно цього договору не може розглядатися як встановлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Таким чином, іпотека згідно з договору іпотеки № МІУ від 10.04.2008 року припинилася 20 червня 2013 року, у зв'язку з чим позивач вимушений звертатись до суду з даним позовом. Представник позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволені. Представник відповідача пп "Лавіта", в судове засідання не зявився, але згідно письмової заяви позовні вимоги позивача визнав та просив справу слухати у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Банк «[PERSON] та Кредит» в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був вчасно та належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи ненадходило. Згідно направлених на адресу суду письмових пояснень позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: 11 квітня 2008 року між ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» та пп "ЛАВІТА" був укладений договір іпотеки № МІУ-92-08 відповідно до якого пп «ЛАВІТА» передала ВАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» комплекс будівель реєстраційний номер 5485229. Згідно тексту договору зазначений комплекс нежитлових будівель складається з адмінбудинку з прибудовою (літера А,а) - 73,6 кв.м.; кімнати зразків (Літера 3) - 28,2 кв.м.; споруд (№1,2); замощення (№11); криниці (літера К); магазину (літера Б) - 192,5 кв.м.; складу сипучих товарів з підвалом (літера В пд В) - 1113,6 кв.м.; матеріального складу (літера Д) - 567,6 кв.м.; нежитлової будівлі (літера Г) 58,4 кв.м.; майстерні (літера М) 25,1 кв.м.; сторожки з ґанком (літера - Н) -7,2 кв.м.; складу (літера Є) - 6,8 кв.м.; вбиральні (літера Е), що розташована на земельній ділянці по вул. Українській, 7 в с. Поташ, Маньківського району Черкаської області. Позивач являюється основним власником ПП «ЛАВІТА» (97,3 % власності в частці статутного капіталу підприємства). Позивач звернувся до позичальника, [PERSON], з запитом про надання всіх наявних в нього матеріалів, що стосуються укладання та виконання кредитного договору №МКЛУ-92-08 від 10 квітня 2008р., в т.ч. й листування з АТ «Банк «[PERSON] та Кредит». В отриманих матеріалах було виявлено, що ще в 2009 році (вих. № 05/27/01-82 від 12.01.2009р.), а потім 2010 році (вих. № 5.29.01-01/737 від 15.06.2010р.) позивач звертався до позичальника з вимогою дострокового повернення кредитних ресурсів. В кредитному договорі сторони встановили, як строк дії договору (10 квітня 2023 р.), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів. Графіками платежів, які є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. [PERSON]Л,. отримав вимогу від АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» 15 червня 2010 року про зміну умов кредитного договору, згідно з якими банк скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України і змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором, зазначивши днем остаточного їх погашення третій день з дня направлення відповідної письмової вимоги, тобто з 18 червня 2010 року. У той час з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся до суду лише в липні 2013 року. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та у строки, визначені графіком повернення кредиту, та щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також установлено відповідальність за порушення графіка повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіками погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватися позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Оскільки АТ «[PERSON] та Кредит» надіслав вимогу про повне дострокове погашення кредиту 15 червня 2010 року, тим самим кредитор змінив на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання. Тобто пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, банк змінив умови зобов'язання за кредитним договором, а саме строк виконання зобов'язань, зазначивши днем остаточного погашення всіх сум (кредиту, процентів, неустойок) третій банківський день з дати одержання позичальником відповідної вимоги, тобто 18 червня 2010 року. З цього ж моменту банк отримав право звернути стягнення на заставлене майно. [PERSON], одержавши 15.06.2010 року відповідну вимогу банку, не виконав її протягом 3-х банківських днів з дати її одержання (тобто по 18.06.2010 року включно). Отже днем остаточного погашення [PERSON] сум кредиту, процентів, неустойок, став 18 червня 2010 року. Саме в цей день настав строк виконання зобов'язання як за кредитним договором №МКЛУ-92-08 від 10.04.2008 року, так і за договором іпотеки № МІУ від 10.04.2008 року. У відповідності з п. 8.4.3. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані, чи будуть виконані неналежним чином. Таким чином, моментом виникнення у АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» права на подачу позову до відповідача та звернення до суду за захистом порушеного цивільного права за договором іпотеки № МІУ від 10.04.2008 року став наступний день після 18.06.2010 року, а саме 19 червня 2010 року. Позивач, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевий строк виконання її умов. Так, як АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише в липні 2013 року тобто через 3 роки і 1 місяць від дати виставлення вимоги про дострокове повернення кредитних ресурсів відповідач має право на застосування позовної давності. При цьому, сама по собі умова п. 8.3. кредитного договору № МКЛУ-92-08 від 10.04.2008 року про дію договору до моменту виконання сторонами взятих на себе зобов'язань згідно цього договору не може розглядатися як встановлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Таким чином, іпотека згідно з договору іпотеки № МІУ від 10.04.2008 року припинилася 20 червня 2013 року. Згідно заперечень представника відповідача ПАТ «Банк»[PERSON] та Кредит», що умовами договору (графіками погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, а процентів - також кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. До суду ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» звернувся 29 липня 2013 року. Відповідач [PERSON] в суд першої інстанції подав заяву про застосування строків позовної давності, як до відсотків за користування кредитом, так і до пені. Враховуючи трирічний строк позовної давності до стягнення відсотків за користування кредитом, та річний строк позовної давності до пені, суд першої інстанції мав право провести такі стягнення відсотків за користування кредитом за період з 29.07.2010 року по 29.07.2013 року та пені за період з 29.07.2012 року по 29.07.2013 року. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). В кредитному договорі сторони встановили як строк дії договору (10 квітня 2023 р.), так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів. Графіками платежів, які є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. [PERSON], отримав вимогу від ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» 15 червня 2010 року про зміну умов кредитного договору, згідно з якими банк скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобовязань за кредитним договором, зазначивши днем остаточного їх погашення третій день з дня направлення відповідної письмової вимоги, тобто з 18 червня 2010 року. У той час з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» звернувся до суду лише 02 липня 2013 року. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та у строки, визначені графіком повернення кредиту, та щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також установлено відповідальність за порушення графіка повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіками погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватися позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобовязань. Оскільки АТ «[PERSON] та Кредит» надіслав вимогу про повне дострокове погашення кредиту 15 червня 2010 року, тим самим кредитор змінив на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання. Тобто пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, банк змінив умови зобов'язання за кредитним договором, а саме строк виконання зобов'язань, зазначивши днем остаточного погашення всіх сум (кредиту, процентів, неустойок) третій банківський день з дати одержання позичальником відповідної вимоги, тобто 18 червня 2010 року. З цього ж моменту банк отримав право звернути стягнення на заставлене майно. [PERSON], одержавши 15.06.2010 року відповідну вимогу банку, не виконав її протягом 3-х банківських днів з дати її одержання (тобто по 18.06.2010 року включно). Отже днем остаточного погашення [PERSON], сум кредиту, процентів, неустойок, став 18 червня 2010 року. Саме в цей день настав строк виконання зобовязання як за кредитним договором №МКЛУ-92-08 від 10.04.2008 року, так і за договором іпотеки № МІУ від 10.04.2008 року. У відповідності з п. 8.4.3. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобовязань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані, чи будуть виконані неналежним чином. Дострокове повернення кредитних коштів врегульоване в частині 6 кредитного договору № МКЛУ-92-08 від 11 квітня 2016 року. Так в п. 6.1. вказаного договору зазначено, що банк має право вимагати повернення виданих кредитних коштів та сплати процентів за весь період користування кредитом до настання строку, зазначеного в п. 2.5 цього договору, в т.ч. до настання строків, зазначених у додаткових угодах до цього договору, що укладаються між сторонами, а позичальник зобовязаний повернути кредитні кошти та сплатити проценти протягом 1 (одного) дня з моменту одержання вимоги банку, у випадках: б) позичальник у період дії цього договору порушив які-небудь умови цього договору, у тому числі не сплатив проценти за користування кредитними коштами, мав місце факт прострочення процентів за користування кредитними коштами. Таким чином, моментом виникнення у АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» права на подачу позову до відповідача та звернення до суду за захистом порушеного цивільного права за договором іпотеки № МІУ від 10.04.2008 року став наступний день після 18.06.2010 року, а саме 19 червня 2010 року. Позивач, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевий строк виконання її умов Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. В Правовій позиції Верховного Суду України в Постанові від 21 січня 2015 року по справі № 6-95цс 14, зокрема вказується на таке: «Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання». Згідно з Правовою позицією Верховного Суду України в Постанові від 02.12.2015 року по справі № 6-1707цс15, зокрема вказується на таке, «Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким чином, пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту». У своїх правовій позиції, висловленій Верховним судом України, в Постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1707цс15 ВСУ наголосив: Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевий строк виконання її умов. Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ і в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16: Оскільки строк виконання основного зобов'язання на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України було змінено, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом з пропуском строку позовної давності. У Постанові від 02 листопада 2016 р. у справі №6-1174цс16ВСУ дещо деталізував свою правову позицію: Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Таким чином, якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 року в справі «ВАТ "Нафтова компанія "Юкос проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю; будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. Отже, зі спливом строку позовної давності припиняється право вимоги (переслідування або притягнення до суду) боржника, відповідно і припиняється зобов'язання в розумінні ст. 509 ЦК України. В силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадане судове рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду. Таким чином, іпотека згідно з Договору іпотеки № М1У від 10.04.2008 року припинилася 20 червня 2013 року. Відповідно вимог статті 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 29 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" передбачено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Передбачене статтею 1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК. Частиною третьою пункту 31 вищезазначеної Постанови Пленуму ВССУ передбачено, що оскільки зі сплином строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). У Постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 викладена наступна правова позиція. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Таким чином, іпотека згідно з Договору іпотеки № МІУ від 10.04.2008 року припинилася 20 червня 2013 року, а тому позовні вимоги підлягають до повного задоволення. Судові витрати слід покласти на відповідачів на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved