Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

У лютому 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі за текстом ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач просив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року №11240912000, укладеним з АКІБ «УкрСиббанк», звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 21, житловою площею 52,3 кв. м, загальною площею 88,31 кв. м, яка знаходиться за адресою: проспект Перемоги, м.Горлівка, 33, Донецька область, та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] 26 жовтня 2007 року, шляхом надання ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною у розмірі 283 053 гривень. Позивач просив про відшкодування судових витрат. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2017 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволені частково: у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №11240912000 від 26 жовтня 2007 року, укладеного з АТ "УкрСиббанк" перед ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» в розмірі 317 348,47 гривень, з яких: 152 863,44 гривень - заборгованість по тілу кредиту, 23 525,91 гривень - заборгованість по відсоткам, 12 077 гривень - 3% річних від простроченої суми боргу, 128 882,14 гривень - збитки від інфляції, за період з 14 жовтня 2014 року по 24 січня 2017 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру, зі всіма об'єктами, функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 88,31 кв.м, житловою площею 52,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між Іпотекодавцем та [PERSON] від 26 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Циганенко В.В., за реєстром №5671. Договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 26 жовтня 2007 року, номер правочину 2446769, про що приватним нотаріусом Горлівського нотаріального округу [PERSON] 26 жовтня 2007 року виданий відповідний витяг Державного реєстру правочинів №4846612, шляхом проведення публічних торгів з початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Рішення суду про звернення стягнення предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не виконується. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просить рішення змінити та задовольнити позовні вимоги повністю. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, у порушення норм процесуального закону вийшов за межі позовних вимог та замість вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачеві права продажу іпотечного майна, звернув стягнення шляхом проведення публічних торгів. Також вказує, що суд, у порушення норм матеріального права, помилково застосував положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», адже кредит було надано відповідачу у національній валюті. Крім цього вказує, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, не вирішив питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом. В судове засідання апеляційного суду представник ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. В судове засідання апеляційного суду відповідач [PERSON] не з'явилась. Повідомлялась належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню за таких підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають з встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Судом першої інстанції встановлено, що 26 жовтня 2007 року між АКБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11240912000, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 280 000 гривень. З метою забезпечення виконання зобов'язань між банком та позичальником за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року, було укладено договір іпотеки від 26 жовтня 2007 року, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно у вигляді 4-кімнатної квартири, загальною площею 88,31 кв.м, житловою площею 52,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу квартири укладеного між Іпотекодавцем та [PERSON] від 26.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстром №5671. Договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 26 жовтня 2007 року, номер правочину 2446769, про що приватним нотаріусом Горлівського нотаріального округу [PERSON] 26 жовтня 2007 року виданий відповідний витяг Державного реєстру правочинів №4846612. Також, судом першої інстанції встановлено, що 21 вересня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу №27, відповідно до якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11240912000 від 26 жовтня 2007 року укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Крім цього, 29 вересня 2015 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та АТ «УкрСиббанк» укладено договір про відступлення права вимоги №1 за договорами іпотеки до Договору Факторингу №27 від 21 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований під номером 5065, яким було відступлено право вимоги за договором іпотеки від 23 жовтня 2008 року, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за №5671, в реєстрі заборон №5674/169. Згідно положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що у зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору у відповідача [PERSON] утворилась заборгованість. Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», суд першої інстанції виходив з того, що наявність заборгованості відповідача перед позивачем знайшла своє підтвердження, але вважав, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню саме шляхом проведення публічних торгів з початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, оскільки спосіб стягнення, викладений в позовній заяві, не передбачений ні чинним законодавством, ні встановлений умовами договору. Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися на можна за наступних підстав. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору, або встановлений законом. Згідно із частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Відповідно до статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон № 898-ІУ) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Ці ж положення знайшли своє відображення у розділі 4 договору іпотеки, укладеному 26 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON]В, який визначає, що у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань за цим або кредитним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки. (а.с.14-15). Отже, як законом, так і договором іпотеки передбачено, що у разі порушення умов кредитного договору кредитор має право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається з договору відступлення права вимоги від 21 вересня 2015 року, укладеного на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», банк здійснив відступлення права вимоги за договором забезпечення кредиту, в тому числі і за договором іпотеки від 26 жовтня 2007 року відносно [PERSON]. (а.с.22) В позовній заяві ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», посилаючись на вимоги ст. 38 Закону України «Про іпотеку», просить звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки шляхом надання ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права його продажу від свого імені будь-якій особі-покупцеві за початковою ціною 283 053 гривень. (а.с.2-3). Між тим, суд першої інстанції, визнаючи наявність заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року, не прийняв до уваги умови іпотечного договору, які є обов'язковими для сторін, виходячи з положень ст.ст. 526,626,628 ЦК України, щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, а також положення п.4.3. договору іпотеки від 26 жовтня 2007 року, в якому зазначено, що право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотеко держателю. Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд, при цьому, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Договір купівлі-продажу, укладений у відповідності до цього пункту є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи обставини справи та наведені вище норми матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір та визначаючи спосіб реалізації іпотечного майна шляхом проведення публічних торгів, у порушення наведених вище норм матеріального та процесуального закону, вийшов за межі позовних вимог, що є підставою для скасування такого рішення. А тому, апеляційна скарга ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог та звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 21, житловою площею 52,3 кв. м, загальною площею 88,31 кв. м, яка знаходиться за адресою: проспект Перемоги, м. Горлівка, 33, Донецька область, та належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором про надання споживчого кредиту від 26 жовтня 2007 року в розмірі 317 348,47 гривень, шляхом надання позивачу права на укладення договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем. При цьому, виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», колегія вважає, що в розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні, а саме, в розмірі 283 053 гривень. Також, заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги в частині помилкового посилання суду першої інстанції на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку, оскільки згідно п.1.1. Кредитного договору №11240912000 від 26 жовтня 2007 року позичальник отримав суму кредиту у національній валюті України - гривні. Отже вказаний закон, регулює правовідносини, які виплавають із договорів про надання кредитів у іноземній валюті, та посилання суду на зазначену норму закону є таким, що не відповідає обставинам справи. Крім цього, суд першої інстанції, в порушення вимог ст.88 ЦПК України, не вирішив питання про розподіл судових витрат, які поніс позивач при зверненні до суду з позовом та при оскарженні рішення суду першої інстанції. Таким чином, на підставі ч.5 ст.88 ЦПК України, апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення, вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» документально підтверджені судові витрати, які складаються з оплати судового збору при зверненні до суду в розмірі 4760,23 гривень та оскарженні судового рішення в розмірі 5236,25 гривень, а всього 9996,48 гривень.

Outcome: partial