Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", звернулося в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 17 грудня 2012 року між ТзОВ "Кредитні ініціативи" та ПАТ "АКПІБ" було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого первинний кредитор передає, а новий кредитор приймає кредитний портфель, унаслідок чого новий кредитор набуває всіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань. Згідно даного договору відбулося відступлення права вимоги і за кредитним договором № 498 від 26 березня 2008 року, що був укладений між ПАТ "АКПІБ" та [PERSON], за яким останній отримав кредит в сумі 19366 доларів США та зобов'язався повернути отриманий кредит і сплатити проценти за користування в сумі та в строки передбачені кредитним договором. Банк свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит в сумі 19366 доларів США. У порушення умов договору, [PERSON] належним чином не виконав, в результаті чого станом на 1 червня 2015 року має прострочену заборгованість, а саме: за кредитом - 17146,34 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає - 360900,06 гривень; за відсотками - 3225,91 доларів США, що за курсом НБУ складає - 67899,68 гривень; пеня у межах строку позовної давності- 8300,44 доларів США, що за курсом НБУ - 174709,55 гривень. На підставі наведеного просили стягнути з відповідача вказану заборгованість, та витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 гривень. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Представник за довіреністю [PERSON] надала суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та показав суду, що такі вважає безпідставними виходячи з наступного. Суд касаційної інстанції в своїй ухвалі вказав, що зобов'язання за кредитним договором [PERSON] виконано, а банк має право на отримання штрафних санкцій за період несвоєчасного виконання зобов'язань. Щодо пені, то слід врахувати те, що позовна заява подана до суду 20.07.2015, тоді як 15.05.2015 виконавче провадження по виконанню рішення суду про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором договором було закінчено в зв'язку з виконанням стягувачем зобов'язань, в повному обсязі. Отже, позовна заява подана до суду після повного виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором. Також, в матеріалах справи відсутній детальний розрахунок нарахування пені, немає документів про відображення нарахування штрафних санкцій в бухгалтерському обліку. Валюта зобов'язання була змінена з Долара на Гривню, ще до подання вказаної позовної заяви, отже позивач не мав права вимагати виплату пені в доларах. Окрім того, просить застосувати строк позовної давності, оскільки для стягнення пені встановлений річний строк позовної давності. Даний строк повинен відраховуватись не за рік до подання позовної заяви, а з моменту непогашення заборгованості. З цих підстав просить відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог. Суд, заслухавши представника відповідача, вивчивши обставини справи, дослідивши їх докази, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №498 від 26 березня 2008 року, за яким банк надав останньому кредит в сумі 19366 доларів США, із зобов'язанням повернути ці кошти і проценти за користування ними в строк та на умовах, передбачених кредитним договором. Між тим, встановлено, що 17 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" було укладено договір відступлення прав вимоги та договір про передачу права за договорами забезпечення. \~ Відповідно до п.2.1, 2.2 договору первинний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель, внаслідок чого новий кредитор набуває всіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань. \~ Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Підставами своїх вимог в даному випадку позивач зазначив наявність права звернення до суду у зв'язку з набуттям права вимоги, і наявність заборгованості у відповідача за кредитним договором. Зокрема, відповідно до договору про відступлення права вимоги, договору про передачу прав за договорами забезпечення та чинного законодавства покупець в особі ТзОВ "Кредитні ініціативи" набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам, включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій, в тому числі і права вимоги за кредитним договором № 498 від 26 березня 2008 року, укладеного між \~ первісним кредитором ПАТ "АКПІБ" та [PERSON]. \~ Разом з цим, судом встановлено, що рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2012 року, з [PERSON] в користь первісного кредитора ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" стягнуто заборгованість за цим самим кредитним договором №498 від 26 березня 2008 року в сумі 134991,61 гривень, та судовий збір в сумі 1349,92 гривень. Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 листопада 2014 року, замінено стягувача ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" у виконавчому провадженні про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ "АКПІБ" заборгованості за кредитним кредитним договором №498 від 26 березня 2008 року в сумі 134991,61 гривень, та судовий збір в сумі 1349,92 гривень. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №498 від 26 березня 2008 року, укладеного між ПАТ "АКПІБ" та [PERSON], станом на 1 червня 2015 року, позивачем до стягнення вимагається кредитна заборгованість в сумі 603509,29 гривень, яка складається зокрема із суми заборгованості за кредитом - 17146,34 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 360900,06 гривень, по відсотках - 3225,91 доларів США, що за курсом НБУ - 67899,68 гривень та пені за рік - 8300,44 доларів США, що за офіційним курсом НБУ - 174709,55 гривень, який на думку суду не можна вважати належним та допустимим доказом визначення заборгованості по даному кредиту. Відповідно до статей 1, 2, 17, 19 Закону України Про виконавче провадження примусове виконання рішень судів покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, на підставі виконавчих листів, що видаються судами, судових наказів, на підставі яких за заявою стягувача державний виконавець відкриває виконавче провадження. Судом встановлено, що в рамках виконавчого провадження з виконання рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2012 року №709/2725/2012, яким з [PERSON] стягнуто достроково заборгованість по кредиту на загальну суму 134991,61 гривень та 1349,92 гривень судових витрат, останнім боргові зобов'язання виконані. Про таке свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження від 15 травня 2015 року ВП №44704674, винесена головним державним виконавцем Токарюк В.В. відділу державної виконавчої служби Рахівського районного управління юстиції в Закарпатській області. Зважаючи на повне виконання боржником зобов'язань, рішенням Рахівського районного суду від 05.11.2015, яке залишено в силі Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 31.05.2016, в задоволенні позовних вимог ТОВ "Кредитні ініціативи" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №498 від 26.03.2008 відмовлено. Однак, Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 05 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 31 травня 2016 року скасовано а справу направлено на новий розгляд. Причиною скасування судових рішень вищий спеціалізований суд вказав на те, що судами не звернуто уваги на доводи представника позивача про те, що Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2012 року з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 134 991,61 коп. станом на 2 лютого 2011 року, яке фактично виконане 15 травня 2015 року, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Отже, суд касаційної інстанції прийшов до висновку, про те, що ТОВ "Кредитні ініціативи" має право на отримання від [PERSON] штрафних санкцій, за невиконання умов договору, за період з 14 грудня 2012 року (з моменту винесення судом рішення про стягнення заборгованості) по 15 травня 2015 року (момент повного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором). Також, у своїй ухвалі Вищий спеціалізований суд України послався на правову позицію висвітлену в постанові Верховного суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. У вказаній ухвалі зазначено, що: "виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Отже суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що з відповідачів на користь банку підлягають стягненню штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов, зокрема: прострочена заборгованість за процентами, прострочена заборгованість по комісії, пеня за несвоєчасне погашення процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, пеня за несвоєчасне погашення комісії". Отже, в даному випадку, суд повинен вирішити питання щодо доцільності стягнення з [PERSON] на користь ТОВ"Кредитні ініціативи" штрафних санкцій у вигляді простроченої заборгованості по процентам та пені. Даючи правову оцінку правомірності вимог про стягнення відсотків за кредитом, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Діяльність банків та інших фінансових установ з надання кредитів є підприємництвом, що відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України (ГК) є господарською діяльністю з метою одержання прибутку. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК). Проценти (відсотки), які банк або інша фінансова установа отримує за користування кредитом, є їх прибутком (доходом) та показником фінансових результатів їх господарської діяльності (ст. 1054 ЦК, ст. ст. 42, 142 ГК). Згідно статей 1, 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV від 16.09.1999 р. (далі - Закон № 996), який поширюється на всіх створених відповідно до законодавства України юридичних осіб, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством, бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких основних принципах як нарахування та відповідність доходів і витрат, для чого доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повннні бути складені під час здійснення господарської операції. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (ст. ст. 1, 9 Закону № 996, "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.95 р.). Згідно "Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України", затверджених Постановою правління НБУ № 255 від 18.06.2003 р. /Правила/, що визначають метадологічні засади відображення в бухгалтерському обліку інформації про доходи і втрати та порядок застосування основних принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності доходів під час їх виникнення незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів, у результаті використання активів банку іншими сторонами доходи визнаються у вигляді процентів. Проценти визнаються у тому звітному періоді, до якого вони належать, та розраховуються виходячи з дати їх нарахування та строку користування такими активами (п. п. 1.2, 1.5 Правил). Визнані банком доходи відображаються у бухгалтерському обліку із застосуванням принципу нарахування. Разом з цим бухгалтерський облік нарахованих доходів (процентів) здійснюється не рідше одного разу на місяць за кожною операцією (договором) окремо (глава 1. розділ ІІІ, п. 1.1 Правил). Зазначене узгоджується з умовами п. 3.2, 3.3 кредитного договору, що проценти за користування кредитом нараховуються кредитором в останній робочий день поточного місяця за період з першого по останній день поточного місяця. Виходячи з вищевказаних норм законодавства та умов кредитного договору, якщо кредитором під час здійснення господарської діяльності з надання кредитів (кредитного договору) нараховуються проценти, нарахування процентів обов'язково повинно відображатися в первинних документах бухгалтерського обліку, які фіксують факт господарської операції з нарахування відсотків та повинні складатися під час її здійснення - не рідше одного разу на місяць за кожною операцією (договором) окремо. Суд також враховує правові висновки ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ щодо документів, які підтверджують наявність кредитної заборгованості (ухвала ВССУ від 15.06.2011 р. у справі № 6-4882св11): «Відповідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку цієї статті, які встановлюють розмір заборгованості». Аналогічно вказаним висновкам у п. 10 Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій (лист ВССУ від 07.02.2014 р.) зазначається, що належними доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, можуть бути первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Отже, виходячи з вищевказаних норм законодавства та умов кредитного договору, належними та достатніми доказами фактичного нарахування відсотків за користування кредитом в установленому законом порядку є первинні документи бухгалтерського обліку кредитора, які фіксують факт господарської операції з нарахування відсотків та складені під час її здійснення за кожною окремим кредитним договором. Позивач є юридичною особою, яка зобов'язана вести бухгалтерський облік своєї господарської діяльності у порядку, встановленому законодавством України. Проте, як вбачається зі справи, позивачем не надано належних та достатніх доказів фактичного нарахування в юридичному значенні заявлених до стягнення відсотків та їх відображення у документах бухгалтерського обліку у порядку, встановленому вищевказаними нормами законодавства. Наданий позивачем розрахунок заборгованості суд вважає не належним і не достатнім доказом наявності заборгованості у відповідача по відсотках, оскільки такий розрахунок складений у довільній формі, може неодноразово змінюватися за власним розсудом без правових наслідків такого та не відповідає ознакам первинного документа в розумінні законодавства. При цьому суд враховує, що згідно розділу 8 наданого позивачем договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 р. між ним і ЗАТ «АКПІБ», договором передбачено обовязок первісного кредитора передати новому кредитору усі документи, що підтверджують право вимоги до боржників, що відступається за цим договором. Позивачем, на підтвердження своїх вимог, не надано належних доказів фактичного нарахування доходу у вигляді відсотків, за твердженнями позивача, нарахованих по кредитному договору між [PERSON] та ЗАТ "АКПІБ", та не надано жодного правового обґрунтування, яке б підтверджувало вірність суми нарахованих відсотків за період невиконання зобов'язань за кредитним договором. Отже,вимога про стягнення відсотків не підлягає до задоволення, оскільки позивачами не надано документів, передбачених законом, які б підтверджували вірність нарахування таких. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК). Представник відповідача в судовому засіданні заявив клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки для заявлення вимоги про стягнення пені встановлений річний строк позовної давності для звернення до суду. Вказане клопотання підлягає задоволенню виходячи з наступного. Підставою, яка породжує обовязок сплатити неустойку, є порушення боржником зобовязання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору розмір пені за прострочення виконання грошового зобовязання визначений у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період від суми прострочених виконанням зобовязань за кожний день прострочення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не обмежується. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Аналогічні висновки містяться в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2011 року та від 7 листопада 2012 року. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. (вказана правова позиція висвітлена в постанові від 06 листопада 2013 року Верховного суду України у справі № 6-116 цс 13). Сам суд касаційної інстанції вказав на те, що позивач має право на отримання пені з дня винесення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме з 14 грудня 2012 року, по день повного виконання вказаного рішення, 15 травня 2015 року. В січні 2013 року, позивачу вже було відомо про порушення його права на отримання пені, отже з того часу й починається строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Позивачем надано розрахунок пені за останні 12 місяців що передували зверненню до суду, тоді як сума пені повинна була бути розрахованою з дня коли вони дізналися про порушення свого права. Тому, на думку суду ТОВ"Кредитні ініціативи" пропустило річний строк для звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача пені. У відповідності до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. З огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у позові. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed