Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

20 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК". У позові просить стягнути з відповідача на користь позивача добові витрати, не сплачені за період з 2 лютого 2011 року до 6 серпня 2018 року, в сумі 90068 гривень 80 копійок, а також компенсацію за затримку їх виплати за період з 22 серпня 2018 року до 20 листопада 2018 року в сумі 56432 гривні 70 копійок, а разом 146501 гривні 50 копійок. У подальшому позивач збільшив суму позовних вимог. Згідно з останньою заявою про збільшення розміру позовних вимог від 19 квітня 2019 року позивач просить стягнути з відповідача на свою користь добові витрати, не сплачені за період з 2 лютого 2011 року до 6 серпня 2018 року, в сумі 45 510 гривень, інфляційні втрати за період з 1 березня 2011 року до 31 березня 2019 року в сумі 31 891 гривень 69 копійок, а також компенсацію за затримку виплати добових витрат за період з 22 серпня 2018 року до 1 травня 2019 року в сумі 108 476 гривень 19 копійок, а разом 185 877 гривень 88 копійок. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з 11 листопада 2003 року до 21 серпня 2018 року працював у АТ КБ "ПРИВАТБАНК". Остання посада - провідний юрисконсульт відділу правового забезпечення філії "Запорізьке регіональне управління" АТ КБ "ПРИВАТБАНК". За період з 2 лютого 2011 року до 6 серпня 2018 року він 514 разів направлявся у відрядження із яких лише за 5 відряджень із 514 йому відповідачем виплачені добові. Представник відповідач подав суду відзив на позовну заяву. Позовні вимоги не визнає. Наявність заборгованості перед позивачем спростовує. Основними доводами представника відповідача проти позову є те, що згідно з внутрішніми наказами відповідача від 7 квітня 2005 року №93-КТ, від 14 жовтня 2011 року №СП-2011-6841507, усі 509 поїздок позивача не є відрядженнями, а лише службовими поїздками за які добові не виплачуються. У відзиві представник відповідача зазначає, що витрати на проїзд позивача до пункту призначення і у зворотній бік компенсовані позивачу у повному обсязі. 28 січня 2019 року позивачем через канцелярію суду подане клопотання про витребування у відповідача належним чином посвідченої копії внутрішнього наказу від 8 квітня 2011 року №СП-2011-365 (номер картки [NUMBER] у ПК «ПриватДок») зі всіма додатками до нього, а також посвідчених копій наказів АТ КБ «ПРИВАТБАНК», якими вносилися зміни до наказу від 8 квітня 2011 року №СП-2011-365 у частині зміни розміру добових при направленні працівників у відрядження в період з 2011 до 2018 року. Ухвалою суду від 27 лютого 2019 року це клопотання задоволено. 15 квітня 2019 року відповідач надав витяги з двох наказів правління АТ КБ «ПРИВАТБАНК»: від 08 квітня 2011 року №СП-2011-365 та від 20 січня 2017 року №PR-2017-6514951. Надання витягів відповідач обґрунтував тим, що більшість додатків цих наказів не стосується предмету доказування. 25 лютого 2019 року представником відповідача через канцелярію суду подано клопотання про залишення без руху заяви позивача про збільшення позовних вимог у зв`язку з несплатою позивачем судового збору в розмірі 1605,48 грн. Ухвалою суду від 27 лютого 2019 року в задоволенні цього клопотання відмовлено. У судове засіданні сторони не з`явилися. Надали суду заяви про слухання справи за їх відсутності. Відповідно до положень ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши подані сторонами докази, а також заяви сторін по суті справи судом встановлені такі обставини. 11 листопада 2003 року позивач уклав із відповідачем строковий трудовий договір згідно з яким позивача прийнято на посаду юрисконсульта Мелітопольського відділення КБ "ПриватБанк" на період з 11 листопада 2003 року по 11 листопада 2004 року (а.с. 8-9, Т. 1). Згідно з п.6.2 цього строкового договору зі збігом строку дії договору він припиняється, але у разі, якщо трудові відносини фактично продовжуються і ні одна із сторін не вимагає їх припинення, договір подовжує дію на той же строк і на тих же умовах. Із умов договору не слідує, що робота позивача має роз`їзний характер або постійно проходить в дорозі. Наказом відповідача від 20 липня 2012 року №Э.ZP-ПП-2012-709 позивач з 1 серпня 2012 року переведений на посаду старшого юрисконсульта юридичного департаменту Запорізького РУ ПАТ КБ "ПриватБанк" (а.с. 159-160, Т. 4). Наказом відповідача від 27 серпня 2012 року №Э.ZP-ПП-2012-1110 позивач з 3 вересня 2012 року переведений на посаду провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Запорізького РУ ПАТ КБ "ПриватБанк" (а.с. 155-156, Т. 4). Наказом відповідача від 20 серпня 2018 року №Э.ZP-УВ-2018-21498517-п позивач з 21 серпня 2018 року звільнений посади провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Запорізького РУ ПАТ КБ "ПриватБанк" за власним бажанням, згідно з ст. 38 КЗпП України (а.с. 157, Т. 4). За останні два повні календарні місяці роботи, що передували звільненню, розмір заробітної плати позивача складав: червень 2018 року - 12678 грн, липень 2018 року - 13657,27 грн. Складовими заробітної плати за червень є 7518 грн - оклад, 5160 грн - премія. Складовими заробітної плати позивача за липень 2018 року є 6834,55 грн - оклад, 6135 грн - премія, , 1 грн- премія, 686,72 грн - середній заробіток за час щорічної відпустки (а.с. 35-37, Т. 1, а.с. 158, Т. 4). За період з 2 листопада 2011 року по 6 серпня 2018 року позивач 514 разів направлявся відповідачем для представництва прав і інтересів відповідача у суди, що знаходяться поза межами міста, де розташоване робоче місце позивача. З цих 514 поїздок 5 поїздок зараховані позивачу як відрядження. У 2011 році всі одноденні поїздки позивача враховувалися як відрядження. Це слідує із звітів про відрядження позивача за 2011 рік (а.с. 39-58, Т. 1). Починаючи з 2012 року відповідач всі одноденні поїздки враховує як службові поїздки, а не відрядження (а.с. 59-250, Т. 1, а.с. 1-250, Т. 2, а.с. 1-250, Т. 3, а.с. 1-84, Т. 4). Усі зазначені обставини визнаються сторонами. Це слідує із відзиву відповідача на позов і із відповіді позивача на відзив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідач не визнає той факт, що всі 509 днів є відрядженнями. Стверджує, що позивач дійсно направлявся в іншу місцевість, але ці поїздки не мають статусу відрядження. Як на підставу він посилається на 3 свої внутрішні накази: від 7 квітня 2005 року №93-КТ, від 8 квітня 2011 року №СП-2011-365 та від 14 жовтня 2011 року №СП-2011-6841507. У відзиві також відповідач зазначає і четвертий наказ - №СП-2008-483 від 25 квітня 2008 року. Але копія цього наказу не додана до відзиву. Про це зазначав позивач у відповіді на відзив. Натомість ні до початку розгляду справи по суті, ні під час розгляду справ відповідач не надав суду текст наказу №СП-2008-483 від 25 квітня 2008 року. За таких обставин суд не має можливості безпосередньо вивчити текст цього документу і надати йому оцінку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює лише ті докази, які безпосередньому дослідженні ним і наявних у справі. У наказі відповідача від 7 квітня 2005 року №93-КТ з дня його підписання бухгалтерії банку надано розпорядження не нараховувати і не виплачувати добові за час перебування співробітників банку в одноденних відрядженнях (а.с. 127, Т. 4). Наказом відповідача від 8 квітня 2011 року №СП-2011-365 затверджено положення про відрядження, скасоване посвідчення про відрядження як звітний первинний документ, затверджений розмір добових в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" у межах України: з 1 квітня 2011 року - 70 грн на добу, а з 20 січня 2017 року - 150 грн на добу (а.с. 128-129, 232-240, Т. 4) Згідно з наказом відповідача від 14 жовтня 2011 року №СП-2011-6841507 встановлена заборона з 1 листопада 2011 року на оформлення відряджень при поїздках в межах однієї області, в тому числі і на отримання добових, заблокована можливість створювати відрядження на програмному рівні всім працівникам Front-office, Middle-office, окрім керівників вищої і середньої ланки, водіїв. Метою цього наказу є зменшення відповідачем своїх витрат на оплату праці (а.с. 12-24, Т. 1, а.с. 130-133, Т. 4). Оцінюючи зазначені накази слід зазначити, що наказами від 7 квітня 2005 року №93-КТ і від 14 жовтня 2011 року №СП-2011-6841507 відповідачем скасовані мінімальні державні гарантії працівників, що направляються у відрядження. Статтею 12 Закону України "Про оплату праці" визначено, що гарантії при направленні працівників у службові відрядження є мінімальними державними гарантіями. Відповідно до статті 22 Закону України "Про оплату праці" суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Добові за своєю природою мають компенсаційний характер. За їх рахунок працівник, який направлений у відрядження, покриває свої витрати на харчування та фінансування інших особистих потреб. У своїх поясненнях позивач зазначав, що витрати на харчування, витрати на послуги місць очікування і інші особисті потреби мали місце при кожній з його 509 поїздок. Обов`язок роботодавця виплачувати добові у разі направлення працівника у відрядження встановлений ст. 121 КЗпП України. Згідно з частиною 2 цієї статті Кодексу працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За наведених обставин накази відповідача від 7 квітня 2005 року №93-КТ і від 14 жовтня 2011 року №СП-2011-6841507 не підлягають застосуванню судом, так як вони суперечать положенням нормативно-правових актів вищої юридичної сили - КЗпП України і Закону України "Про оплату праці". Наказ відповідача від 8 квітня 2011 року №СП-2011-365 підлягає застосуванню до спірних правовідносин лише в частині, що не суперечить положенням нормативно-правових актів вищої юридичної сили. Відповідно до ч. 7 ст. 10 ЦПК України у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Також суд зазначає, що наказ відповідача від 7 квітня 2005 року №93-КТ суперечить положенням Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року №59, у редакції від 31 березня 2003 року, що діяла до 31 березня 2011 року, і є обов`язковою для відповідача в період з 31 березня 2003 року до 31 березня 2011 року. В абзаці 15 розділу "Загальні положення" цієї Інструкції визначено, що розмір добових витрат, які виплачуються працівникам, направленим у відрядження підприємствами усіх форм власності, не може бути нижчим ніж норми добових витрат, установлених працівникам, які направляються у відрядження підприємствами, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, залежно від країни відрядження. На роз`яснення положень Інструкції Міністерство фінансів України 12 жовтня 2009 року видало лист №31-18030-07-21/27231. У листі міністерство зазначило, що у разі оформлення поїздки працівника строком на один день як службового відрядження відшкодування добових такому працівнику здійснюється як за повну добу, незалежно від того, що працівник має змогу повернутися на робоче місце протягом робочого дня. Проаналізувавши подані сторонами докази, встановивши обставини, що їм відповідають, а також визначивши норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що факт невиплати позивачу відповідачем добових під час направлення у відрядження має своє підтвердження. Відповідач у своїх внутрішніх наказах підміняє поняття службове відрядження на службову поїздку. Але від цього не змінюється суть таких поїздок - виконання працівником доручень роботодавця в іншому населеному пункті. Відповідно на такі поїздки поширюються мінімальні державні гарантії, передбачені ст. 121 КЗпП України. Позивач надав суду розрахунок розміру невиплачених добових, а також розміру інфляційних втрат, що мали місце за весь час невиплати добових. Сума добових витрат за період з 2 лютого 2011 року до 6 серпня 2018 року становить 45510 грн. Інфляційні втрати на цю суму за період з 1 березня 2011 року до 31 березня 2019 року складають 31891,69 грн. Суд перевірив ці розрахунки і вважає їх достовірними. Методика розрахунку інфляційних втрат відповідає ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати". При складанні розрахунку позивачем враховані положення Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року №59, у редакції від 31 березня 2003 року, що поширювала свою дію на відповідача і позивача до 31 березня 2011 року, а також враховані норми добових, що затверджені наказом відповідача від 8 квітня 2011 року №СП-2011-365. Сам розрахунок ґрунтується на первинних документах, що затверджені відповідачем: розпорядженнях про поїздку і звітах про такі поїздки. Поняття добових витрат суд розуміє як складову заробітної плати, яка має компенсаційний характер, виплачується за кожен календарний день у разі виконання працівником доручень роботодавця в іншому населеному пункті, ніж робоче місце працівника і є мінімальною державною гарантією в оплаті праці. Такий висновок слідує із системного аналізу ст. 121 КЗпП України ст. 2, 12 Закону України про оплату праці, абз. 5 п.п. "а" п.п.170.9.1 п. 170.9 ст. 170 Податкового кодексу України, рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013. Конституційний Суд України в абзаці 4, 5 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 жовтня 2013 року №8-рn/2013 зазначив таке: регулювання оплати праці працівників незалежно від форми власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій; крім обов`язку оплати результатів праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімального належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України "Про оплату праці", зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника. Законодавче визначення добових містилося в абзаці 7 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, що затверджена наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року №59, у редакції від 31 березня 2003 року, яка діяла до 31 березня 2011 року. Тут добові визначалися як видатки на харчування та фінансування інших особистих потреб фізичної особи, що не потребують спеціального документального підтвердження. За наведених обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача добових витрати, що не сплачені за період з 2 лютого 2011 року до 6 серпня 2018 року, в сумі 45510 грн, інфляційні втрати за період з 1 березня 2011 року до 31 березня 2019 року в сумі 31891,69 грн слід задовольнити в повному обсязі. Щодо похідних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати добових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Позивач обчислив середній заробіток за весь час затримки розрахунку, згідно з ст. 117 КЗпП України, виходячи з того, що останніми повними календарними місяцями роботи позивача є червень і липень 2018 року. За червень 2018 року заробітна плата позивача склала 12678 грн. За липень - 13657,27 грн. Відповідач зазначає у своєму відзиві на позовну заяву, що він не погоджується з таким базисами розрахунку. Відповідач стверджує і надає на підтвердження докази, що в липні 2018 року позивач 2 дні знаходився у оплачуваній щорічній відпустці. За два дні відпустки йому виплачено 686,72 грн. Тому відповідач вважає, що ці два дні мають бути виключені із розрахунку середньої заробітної плати відповідно до абз. 2 п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Також відповідач зазначає, що відповідно до абз. 1 п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, у разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. У липні 2018 року позивач отримав премію в сумі 6136 грн. Пропорційно відпрацьованих у цьому місяці позивачем днів сума премії становить 5578,18 грн: (6136 грн/22 дні)*20 днів=5578,18 грн. Зазначені доводи відповідача заслуговують на увагу. Однак при зменшенні суми заробітку за липень 2018 року слід також зменшити кількість робочих днів у липні 2018 року на 2 дні, які для позивача не були робочими у зв`язку із знаходженням у відпустці. Це слідує із абз.1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, а саме: середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Отже, середньоденний заробіток позивача за червень-липень 2018 року становить 627,27 грн: (12678 грн+6834,55 грн+5578,18 грн)/40 днів=627,27 грн, де 12678 грн - заробітна плата позивача за червень 2018 року, 6834,55 - розмір окладу позивача за липень 2018 року, 5578,18 грн - скорегований до кількості робочих днів позивача у липні 2018 року розмір премії позивача за липень 2018 року. Датою початку періоду затримки відповідачем виплати позивачу добових витрат є [INFO] серпня 2018 року. Період з 22 серпня по 1 травня 2019 року містить у собі 173 робочих дні: 627,27 грн*173 дні=108517,71 грн. Позивач у своїй заяві про збільшення розміру позовних вимог просить за цей же період стягнути середній заробіток в сумі 108476,19 грн. Це зумовлено тим, що позивач використовує менший базис середньоденної заробітної плати: ні 627,27 грн, а 627,03 грн. Суд у такому випадку не має змоги вийти за межі позовних вимог і самостійно збільшити їх до 108517,71 грн. Відповідно до принципу диспозитивності, що закріплений в ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог. Враховуючи ті обставини, що відповідач з 2011 року не оплачує позивачу добові витрати за одноденні відрядження, враховуючи системність таких порушень, а також той факт, що судом задоволені в повному обсязі первинні вимоги про стягнення добових витрат, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати добових витрат в повному обсязі. Періодом затримки є 22 серпня 2018 року - 1 травня 2019 року. Сума компенсації за цей період становить 108476,19 грн. Позовні вимоги заявлені позивачем в межах строків, визначених у ст. 233 КЗпП України. Підстави для застосування наслідків їх пропуску відсутні. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Як зазначалося раніше, добові є додатковою заробітною платою, в розумінні ст. 2 Закону України "Про оплату праці". Метою цих виплат є компенсація витрат працівника на особисті потреби під час виконання покладених на нього обов`язків у іншій місцевості. Суд вважає, що вимоги п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід розуміти буквально, без розширеного тлумачення. Під ці вимоги не потрапляє додаткова заробітна плата. Тому не слід допускати до негайного виконання рішення про присудження добових витрат. Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з того, що сторони не надали доказів таких витрат. Позивач, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", звільнений від сплати судового збору. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 1 858 ,78 грн, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved