Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із вказаним позовом, в якому просили позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої сина - [PERSON]. Позовні вимоги мотивовано тим, що з 16.08.2008 року по 29.10.2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого в них народився син - [PERSON]. Після народження дитини [PERSON] передала її на виховання матері бувшого чоловіка - [PERSON] В подальшому відповідач дитиною не цікавилась і участі у вихованні дитини не приймала. Тому позивачі вирішили звернутись з даним позовом до суду. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] з вимогами про відібрання дитини і передачі її матері. Свої вимоги вона обґрунтувала тими обставинами, що дитину передала на виховання свекрусі через тяжкі життєві обставини, після подолання яких вона вирішила повернути дитину. [PERSON] чинить перешкоди у спілкування з дитиною і не бажає віддавати дитину матері. Враховуючи взаємопов'язаність вимог первісного та зустрічного позовів, зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Відповідач та його представник проти первісного позову заперечували, надали письмові заперечення з цього приводу, вимоги за зустрічним позовом підтримали та просили їх задовольнити. Представник третьої особи виконавчого комітету Корабельної районної у м. Херсоні ради - орган опіки і піклування Корабельного району м. Херсона в судовому засіданні зазначила про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав та про недоцільність відібрання дитини. Представник третьої особи орган опіки і піклування Чорноморівської сільської ради Каховського району Херсонської області в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, надав висновок органу опіки щодо розв'язання спору. Дослідивши матеріали справи, суд вважає первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 16.08.2008 року по 29.10.2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого в них [INFO] народився син - [PERSON]. Матеріалами справи та показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було підтверджено те, що після народження дитини [PERSON] через складні життєві обставини передала її на виховання матері чоловіка - [PERSON], яка повністю займалась вихованням дитини. Деякий час, коли дитина була маленькою, сторони підтримували відносини, спілкувались засобами зв'язку та періодично відвідували один одного. В подальшому, на початку 2015 року, [PERSON] вирішила забрати дитину. [PERSON] категорично відмовилась повертати дитину і між сторонами виникли конфліктні та неприязні відносини. На час розгляду справи [PERSON] проживає з бабусею - [PERSON] Відповідно до висновку судово-психологічної експертизи № 058-2017 від 14.07.2017 року [PERSON] не сприймає [PERSON] в якості своєї матері, найбільш бажаною особою для нього є його бабуся - [PERSON] Відібрання дитини на даному етапі її розвитку від [PERSON], на думку експерта, може завдати дитини істотної психологічної травми. Шляхом вирішення цієї проблеми експерт вважає поступове налагодження соціальних зв'язків матері та дитини, без втягнення дитини в конфлікт дорослих. У відповідності з вимогами ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). Таким чином, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов'язків по вихованню дитини, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати своїх батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позивачі на підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав посилаються на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно своєї малолітнього сина. Разом з тим, суд вважає, що на час розгляду справи мати дитини бажає приймати участь у вихованні дитини, категорично наполягає на відібранні дитини, піклується про її здоров'я та розвиток, вживає заходів щодо відновлення спілкування з дитиною. Зазначене не було спростовано ані позивачами, ані допитаними в судовому засіданні свідками. Тому суд погоджується з висновками органів опіки щодо недоцільності позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом впливу. Отже, підстави для задоволення первісного позову відсутні. Щодо вимог зустрічного позову висновки суду наступні. Відповідно до вимог ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько, мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 15 вказаного Закону передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно вимог ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Частинами 2 та 3 ст. 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її в себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні дитини і переданні її батькам, якщо буде встановлено, що суперечить її інтересам. Таким чином, відповідач [PERSON] виявляє бажання брати участь у вихованні сина. Однак належними та допустими доказами було доведено те, що відібрання дитини на даному етапі її розвитку від [PERSON], може завдати дитини істотної психологічної травми. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні зустрічного позову, що не позбавляє [PERSON] можливості захистити свої права матері шляхом звернення до суду з вимогами про визначення способі участі у вихованні дитини з метою поступового налагодження соціальних зв'язків матері та дитини, без втягнення дитини в конфлікт дорослих. За наведених обставин в задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити.

Outcome: dismissed