Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

21 липня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить поділити земельну ділянку площею 5,1 га, зазначену у Державному акті на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 038662 та визнати за ПАТ "АКБ "Київ" право власності на земельну ділянку площею 1,1872 га, що утворилася в результаті поділу та на якій розташовані нежитловий об'єкт з нежитловим будинком за адресою: [ADDRESS], що належить Банку на праві власності. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що 22 липня 2008 року АКБ "Київ", правонаступником якого є ПАТ "АКБ "Київ", було видане свідоцтво про належність банку на праві власності нерухомого майна: нежитлового об'єкту з житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Зазначене Свідоцтво було видане приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу [PERSON] у відповідності до ст. 61 Закону України "Про виконавче провадження" та "Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого відділом ДВС Жовтневого районного управління юстиції від 27 липня 2007 року. Право власності на нежитловий об'єкт з житловим будинком зареєстровано за Банком у ММБТІ за № 19751288 01 серпня 2008 року. Зазначає, що згідно з даними технічного паспорту, площа земельної ділянки, на якій розташовані належні Банку об'єкти, становить 1,1872 га. При цьому, вказана земельна ділянка є частиною земельної ділянки загальною площею 5.1 га, яка перебуває у власності відповідача. Позивач вважає, правовою підставою набуття ПАТ "АКБ "Київ" права власності на земельну ділянку наявність Свідоцтва про належність Банку нежитлового об'єкту з житловим будинком від 22 липня 2008 року. Оскільки відсутність оформлення Банком належним чином права власності на земельну ділянку, на якій розташований нежитловий об'єкт з житловим будинком, порушує права позивача, як власника цих об'єктів, він змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та пояснила про вищевикладене, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, направив до суду свого представника, який заперечував проти позову та просив відмовити в його задоволенні. Суду пояснив, що згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 038662 від 25 листопада 1999 року земельна ділянка належить його довірителю [PERSON] Земельна ділянка відповідачу була виділена для ведення селянського (фермерського господарства). Наполягав на тому, що позивач не належить до суб'єктів права власності та права користування землями сільськогосподарського призначення, які визначені в ч. 3 ст. 22 ЗК України, перелік та яких є вичерпний та розширенню не підлягає. Вказав на те, що позивач просить суд надати йому земельну ділянку для обслуговування нерухомого майна, змінивши при цьому її цільове призначення, що не є компетенцією суду. Також зазначив, що у разі якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, то до набувача переходить власність на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлю та споруду, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Позивач набув право власності на нежитловий об'єкт з житловим будинком не за договором, а тому ст.. 120 ЗК та ст.. 377 ЦК не можуть застосовуватись до цих правовідносин. Наявний в матеріалах справи технічний паспорт, в розумінні ст. 59 ЦПК України, є недопустимим засобом доказування сформованості земельної ділянки. У позовній заяві також не зазначена площа, межі та кадастровий номер земельної ділянки, право власності на яку просить визнати позивач за собою. Відсутність сформованої земельної ділянки свідчить про відсутність земельної ділянки, як об'єкта цивільних прав. Враховуючи вказане, просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, надані сторонами, судом встановлено наступне. 22 липня 2008 року приватним нотаріусом Жовтневого районного округу [PERSON] АКБ "Київ", правонаступником якого є ПАТ "АКБ "Київ", видано свідоцтво про належність банку на праві власності нерухомого майна, яке складається з : нежитлового об'єкту з житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Ця нерухомість була передана Банку в рахунок погашення боргу на суму 322537,62 грн. (а.с. 5). Вказаний об'єкт нерухомості належав відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на нерухоме майно, виданого Коларівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області 13.01.2005 року. Відповідно до витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 01.08.2008 року право власності на нежитловий об'єкт з житловим будинком зареєстрований за АКБ "Київ" у ММБТІ, номер запису 228 в книзі № 3 (а.с. 6). Належність Банку нежитлового об'єкту з житловим будинком, що розташований в [ADDRESS], також підтверджується технічним паспортом, де саме АКБ "Київ" вказаний його власником (а.с. 8-24). Земельна ділянка площею 5,1 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Коларівської сільської ради, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 038662 від 25.11.1999 року належить [PERSON] (а.с. 7). Державний акт відповідачу був виданий на підставі рішення 7 сесії 23 скликання Жовтневої районної Ради народних депутатів від 24.09.1999 року № 8. Оскільки земельна ділянка, на якій розташований нежитловий об'єкт з житловим будинком, є частиною земельної ділянки відповідача, ПАТ "АКБ "Київ" неодноразово звертався до [PERSON] з проханням надати нотаріальну згоду на вилучення частини земельної ділянки орієнтованою площею 1,19 га, для оформлення права власності на ПАТ "АКБ "Київ" шляхом внесення змін до Державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с. 25-29). [PERSON] згода надана не була. Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Частиною 1 статті 79 цього Кодексу визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Статтею 79-1 Земельного кодексу України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Відповідно до статті 125 Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За правилами статті 367 Цивільного кодексу поділ майна, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками. Частиною 3 ст. 152 ЗК України, одним зі способів захисту прав громадян на земельну ділянку - є визнання права. Законом України № 1066-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» встановлено, що відчуження частини земельної ділянки з виділенням її в окрему земельну ділянку здійснюється після отримання її власником державного акта, що посвідчує право власності на сформовану нову земельну ділянку (п.7). У разі якщо державним актом на право власності на земельну ділянку було посвідчено право власності на декілька земельних ділянок, відчуження однієї з цих ділянок здійснюється після виготовлення державного акта, що посвідчує право власності на кожну з цих ділянок (п.8). Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин згідно з Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-У «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України») та частини 1 статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Тобто, вказаними нормами врегульований порядок переходу права власності на землю у разі переходу до набувача права власності на будівлі, розташованих на спірній земельній ділянці. Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 60 ЦПК України також визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо поділу земельної ділянки не підлягають задоволенню з наступних підстав. Аналізуючи норми розділу ІІІ глави 14 Земельного кодексу України та глави 26 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що поділ майна, в тому числі земельної ділянки можливий лише за умови існування між сторонами спільної власності на це майно. Позивач не надав доказів того, що він є співвласником спірної земельної ділянки, а навпаки просив визнати за ним право власності на земельну ділянку, що утвориться в результаті поділу. Позовні вимоги щодо визнання права власності на земельну ділянку, що утворилась в результаті поділу, не підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги є похідними від позовних вимог щодо поділу земельної ділянки. Крім цього, позивачем не надані належні та допустимі докази щодо площі, зовнішніх розмірів, місця розташування та сформованості земельної ділянки. Наявний технічний паспорт, в розумінні ст.. 59 ЦПК України, не є допустимим засобом доказування щодо обґрунтування площі, місцезнаходження та сформованості земельної ділянки. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо розміру земельної ділянки, позивач стверджує, що площа земельної ділянки 1,1872 га, яка зазначена в технічному паспорті, є необхідною для обслуговування належного йому нерухомого майна. Однак, суд не може з цим погодитись, оскільки, площа земельної ділянки 1,1872 га, згідно з технічним паспортом, включає в себе: під будівлями - 0,164 га, під двором - 0,1114 га, під городом - 0,9074 га. При цьому, позивач не надає жодних доказів того, що земельна ділянка під двором та городом є необхідною для обслуговування належного йому нежитлового об'єкта з житловим будинком. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в зв'язку з його недоведеністю та необґрунтованістю. Оскільки у задоволенні позову відмолено у повному обсязі, виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню витрати, понесені позивачем при зверненні із цим позовом до суду.

Outcome: dismissed