Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

У жовтні 2014 року заступник прокурора Оболонського району м. Києва звернувся до суду з позовом до відповідачів Київської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення становища, яке існувало до порушення. Свої вимоги заступник прокурора Оболонського району м. Києва обґрунтовував тим, що рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №1150/3201 [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва. На підставі вказаного рішення Київської міської ради [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №931244, зареєстрований 28 квітня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за №04-7-02498. 07 лютого 2011 року [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 8000000000:85:977:0046, яка знаходиться у [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва. Як стверджував позивач, згадана земельна ділянка належить до земель рекреаційного призначення, і на ній законодавчо заборонена діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню її за призначенням, а також яка негативно впливає чи може вплинути на природний стан цієї землі. Крім того, проект землеустрою не погоджено природоохоронним органом, обов'язкова державна експертиза проекту відведення земельної ділянки проведена не була. Оскільки рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №1150/3201 "Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва" ухвалено з порушенням вимог закону, позивач просив суд визнати його незаконним та скасувати; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №931244, виданий [PERSON], зареєстрований 28 квітня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за №04-7-02498; визнати недійсним договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер 8000000000:85:977:0046, яка знаходиться у [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення у розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер 8000000000:85:977:0046, яка знаходиться у [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва. У судовому засіданні представник прокуратури м. Києва позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради у судове засідання не з'явилася, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник відповідача подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повіломила. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, пояснив, що позивачем не доведено факт віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення. Дані за формою №6-зем, на які посилається заступник прокурора Оболонського району м. Києва, не можуть вважатись належним доказом на підтвердження таких обставин, оскільки до передачі земельної ділянки у власність [PERSON] вона належала до міських земель, не наданих у власність чи користування, а оскаржуваним рішенням Київської міської ради визначено категорію земельної ділянки за основним цільовим призначенням, а саме - землі житлової та громадської забудови. Також проект землеустрою погоджений належним уповноваженим природоохоронним органом - Головним управлінням екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Київської міської ради від 17 вересня 2009 року №58/2127 внесено зміни до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затверджених рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804, та "Програми розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року", затвердженої рішенням Київської міської ради від 19 липня 2005 року №806/338 щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів для відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] в м. Києві (а. с. 101-106). Рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №1150/3201 "Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва" [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва" (а. с. 9-10). 28 квітня 2010 року на підставі зазначеного рішення Київської міської ради відповідачеві [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №931244, зареєстрований 28 квітня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за №04-7-02498 (а. с. 45-46). 07 лютого 2011 між [PERSON] (продавець), від імені якої за довіреністю діяв [PERSON], та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №362, відповідно до умов якого [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 8000000000:85:977:0046, яка знаходиться у [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва (а. с. 47-48, 51-52). За положеннями ст. 9 ЗК України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Київська міська рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно до вимог та в порядку, передбаченому ЗК України. Ст. 19 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. За приписами ст. ст. 50, 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації. Ч. 2 ст. 52 ЗК України на землях рекреаційного призначення заборонено діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. За положеннями ст. ст. 38-40 ЗК України, в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Згідно з ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у містах - не більше 0,10 гектара. За приписами ч. 1 ст. 122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами. Згідно з пунктами "а", "б", "в", "г" ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Положеннями ч. 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 п. 12 "Перехідні положення" ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений нормами ст. 118 ЗК України. Так, ч. 1 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Ч. 6 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 ЗК України). Згідно зі ст. 50 Закону України "Про землеустрій" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Відповідно до ст. 123 ЗК України розроблений проект відведення земельної ділянки погоджується з територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, а також з відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення чи водного фонду). Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (ч. 2 ст. 20 ЗК України). З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Ради Міністрів Української РСР від 14 березня 1991 року №72-р прийнято пропозицію Київського міськвиконкому про вилучення з користування Бучанського лісгоспу 84 га земель, розташованих в м. Києві на [ADDRESS], і надання їх у довгострокове користування без права вирубування дерев управлінню внутрішніх справ Київської області для організації реабілітаційного центру лікування співробітників міліції, пожежної охорони м. Києва та області, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, і зайнятих на службі в цій зоні (а. с. 172). На виконання згаданого розпорядження з користування Бучанського лісгоспу вилучено 84 га земель та надано їх у довгострокове користування без права вирубування дерев управлінню внутрішніх справ Київської області, що засвідчується актом приймання-передачі від 17 червня 1996 року (а. с. 175). Проте позивачем не надано суду доказів на підтвердження видачі Управлінню внутрішніх справ Київської області державного акту про право на користування зазначеною земельною ділянкою. Рішенням Київської міської ради від 27 листопада 2009 року №750/2819 "Про надання земельної ділянки комплексу спеціальних об'єктів "Фортеця" Міністерства внутрішніх справ України для обслуговування та експлуатації комплексу спеціальних об'єктів "Фортеця" МВС України (реабілітаційний комплекс) з реконструкцією окремих будівель та споруд на [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва" надано комплексу спеціальних об'єктів "Фортеця" МВС України, за умови виконання п. 2 цього рішення, у постійне користування земельну ділянку площею 69,80 га (у тому числі в межах прибережних захисних смуг площею 2,45 га та в межах водної акваторії площею 1,35 га) для обслуговування та експлуатації комплексу спеціальних обєктів "Фортеця" МВС України (реабілітаційний комплекс) з реконструкцією окремих будівель та споруд на [ADDRESS] в м. Києві за рахунок частини земель, відведених відповідно до розпорядження Ради Міністрів Української РСР від 14 березня 1991 року №72-р, у зв'язку з передачею на баланс майна комплексу спеціальних об'єктів "Фортеця"МВС (наказ МВС України від 15 вересня 2009 року №440). У листі комунальної організації "Центр містобудування та архітектури" від 28 серпня 2009 року №3446 вказано, що спірна земельна ділянка згідно Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 370/1804, відносилася до рекреаційної забудови, що межує з територією лісів та лісопарків. Також у листі було зазначено про погодження містобудівного обґрунтування внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів окремого об'єкта містобудування - будівництво житлових будинків, господарських будівель та споруд на [ADDRESS] в м. Києві (а. с. 107), що у подальшому стало підставою для ухвалення Київською міською радою рішення від 17 вересня 2009 року № 58/2127. За таких обставин суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що на момент ухвалення рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №1150/3201 "Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва" спірна земельна ділянка відносилася до земель рекреаційного призначення. Судом встановлено, що реалізуючи своє право на отримання земельної ділянки у власність, відповідач [PERSON] звернулася до Київської міської ради з заявою про передачу їй у приватну власність земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в Оболонському районі, в порядку безоплатної приватизації. ТОВ "Епоха-Гео" розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої у [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На виконання законодавчих вимог ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва погоджено з Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальною організацією "Центр містобудування та архітектури", Київською міською санепідемстанцією, Головним управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головним управлінням охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). При цьому, виконуючи доручення Київської міської ради від 08 жовтня 2008 року №29/233-К-20947, Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надало висновок від 05 листопада 2009 року №19-11851 про погодження проекту відведення земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд без права забудови до погодження та затвердження містобудівної документації у встановленому законодавством порядку. У цьому висновку зазначено, що територія земельної ділянки відповідно до Генерального плану м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804, за функціональним призначенням належить до житлової та громадської забудови. Крім того, про належність спірної земельної ділянки до житлової та громадської забудови вказано також у висновку Управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04 грудня 2012 року №071/04-4-22/6748 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] та висновку Головного управління земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07 грудня 2009 року №05-5377. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові 29 жовтня 2014 року №6-164цс14 (яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування) наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатнім для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження, оскільки відповідно до Положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18 червня 2009 року №632/1688 (яке було чинним на момент погодження проекту відведення) до повноважень Головного управління віднесено погодження проектів відведення земельних ділянок. Для з'ясування цільового призначення земель необхідно керуватися лише рішенням уповноваженого органу. Посилання позивача на дані за формою №6-зем не є належним та допустимим доказом віднесення земельної ділянки за цільовим призначення до земель рекреаційного призначення без наявності рішення уповноваженого органу щодо встановлення певного цільового призначення спірної земельної ділянки. Посилання позивача на те, що рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №1150/3201 "Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва" змінено цільове призначення земельної ділянки рекреаційного призначення без проведення обов'язкової державної експертизи, суд вважає безпідставним, позаяк зазначеним рішенням органу місцевого самоврядування цільове призначення земельної ділянки не змінювалося. Таким чином, заступником прокурора Оболонського району м. Києва не доведено протиправність оскаржуваного рішення Київської міської ради, а тому позовні вимоги про його скасування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6, ст. 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст. 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Разом із тим заступник прокурора Оболонського району м. Києва, пред'являючи вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 лютого 2011 року, укладений між [PERSON] і [PERSON], та відновлення становища, що існувало до порушення, не врахував, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо вічуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушенного права не відповідає вимогам закону. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 20, 50, 116, 118, 121-123 Земельного кодексу України, ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", та,

Outcome: dismissed