Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі за роботу у вихідні та святкові дні, з урахуванням індексації в сумі 8414,41грн.; вихідну допомогу під час звільнення за порушення власником законодавства про працю в сумі 9150,72 грн.; середній заробіток за п'ять днів за період з 04.05.2008 р. по 08.05.2008 р. в сумі 1434,07 грн.; середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати з 09 травня 2008 року по дату розгляду судом даної справи в розрахунку 190,64 грн. за кожен день затримки розрахунку, а також судові витрати по справі. В обґрунтування позову послався на те, що 28.12.2004 року між ним та підприємцем [PERSON] було укладено трудовий договір №1294, відповідно до якого він працював у відповідача на посаді агента з продажу продовольчих і промислових товарів. Працюючи на вказаній посаді йому було встановлено п'ятиденний режим робочого часу (понеділок-п'ятниця), вихідні дні - субота та неділя, тривалість робочого часу на тиждень не більше 40 годин; час виконання роботи з 08.00-17.00. Однак, всупереч умовам трудового договору, його було залучено до роботи у вихідні та святкові дні, протягом яких він виконував свої трудові обов'язки. При цьому, це робилося без видачі відповідного наказу про таке залучення, без записів про його роботу у ці дні в табелі обліку робочого часу, без будь-якої оплати роботи за ці дні у подвійному розмірі, без проведення будь-яких нарахувань на його заробітну плату за ці дні. Вказав, що був звільнений з роботи 03.05.3008 року за власним бажанням, про що зроблено запис у його трудовій книжці. Проте, враховуючи, що відповідач не провів з ним повний розрахунок належних йому виплат у момент звільнення, не зробив цього і після його звільнення, то всі суми, які відповідач повинен сплатити йому, підлягають індексації. В судовому засіданні позивач додатково пояснив, що працюючи агентом з продажу продовольчих і промислових товарів в його обов'язки входило пошук замовлень на продовольчий і промисловий товар по фірмах та підприємцях, а по взятих замовленнях виписувати товар, при виписці якого отримувати товарно-транспортні накладні або товарні чеки. Позовні вимоги підтримав, просив позов задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заперечив щодо його задоволення, пояснивши, що [PERSON] на підтвердження факту залучення його до роботи у вихідні та святкові дні, а саме: 21.05.2005 року, 03.12.2005 року, 12.01.2006 року, 21.01.2006 року, 08.03.2006 року, 09.05.2006 року, 30.12.2006 року, 04.03.2007 року, 10.06.2007 року, 24.08.2007 року, 08.09.2007 року, 23.09.2007 року та 07.10.2007 року, зіслався на копії товарних чеків, розхідних накладних та товарно-транспортних накладних, на яких вказано вищевказані дати як дати їх виготовлення. Таке твердження [PERSON] вважає надуманим, оскільки в його функціональні обов'язки та завдання входило лише пошук замовлень на продовольчий і промисловий товар по фірмах і підприємствах, але аж ніяк не робота з базами даних на комп'ютерному устаткуванні, яка необхідна при підготовці товарних чеків, розхідних накладних та товарно-транспортних накладних. Дану роботу виконував оператор "ЕОМ", який за взятими торговим агентом по фірмах і підприємствах замовленнях здійснював виписку замовленого товару на комп'ютері, після чого друкував на паперовому носії товарні чеки, розхідні накладні та товарно-транспортні накладні. Дані документи оператор виготовляв по мірі надходження та навантаження, корегуючи свій робочий час на власний розсуд, тобто не виготовляв їх відразу після отримання замовлення від торгового агента, а міг це зробити наступного дня. Також не можна виключати можливість виготовлення вищевказаних документів у вихідні та святкові дні, оскільки торговий агент міг принести замовлення в кінці останнього робочого дня тижня або в кінці робочого дня, що передував святковому, а тому оператор виготовляв їх у вихідні та святкові дні, після чого торговий агент ставив свій підпис на відпуск товару вже у свій робочий час. Ніхто не зобов'язував [PERSON] ставити свій підпис у вихідні та святкові дні, так само як його присутність не потрібна була при складанні товарних чеків, розхідних накладних та товарно-транспортних накладних. На кожному із зазначених документів вказано, хто його підготовив та видрукував. Додатково пояснив, що позивач допустився помилки, оскільки вказав 12 січня 2006 року як вихідний день, однак це був четвер - робочий день. Також, 19.03.2007 року було внесено зміни до трудового договору № 1294 від 28.12.2004 року, якими в п.5 даного договору слова "вихідні дні надаються" змінено словами "вихідний день надається", а слова "субота, неділя" замінено словом "неділя", тобто передбачено, що субота є робочим днем для [PERSON], а тому 8 вересня 2007 року також був робочим днем для нього. Вважає вимогу [PERSON] про стягнення на його користь заборгованість по заробітній платі за роботу у вихідні та святкові дні з урахуванням індексації в сумі 8414,41 грн. надуманою і такою, що не підтверджена жодними доказами. Щодо вимог про стягнення вихідної допомоги під час звільнення за порушення законодавства про працю в сумі 915,72 грн. та середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати з 09 травня 2008 року по дату розгляду судом даної справи в розрахунку 190,64 грн. за кожен день затримки розрахунку, вважає їх токож безпідставними, оскільки [PERSON] так і не було доведено факту порушення відповідачем законодавства про працю (залучення [PERSON] до роботи у вихідні та святкові дні) і факту затримки розрахунку з останнім. Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за період з 04.05.2008 року по 08.05.2008 рік в сумі 1434,07 грн. вказав, що ч.1 ст.233 КЗпП України передбачено право працівника на звернення з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 08 травня 2008 року, тому після цього дня і розпочався для останнього трьохмісячний строк для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні. В той же час позивач з такою вимогою до суду звернувся тільки 19.06.2014 року, пропустивши строк звернення до суду встановлений вищевказаною статтею. На підставі вищевикладеного просив суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши здобуті в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У відповідності до вимог ст.24 ч.1 п.6 КЗпП України,трудовий договір укладається як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов»язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Матеріалами справи та в судовому засіданні встановлено про те,що між [PERSON] та фізичною особою -суб»єктом підприємницької діяльності [PERSON] укладений 28.12.2004 року трудовий договір № 1194. (а.с.12). Відповідно до укладеного трудового договору [PERSON] прийнятий на посаду агента з продажу продовольчих і промислових товарів на безстроковий термін. Ч. 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з копії трудового договору від 28.12.2008 року, який зареєстрований в Долинському районному центрі зайнятості під № 1294, між приватним підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено вищевказаний договір про те, що останній зобов'язаний виконувати роботу агента з продажу продовольчих і промислових товарів (з повною матеріальною відповідальністю). Відповідно до пункту 3 вищевказаного трудового договору за виконання трудових обов`язків позивачу оплачується праця в розмірі 237,00+25% грн. на місяць. Заробітна плата визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Згідно пункту 4 даного трудового договору час виконання робіт установлюється з 08.00 год. до 17.00 год. Тривалість робочого часу не повинна перевищувати у вибраному періоді нормальну тривалість робочого часу з розрахунку 40 годин на тиждень. П.5 вказаного договору передбачено, що [PERSON] було надано вихідні дні: субота та неділя. Робота у вихідні, святкові та неробочі дні допускається тільки за згодою працівника і підлягає компенсації відповідно до чинного законодавства. Як на доказ виконання позивачем трудових обов'язків у вихідні та святкові дні, останній зіслався на копії товарних чеків, розхідних накладних та товарно-транспортних накладних, які датовані наступними датами: 21.05.2005 року, 03.12.2005 року, 12.01.2006 року, 21.01.2006 року, 08.03.2006 року, 09.05.2006 року, 30.12.2006 року, 04.03.2007 року, 10.06.2007 року, 24.08.2007 року, 08.09.2007 року, 23.09.2007 року та 07.10.2007 року. При дослідженні в судовому засіданні вищевказаних копій товарних чеків, розхідних накладних та товарно-транспортних накладних, встановлено, що дати на вищевказаних документах вказані як дати їх виготовлення і на кожному із з них зазначено особу, яка його виготовила та видрукувала їх. В судовому засіданні [PERSON] при наданні пояснень особисто вказав, що в його обов'язки не входило виготовлення товарних чеків, розхідних накладних та товарно-транспортних накладних, він не брав участі при їх виготовленні, а тільки залишав оператору «ЕОМ» дані взяті у замовників, по яких останній і виготовлялись вищевказані документи. Також, позивач погодився з тим, що товарні чеки, розхідні накладні та товарно-транспортні накладні виготовлялись не в його присутності і не завжди в момент передачі ним замовлень оператору «ЕОМ». Саме оператор «ЕОМ» здійснював виписку замовленого товару на комп'ютері та друкував на паперовому носії товарні чеки, розхідні накладні та товарно-транспортні накладні. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] вказав 12 січня 2006 року як вихідний день, однак це не відповідає дійсності, оскільки це був четвер - робочий день. Також, слід зазначити, що 19.03.2007 року було внесено зміни до трудового договору № 1294 від 28.12.2004 року, якими в п.5 даного договору слова «вихідні дні надаються» змінено словами «вихідний день надається», а слова «субота, неділя» замінено словом «неділя», тобто передбачено, що субота є робочим днем для [PERSON], а тому і 8 вересня 2007 року був робочим днем для нього. На підставі вищевикладеного суд вважає твердження [PERSON] про залучення його до роботи відповідачем у вихідні та святкові дні надуманим і таким, що не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, будь-яких інших доказів, які б могли підтвердити даний факт в судовому засіданні не було досліджено і позивач не представив, а тому дана вимога не підлягає до задоволення. Щодо вимоги [PERSON] про стягнення вихідної допомоги під час звільнення за порушення законодавства про працю в сумі 915,72 грн. та середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати з 09 травня 2008 року по дату розгляду судом даної справи в розрахунку 190,64 грн. за кожен день затримки розрахунку, то вони також не підлягають до задоволення, оскільки позитвачем не було доведено факту порушення ПП [PERSON] законодавства про працю (залучення [PERSON] до роботи у вихідні та святкові дні) і факту затримки розрахунку з останнім. Що стосується вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за період з 04.05.2008 року по 08.05.2008 рік в сумі 1434,07 грн., то дана вимога не підлягає судом до задоволення в зв'язку з пропуском строку звернення до суду з такою вимогою. Так, згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Ч.1 ст.233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012 по справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу встановлено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Як вбачається з копії платіжної відомості № 261 за травень 2008 р., остаточний розрахунок з [PERSON] було проведено 08 травня 2008 року, про що останній власноручно засвідчив в даному документі, а тому після цього дня і розпочався для позивача трьохмісячний строк для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні. В той же час позивач з такою вимогою до суду звернувся тільки 24.06.2014 року, пропустивши строк звернення до суду встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України. З урахування вказаного вищевказаного, позов [PERSON] не підлягає до задоволення. На підставі викладеного та ст.ст. ст.24 ч.1 п.6 ,233 КЗпП України,ст.267 ЦК України

Outcome: dismissed