Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

30 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до Овідіопольського райсуду Одеської області з позовною заявою, в якій просив суд зобовязати [PERSON] та [PERSON] знести за власний рахунок самовільно побудовані апартаменти №№ 43,44,45,46,47,48 пансіонату сімейного відпочинку «Аврора», розташованого за адресою: Одеська область, Овідіопольський райн, с. Лиманка (колишнє с. Мізікевича), житловий масив «Совіньон», вул. Спортивна, 2. 30 грудня 2016 року [PERSON] звернулась до Овідіопольського райсуду Одеської області з позовною заявою, в якій просила зобовязати [PERSON] та [PERSON] привести приміщення у первісний стан, шляхом знесення самовільно збудованих обєктів нерухомого майна, розташованого за адресою: Одеська область, Овідіопольський райн, с. Лиманка (колишнє с.\~Мізікевича), житловий масив «Совіньон», вул. Спортивна, 2. 30 грудня 2016 року [PERSON] звернулась до Овідіопольського райсуду Одеської області з позовною заявою, в якій просила зобовязати [PERSON] та [PERSON] привести приміщення ресторану у первісний стан за адресою: Одеська область, Овідіопольський райн, с. Лиманка (колишнє с.\~Мізікевича), житловий масив «Совіньон», вул. Спортивна, 2. 7 липня 2017 року [PERSON] звернувся до Овідіопольського райсуду Одеської області з позовною заявою, в якій просив суд визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав прийнятого державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області [PERSON] щодо права спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на приміщення ресторану за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка (колишнє с. Мізікевича), вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2 та визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Овідіопольської РДА [PERSON] про державну реєстрацію прав на нежитлові приміщення, апартаменти № 43,44,45,46,47,48 за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка (колишнє с. Мізікевича), житловий масив «Совіньон», вул. Спортивна, 2. 26 вересня 2017 року ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області - цивільні справи за позовами [PERSON] та [PERSON] обєднані в одне провадження №509/11/17. 09 лютого 2018 року ухвалою судді Овідіопольського райсуду Одеської області Кириченкоа П.Л. цивільну справу № 509/27/17 за позовом [PERSON]\~було передано судді цього ж суду Гандзій Д.М. для вирішення питання про обєднання в одне провадження з обєднаною цивільною справою за позовами [PERSON] та [PERSON] 12 лютого 2018 року, з урахуванням того, що всі справи взаємоповязані між собою, заявлені до одних і тих же відповідачів, зокрема, [PERSON] та [PERSON], мають однорідні позовні вимоги, стосуються одних і тих ж предметів спору та виникають з одних правовідносин, нерозривно повязані із законністю виникнення права власності на спірне нерухоме майно відповідачів [PERSON] та [PERSON] та його подальшою державною реєстрацією, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження, перебудови самовільно побудованих обєктів нерухомого майна, знесення спірних самовільно побудованих апартаментів за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича (Лиманка), ж/м «Совіньон», вул. Спортивна, 2, а визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію спірних обєктів нерухомого майна за вищевказаною адресою, є взаємоповязаними та похідними вимогами, , ухвалою судді Овідіопольського райсуду Одеської області Ганздій Д.М., на підставі ч.ч. 1-5,7,8\~ст.\~188\~ЦПК України - цивільні справи за позовом [PERSON]\~(№509/27/17) та за позовом [PERSON] (№509/2484/17) обєднано в одне провадження з позовами [PERSON] та [PERSON] під № 509/11/17. 12 лютого 2018 року, ухвалою Овідіопольського районного суду до участі у справі в якості співвідповідачів залучено [PERSON],\~[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], як власників спірних апартаментів № 43,44,45,46,47,48 за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка (колишнє с. Мізікевича), житловий масив «Совіньон», вул. Спортивна, 2. 31.08.2018 року представник [PERSON] адвокат [PERSON] звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з уточненою позовною заявою, в якій, окрім вже заявлених раніше позовних вимог, просила суд визнати недійсними, укладені між відповідачами , договори купівлі-продажу нежитлових приміщень №43, 44, 45, 46, 47, 48 за адресою: Одеська область, Овідіопольський району, с. Лиманка (колишня назва\~Мізікевича), житловий масив «Совіньон», вул. Спортивна, 2. Вказані позови мотивовані тим, що спірні апартаменти № 43,44,45,46,47,48 за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка (колишнє с. Мізікевича), житловий масив «Совіньон», вул. Спортивна, 2 були побудовані відповідачами [PERSON] та [PERSON] в порушення чинного законодавства, зокрема ст. 376 ЦК України, ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в процесі реконструкції приміщення ресторану пансіонату сімейного відпочинку, самовільно збільшивши його площу з 169,4 кв.м до 470,8 кв.м, внаслідок чого, на сьогодні приміщення ресторану із добудовами зайняли територію, яка раніше перебувала у спільному користуванні власників (в тому числі позивачів) апартаментів пансіонату, вказуючи, що відповідачі здійснюють реалізацію новозбудованих та реконструйованих приміщень ресторану в якості апартаментів, отримуючи певний дохід від продажу нерухомого майна. Позивачі посилаються на письмові відповіді ДДАБІ в Одеській області та Таїровської с/р Овідіопольського району Одеської області про відсутність будь-яких дозвільних або декларативних документів на проведення будівельних робіт з реконструкції вказаного ресторану, а також, про відсутність містобудівних умов і обмежень для проектування обєктів, як не видавалися виконавчими органами Таїровської с/р, що стало наслідком складення актів перевірки від 22.07.2016 р. ДДАБІ в Одеській області та протоколу про адміністративне правопорушення та припису від 22.07.2016 р. щодо заборони виконання будівельних робіт з реконструкції приміщення ресторану пансіонату сімейного відпочинку під нежитлові приміщення (апартаменти) за вказаною адресою та повторної перевірки ДДАБІ в Одеській області від 09.09.2016 р. Вказаними неправомірними діями відповідачів порушують права та інтереси позивачів щодо користування і розпорядження своїм нерухомим майном, яке належить їм на праві власності. В судових засіданнях, представники позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] та адвокати за договором [PERSON] і [PERSON] підтримали позови у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON],\~[PERSON]\~ адвокат\~за ордерами\~та договорами\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ [PERSON] в судових засіданнях заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав їх безпідставності і необґрунтованості і з мотивів, викладених у письмових запереченнях на позови. Представник відповідачів [PERSON],\~[PERSON], [PERSON],\~[PERSON],\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~[PERSON]\~ адвокат\~за ордерами\~та договорами\~[PERSON] в судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечував з мотивів їх необґрунтованості, викладених у письмових поясненнях і відзиві на позови (а.с. 1-8 т. 4). Представники відповідачів [PERSON] реєстратор УДР ГТУЮ Одеської області [PERSON] та [PERSON] реєстратор ЦНАП Овідіопольської РДА Одеської області [PERSON] в жодне з судових засідань не зявились, про дати, час та місце всіх судових засідань повідомлялися належним чином, у відповідності до вимог ст.ст. 130,131 ЦПК України, за останніми відомими судові адресами їх місця знаходження (перебування), що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення судових повісток, причини своєї неявки суду не повідомили, заяви чи відзиву на позов у встановлені законом строки суду не надали, як і не надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 77,78,85,89,99,100-103,117,225,226,229 т. 3,46-48 т. 4, 7,8 т. 5). Представники третіх осіб, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Департамент ДАБІ в Одеській області та Таїровської селищної міської ради в жодне з судових засідань не зявились, про дати, час та місце всіх судових засідань повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ЦПК України, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення судових повісток, причини своєї неявки суду не повідомили, заяви чи відзиву на позов у встановлені законом строки суду не надали, як і не надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 65,67,218,220 т. 1, 228 т. 3, 50,51,53,54,106,107,109,194,195,198 т. 4, 9 т. 5). Представник 3-ої особи без самостійних вимог на предмет\~спору на\~стороні відповідачів\~ТОВ «АРТ-НІКА»\~-\~[PERSON], приймаючи участь в судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмових поясненнях на позов (а.с. 228-230 т. 3) Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали позову та додатково надані суду письмові докази від учасників процесу, суд вважає, що в задоволенні позовів слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до розяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Загальна декларація прав людини (Генеральна Асамблея ООН 10.12.1948). Стаття 2. Кожна людина повинна мати всi права i всi свободи, проголошенi цiєю Декларацiєю, незалежно вiд раси, кольору шкiри, статi, мови, релiгiї, полiтичних або iнших переконань, нацiонального чи соцiального походження, майнового, станового або iншого становища. Крiм того, не повинно проводитися нiякого розрiзнення на основi полiтичного, правового або мiжнародного статусу країни або територiї, до якої людина належить, незалежно вiд того, чи є ця територiя незалежною, пiдопiчною, несамоврядованою або як-небудь iнакше обмеженою у своєму суверенiтетi. Стаття 28. Кожна людина має право на соцiальний i мiжнародний порядок, при якому права i свободи, викладенi в цiй Декларацiї, можуть бути повнiстю здiйсненi Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Уряди європейських держав, що є однодумцями і мають спільну спадщину політичних традицій, ідеалів, свободи і верховенства права, задля того, щоб зробити перші кроки для забезпечення колективного гарантування певних прав, проголошених у Загальній декларації, домовилися про таке: Стаття 1. Зобов'язання поважати права людини. Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Стаття 6. Право на справедливий суд : 1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру… Стаття 8. Право на повагу до приватного і сімейного життя : 1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 13. Право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «[PERSON] проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (&lз;...&gл;) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «[PERSON] проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98), «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невідємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «[PERSON] проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (&?о;...&?и;) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «[PERSON] проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину. Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначає у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. На обєкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України - виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (наприклад, передача ключів від будинку не свідчить про набуття права власності на будинок за відсутності договору та державної реєстрації). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК України). Нотаріальне посвідчення правочинів, що вчиняються у письмовій формі, є обовязковим лише у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 209 ЦК України). Статтею 627 ЦК України передбачено відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст.ст. 638,639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Статті 626-629,632,641,651,655,657,658,662,664 ЦК України передбачають - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом - належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Статтею 376 ЦК України передбачено - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд - за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Пунктами 2,4,5,7,9,11,22-24 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що відповідно до статті 376 ЦК України - суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, провести відповідну перебудову. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» - дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1,7 та 8 Закону України № 687-XIV «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статей 29,31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. Відповідно до вимог статті 376 ЦК України - право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб - право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови Не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами, зокрема : про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди, про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. Відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону № 3038-VI право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт. При цьому суд має звертати увагу на те, що відповідно до статті 32 Закону № 3038-VI віднесення будівництва до категорії складності об'єктів будівництва здійснюється проектною організацією і замовником; від зазначеної категорії залежить склад дозвільної документації (статті 26 - 31 зазначеного Закону), необхідної для початку будівництва. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК України. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. У необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК. Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 60 ЦПК). Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. Судом проаналізовано та встановлено, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивачами були покладені однакові обставини та посилання на одні й ті ж нормативно-правові акти. Суд зясував, що всі позивачі ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]М) та відповідачі ([PERSON] та [PERSON]М.) є власниками, кожен своїх апартаментів нежитлових приміщень пансіонату сімейного відпочинку «Аврора», розташованого за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка (колишня назва\~Мізікевича), житловий масив «Совіньон», вул. Спортивна, 2 (а.с. 10,12,24,80,94-101,238-249 т. 1, 11,12,27-32,69-81,108-113 т. 2, 13,20-42 т. 3) В пансіонаті були також нежитлові приміщення ресторану з терасами. Власниками приміщення ресторану були [PERSON] та [PERSON] На думку позивачів, [PERSON] та [PERSON] самочинно збудували обєкти, незаконно позбавили їх права користування приміщеннями ресторану, не мали законних підстав для збільшення площі ресторану та реєстрації за собою, його поділу на окремі апартаменти, які в подальшому були відчужені відповідачам [PERSON],\~[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу від 29.11.2017 р. (реєстр. № 1653), від 14.09.2017 р. (реєстр. № 1368), від 26.09.2017 р. (реєстр. № 1425), від 27.10.2017 р. (реєстр. № 1519) та від 30.10.2017 р. (реєстр. № 1528), а тому просять суд, знести/привести у первісний стан вказані обєкти нерухомого майна та скасувати їх державну реєстрацію, а договори купівлі-продажу апартаментів визнати недійсними (а.с. 238-247 т. 1, 133-159 т. 3, 233-237 т. 4). У вищевказаних позовах, позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стверджують, що відповідачами [PERSON] та [PERSON] було незаконно зайнято та самовільно збільшено площу приміщення ресторану на 301,4 кв.м (470,8 кв.м 169,4 кв.м), яка раніше перебувала у спільному користуванні всіх власників апартаментів пансіонату, до яких відносять себе всі позивачі. Проте, з таким твердженням суд погодитися не може враховуючи наступне. Так, приміщення ресторану сімейного відпочинку площею 169,4 кв.м. були передані [PERSON] відповідно до акту-прийому передачі, складених між [PERSON] і [PERSON] з ТОВ «Арт-Ніка» 18.02.2010 року на підставі договорів пайового будівництва приміщення ресторану від 14.12.2007 року (а.с. 19-28 т. 4). Окрім цього, 24.06.2009 р. між [PERSON] та ТОВ «Арт-Ніка» і [PERSON] з ТОВ «Арт-Ніка» було укладено договори пайового будівництва по 1/2 терас, прилеглих до ресторану загальною площею 301,4 кв.м., комплексної будівлі пансіонату сімейного відпочинку, розташованого за адресою: вул. Спортивна, 2, ж/м «Савіньйон», с. Мізкевича, Овідіопольський район, Одеська область, та на підставі вищевказаних договорів 16.02.2010 року між [PERSON] та ТОВ «Арт-Ніка» і [PERSON] з ТОВ «Арт-Ніка», було складено акти прийому-передачі по 1/2 терас, прилеглих до ресторану на загальну площу 301,4 кв.м., оригінали яких\~були витребувані\~ухвалами Овідіопольського\~районного суду\~Одеської області\~від 23.03.2018\~року та\~31.08.2018\~року,\~надані суду\~представником відповідачів\~[PERSON]\~та [PERSON],\~згідно до\~ст.83\~та 84\~ЦПК України\~і оглянуті\~в судовому\~засіданні із\~залученням їхніх\~копій до\~матеріалів справи (а.с. 9-18 т. 4). Згідно свідоцтва про відповідність збудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил № 15001416 від 08.12.2009 р. ІДАБК в Одеській області засвідчує відповідність закінченого будівництвом обєкта : будівництва пансіонату для сімейного відпочинку на 120 місць за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Совіньйон», вул. Спортивна, 2, загальною площею 3517,80 кв.м, замовник ТОВ «Арт-Ніка» (а.с. 96,202 т. 2). Таким чином, суд дійшов висновку, що площа спірних приміщень в загальному розмірі 470,8 кв.м. була утворена в законному порядку внаслідок приєднання площі приміщень ресторану в розмірі 169,4 кв.м. та площі вказаних вище терас, прилеглих до ресторану в розмірі 301,4 кв.м., які були отриманні відповідачами [PERSON] та [PERSON] на законних підставах в межах укладених договорів пайового будівництва та актів прийому-передачі вказаних терас. При цьому, право власності на площу ресторану 169,4 кв.м. було зареєстровано відповідачами раніше, а згодом, пайовиками [PERSON] та [PERSON] було подано для реєстрації права власності на тераси прилеглі до ресторану, які після первинної реєстрації були зареєстровані державним реєстратором на загальну площу 470,8 кв.м. та визначені як приміщення ресторану пансіонату сімейного відпочинку. До того ж, документами справи підтверджується, що позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - отримали у власність свої апартаменти за аналогічними договорами пайового будівництва. В матеріалах справи також містяться довідки ТОВ «Арт-Ніка» №№ 21/09-1, 21/09-2 від 21.09.2018 р. на імя [PERSON] та [PERSON] щодо повної сплати ним грошових коштів за договорами пайового будівництва від 24.06.2009 р. (а.с. 201,202 т. 4). Таким чином, судом встановлено, що набуття обома відповідачами права власності на збільшену площу нерухомості - було здійснено на законних договірних підставах, а належних та допустмих документальних доказів, передбачених ст.ст. 76-83,89,95 ЦПК України на підтвердження прав, в тому числі, прав користування на спірне майно, з боку всіх позивачів та їхніми представниками суду - не надано та в матеріалах справи вони відсутні. Позивачі посилаються на ст. 376 ЦК України, згідно якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно із вимогами статті 376\~ЦК\~ право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості - мають органи державної влади і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Згідно до ст. 291 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до правової позиції, викладений у Постанові Пленуму ВСУ по справі № 6-137цс14 - з урахуванням змісту ст. 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей\~16,386,391 ЦК України,\~вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Відповідно до ч.\~1\~ст.\~81\~ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, як встановив суд, позивачі жодним чином не довели суду наявність свого права користування та розпорядженням земельною ділянкою або спірними приміщеннями, які могли би бути порушені за ст. 376 ЦК України, а також не довели суду, в чому саме полягає порушення їхніх прав. Крім цього, позивачі зазначають, що державна реєстрація спірних обєктів нерухомості на збільшену площу ресторану та його поділ в подальшому на апартаменти було вчинено з порушеннями порядку реєстрації, незаконно та безпідставно. Судом зясовано, що рішення щодо державної реєстрації спірних апартаментів № 43-48 за вказаною вище адресою - були оскаржені в адміністративному порядку представником [PERSON] [PERSON] до Міністерства юстиції України з метою скасування рішень про державну реєстрацію, прийнятих [PERSON] та [PERSON] Однак, згідно Наказу Міністерства юстиції України № 202/7 від 10.02.2017 року - у задоволені скарги та вимог про скасування рішень про державну реєстрацію по вищевказаним обставинам було відмовлено (а.с. 29 т. 4). Також, висновком Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України від 10.11.2016 року у задоволенні скарги та скасуванні державної реєстрації вирішено відмовити у звязку відсутністю обставин, які підтверджують факт порушення прав скаржника у результаті прийняття рішень про державну реєстрацію (а.с. 30-36 т. 4). Більше того, позовні вимоги про скасування державної реєстрації також заявлялися в адміністративному порядку. Ухвалою Одеського\~окружного адміністративного\~суду від\~13.04.2017\~року,\~залишеною в\~силі ухвалою\~Одеського апеляційного\~адміністративного суду\~від 20.06.2017\~року,\~провадження по\~справі було\~закрито. Разом з цим, судом адміністративної юрисдикції були встановлені обставини, які є предметом дослідження по справі. Вказані обставини викладені в ухвалі (а.с. 228-232 т. 1). При цьому, судом адміністративної юрисдикції встановлено, що земельна ділянка за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Совіньйон», вул. Спортивна, 2, для розміщення обєктів спортивно оздоровчого і культурно-побутового призначення, перебувала у оренді ТОВ «Арт-Ніка» з 23.06.2003 року до 24.11.2014 року, що підтверджено довідкою Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 13.07.2016 року (а.с. 19 т. 1). Виконкомом Таїровської селищної ради 31.03.2010 року прийнято рішення № 225, про видачу [PERSON], свідоцтва про право власності на 1/2 частини приміщення ресторану, загальною площею 169,4 кв. м., яке входить до складу пансіонату сімейного відпочинку, розташованого на території селищної ради за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, жилмасив «Совіньйон», вул. Спортивна, 2 (а.с. 21 т. 1). На підставі свідоцтва про право власності від 06.05.2010 року, виданого на підставі рішення Виконкомом Таїровської селищної ради від 31.03.2010 року № 225, 06 травня 2010 року зареєстровано на праві спільної часткової власності 1/2 приміщення ресторану пансіонату сімейного відпочинку за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2 за [PERSON] реєстраційний номер майна 30351856, що підтверджено Інформаційною довідкою (а.с. 24 т. 1). Виконкомом Таїровської селищної ради 31.03.2010 року прийнято рішення № 226, про видачу [PERSON], свідоцтва про право власності на 1/2 частини приміщення ресторану, загальною площею 169,4 кв. м., яке входить до складу пансіонату сімейного відпочинку, розташованого на території селищної ради за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, жилмасив «Совіньйон», вул. Спортивна, 2 (а.с. 22 т. 1). На підставі свідоцтва про право власності від 05.05.2010 року, виданого на підставі рішення Виконкомом Таїровської селищної ради від 31.03.2010 року № 226, 05 травня 2010 року зареєстровано на праві спільної часткової власності 1/2 приміщення ресторану пансіонату сімейного відпочинку за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2 за [PERSON] реєстраційний номер майна 30351856, що підтверджено Інформаційною довідкою (а.с. 24 т. 1). З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна № 55085502 від 14.03.2016 року, вбачається, що на підставі: - довідки № 3358, виданої 02.11.2015 року Таїровською селищною радою; - довідки № 16/02-2, виданої 16.02.2010 року ТОВ «АРТ-НІКА»; - договору пайового будівництва б/н, виданого 24.06.2009 року з ТОВ «АРТ-НІКА»; - акту приймання-передачі нерухомого майна, б/н, виданого 16.02.2010 сторонами договору; - технічного паспорту, б/н, виданий 21.10.2015 року ПП «Юридична фірма «ІВК ТА ПАРТНЕРИ», - свідоцтва про право власності виданого 05.05.2010 року виданого Таїровською селищною радою, виникло право спільної часткової власності на приміщення ресторану пансіонату сімейного відпочинку, обєкт нежитлової нерухомості (реєстраційний номер обєкта нерухомості 874303851237), загальною площею 470,8 кв.м. за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2 за [PERSON] 1/2 частина (номер запису про право власності 13679464) та за [PERSON] 1/2 частина (номер запису про право власності 13679368). 11 березня 2016 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON], прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 28682485. Дослідивши письмові докази, по справі, судом встановлено, що [PERSON], уповноважена особа згідно довіреностей від [PERSON] та [PERSON], 30 травня 2016 року звернулася до Центру надання адміністративній послуг Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області із заявами [PERSON] та [PERSON], про реєстрацію нежитлових приміщень: ресторану № 43, апартаментів № 44, апартаментів № 45 апартаментів № 46 апартаментів № 47, апартаментів № 48 за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Лиманка ж/м «Совіньйон», вулиця Спортивна, будинок 2, по 1/2 за кожним співвласником (а.с. 110-111 т. 2). З досліджених доказів копій реєстраційних справ, що надані до суду від слідчого відділу управління СБУ в Одеській області 22.03.2017 року, встановлено, що разом із заявами були подані наступні документи: - паспорт уповноваженої згідно довіреностей особи [PERSON], та картка про присвоєння ідентифікаційного коду; - висновок щодо технічної можливості поділу приміщень ресторану пансіонату сімейного відпочинку (470,80 кв.м.), виготовленого експертом [PERSON], кваліфікаційний сертифікат експерта, виписка з ЄДР щодо реєстрації ФОП [PERSON]; - інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно… № 55085502 щодо обєкту нерухомого майна за реєстраційним номером 874303851237 від 14.03.2016 року; - довідка ТОВ «АРТ-НІКА» від 07.04.2016 року, щодо присвоєння створеним приміщенням номерів: нежитлове приміщення (ресторан) № 43, апартаменти №44, №45, №46, №47, №48; - технічні паспорти на приміщення ресторану пансіонату сімейного відпочинку від 21.10.2015 року виготовлений ПП «ЮФ «ІВК та ПАРТНЕРИ»; -\~паспорти громадян\~України [PERSON]\~та [PERSON]М\~та довідки\~про отримання\~ідентифікаційного номеру (а.с. 165-175 т. 3). 03 червня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області [PERSON], прийнято рішення № 29892296 про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2 приміщення 43, за [PERSON] та [PERSON] 03 червня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області [PERSON], прийнято рішення № 29893005 про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2 приміщення 44, за [PERSON] та [PERSON] 03 червня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області [PERSON], прийнято рішення № 29895268 про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2 приміщення 45, за [PERSON] та [PERSON] 03 червня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області [PERSON], прийнято рішення № 29894666 про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2 приміщення 46, за [PERSON] та [PERSON] 03 червня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області [PERSON], прийнято рішення № 29894034 про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2 приміщення 47, за [PERSON] та [PERSON] 03 червня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області [PERSON], прийнято рішення № 29890941 про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2 приміщення 48, за [PERSON] та [PERSON] (а.с. 20-42 т. 3). З Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна: - № 60614517 від 03.06.2016 року, вбачається, що нежитлове приміщення, апартамент № 43 загальною площею 64,1 кв.м. за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2, приміщення 43, належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частки [PERSON] та [PERSON]; - № 60618376 від 03.06.2016 року, вбачається, що нежитлове приміщення, апартамент № 44 загальною площею 54,1 кв.м. за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2, приміщення 44, належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частки [PERSON] та [PERSON]; - № 60631147 від 03.06.2016 року, вбачається, що нежитлове приміщення, апартамент № 45 загальною площею 54,3 кв.м. за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2, приміщення 45, належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частки [PERSON] та [PERSON]; - № 60626978 від 03.06.2016 року, вбачається, що нежитлове приміщення, апартамент № 46 загальною площею 94,5 кв.м. за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2, приміщення 46, належить на праві спільної часткової власності 1/2 частки [PERSON] та [PERSON]; - № 60624008 від 03.06.2016 року, вбачається, що нежитлове приміщення, апартамент № 47 загальною площею 94,5 кв.м. за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2, приміщення 47, належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частки [PERSON] та [PERSON] ; - № 60607749 від 03.06.2016 року, вбачається, що нежитлове приміщення, апартамент № 48 загальною площею 109,4 кв.м. за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2, приміщення 48, належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частки [PERSON] та [PERSON] Разом з цим, судом самостійно досліджені вказані обставини та встановлено, що оскаржувані позивачем [PERSON] рішення державного реєстратора - не суперечать нормам чинного законодавства України, зокрема вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127. Позивач посилається на норми законодавства, які стосуються новостворених та реконструйованих обєктів (апартаментів) і відповідно зазначає перелік документів необхідних для державної реєстрації прав власності на реконструйований обєкт нерухомого майна. Однак,\~на думку\~суду,\~таке твердження\~-\~є безпідставним\~і необґрунтованим,\~оскільки нерухоме\~майно,\~щодо якого\~проведено реєстрацію\~створено шляхом поділу, і відповідно вказане нерухоме майно не є новозбудованим або реконструйованим в розумінні вказаних Закону та Порядку, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин. Також, судовим експертом [PERSON] надано висновок щодо технічної можливості саме поділу приміщення ресторану, тому в даному випадку вбачається за доцільне застосування норм чинного законодавства, які стосуються саме поділу обєкта нерухомості (а.с. 240-265 т. 4). Суд встановив, що набуття права власності на обєкт поділу відбулося 04.03.2016 р., а набуття права власності на поділені обєкти відбулося 30.05.2016 та 31.05.2016 р. Відтак, належить застосовувати редакцію наведеної Постанови КМУ, яка діяла з 25.12.2015 р. до внесення змін, внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 р. № 553. Так, згідно з п. 52 Порядку, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 року, для державної реєстрації права власності на обєкт нерухомого майна, що створюється шляхом поділу (у тому числі у результаті виділення окремого обєкта нерухомого майна, що складається з двох або більше обєктів), виділу частки або обєднання кількох обєктів, подаються: 1) документ, що посвідчує право власності на обєкт нерухомого майна до його поділу, виділу частки чи обєднання (крім випадків,\~коли право\~власності на\~такий обєкт\~вже зареєстровано\~в [PERSON]\~реєстрі прав або коли державна реєстрація права власності проводиться на підставі договорів про поділ спільного майна або про виділ частки в натурі) 2) технічний паспорт на новостворений обєкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння новоствореному обєкту нерухомого майна окремої адреси (крім випадків, коли присвоєння окремої адреси новоствореному обєкту нерухомого майна не передбачається); 4) письмова згода всіх співвласників (у разі, коли поділ, виділ частки або обєднання здійснюється щодо майна, що перебуває у спільній власності). Відтак, для реєстрації права власності на поділені обєкти законом не вимагалося введення обєктів в експлуатацію. Позивач [PERSON] зазначає, що дії з реєстрації приміщень ресторану на загальну площу 470,8 кв.м, є незаконними та не відповідають нормам чинного законодавства. Проте, з матеріалів справи вбачається, досліджених судом вбачається, що воно було прийняте в законному порядку на підставі документів, які відповідають вимогам Закону, а саме за наявності наступних документів: -довідки серія та номер 3358 від 02.11.2015 року, виданою Таїровською селищною радою; -довідки 16/02-2 від 16.02.2010 року, виданою ТОВ «АРТ-НІКА»; -договору пайового будівництва від 24.06.2009 року; -актом приймання-передачі нерухомого майна від 16.02.2010 року; -технічного паспорту від 21.10.2015 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що як відповідачі, так і державні реєстратори діяли згідно з вимогами чинного законодавства, а посилання позивача не відповідають дійсності та задоволенню не підлягають. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 55085502 від 14.03.2016 р. право спільної часткової власності, щодо обєкту нерухомого майна (приміщеннями ресторану) загальною площею 470,80 кв.м. (до поділу) було зареєстровано за Відповідачами [PERSON] та [PERSON] Згідно з даними Державного реєстру прав встановлено, що 11 березня 2016 року державним реєстратором [PERSON] було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28682485, на підставі якого державним реєстратором прав на нерухоме майно Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області [PERSON] було відкрито розділ Державного реєстру прав № 874303851237 (обєкт нерухомого майна - приміщення ресторану пансіонату сімейного відпочинку, яке розташоване за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Спортивна, ж/м «Совіньйон», буд. 2) та внесено до нього запис про право власності [PERSON] на 1/2 приміщення (запис №13679368) та запис про право власності [PERSON] на 1/2 приміщення (запис № 13679464). Суд зясував, що задля проведення державної реєстрації прав, разом із заявою про держав реєстрацію права власності, зареєстрованою у базі даних заяв Державного реєстр прав за № 15944553, було подано: -витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 травня 2010 року, індексний номер 26047267, виданий комунальним підприємством «Овідіопольське РБТІ»; -свідоцтво про право власності від 06 травня 2010 року б/н, видавник - Таїровська селищна рада; -довідку про присвоєння адреси обєкту нерухомого майна від 02 листопада 2015 року № 3358, видавник - Таїровська селищна рада; -довідку про повну сплату від 16 лютого 2010 року № 16/02-2, видавник - TOB «АРТ-НІКА»; -договір пайового будівництва від 24 червня 2009 року б/н, видавник - ТОВ «АРТ-НІКА»; -акт приймання-передачі нерухомого майна від 16 лютого 2010 року б/н; -технічний паспорт на обєкт нерухомого майна від 21 жовтня 2015 року б/н, видавник - приватне підприємство «ЮРИДИЧНА ФІРМА «ІВК ТА ПАРТНЕРИ»; -витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05 травня 2010 року, індексний номер 26043536, виданий комунальним підприємством «Овідіопольське РБТІ»; -свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05 травня 2010 року б/н, видавник - Таїровська селищна рада; -договір пайового будівництва від 24 червня 2009 року б/н, видавник - ТОВ «АРТ-НІКА»; -акт приймання-передачі нерухомого майна від 16 лютого 2010 року б/н; -довідку про повну сплату від 16 лютого 2010 року № 16/02-1, видавник - ТОВ «АРТ-НІКА». Тобто, державним реєстратором - було отримано повний пакет необхідних документів, що відповідає вимогам Закону, а при прийнятті рішень Відповідачі керувались нормами чинного законодавства, приймали до уваги ті відомості, які містилися в електронному реєстрі, в тому числі щодо площі обєкта нерухомості, який підлягав поділу, та відомості, викладені у технічних паспортах на заявлені новостворені обєкти, підтверджені сертифікованим інженером. Тому жодних підстав для відмови в реєстрації державний службовець не мав та діяв відповідно до норм чинного законодавства, а тому позовні вимоги слід вважати необґрунтованими, та у їх задоволенні слід відмовити. Крім іншого, позивачі зазначають, що здійснення робіт та набуття відповідачами [PERSON] та [PERSON] прав, було зроблено з порушенням цільового призначення земельної ділянки, на землях рекреаційного призначення, тобто на земельній ділянці не передбаченій для цього. Відповідно до ст. 50 ЗК України, до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. Відповідно до ст. 51 ЗК України, до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації. Статт ею 52 ЗК України, передбачено, що землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Однак, відповідно до вищевказаного договору оренди земельної ділянки від 23.06.2003 року, передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для розміщення обєктів спортивно-оздоровчого і культурно-побутового призначення та є землею рекреаційного призначення. Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено, що нерухоме майно (апартаменти) використовуються з ціллю відпочинку і знаходяться в пансіонаті сімейного відпочинку (як і було до поділу), ніяких змін щодо цільового призначення нерухомого майна не передбачалося та не вносилось. З урахування викладеного, посилання позивачів на порушення цільового призначення земельної ділянки є безпідставним та недоведеним в суді. Позивачі також вказують, що набуття відповідачами прав було зроблено з порушенням норм Закону, оскільки при здійснені реконструкції були змінені зовнішні геометричні розміри фундаменту обєкта, що передбачало попереднє отримання прав на земельну ділянку. Проте, судом було досліджено проектну документацію та встановлено, що приміщення нових апартаментів, які зявилися внаслідок поділу приміщення ресторану з терасами - знаходяться в межах геометричних розмірів фундаменту забудови (а.с. 203-220 т. 4, додаток до т. 5). Також, позивачі стверджують, що вся проведена [PERSON] та [PERSON] реконструкція спірних приміщень пансіонату є самочинним будівництвом. Так, згідно з відповіддю Департаменту ДАБІ в Одеській області від 11.07.2016 року №01/11-11975 будь-які документи дозвільного або декларативного характеру на проведення будівельних робіт з реконструкції ресторану в Департаменті відсутні (а.с. 13 т. 1). 09.09.2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області було проведено повторну перевірку, за наслідками якої складено протокол про адміністративне правопорушення про дотримання містобудівного законодавства та встановлено, що [PERSON] зареєстровано декларацію про початок будівельних робіт із «Реконструкції існуючих нежитлових приміщень ресторану пансіонату сімейного відпочинку під апартаменти для тимчасового проживання, без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані» за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка (колишня назва\~Мізікевича), житловий масив «Совіньон», вул. Спортивна, 2 від 25.08.2016 року № ОД083162381286 (а.с. 26-27 т. 1). При цьому встановлено наведення у вказаній декларації недостовірних даних щодо відповідальної особи - інженера технічного нагляду, а також відсутність експертизи проекту, чим порушено ч.8 ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». З цього приводу було складено акт перевірки, протокол адміністративне правопорушення від 09.09.2016 р. та винесено постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності від 21.09.2016 р. № 659. Також 09.09.2016 р. Департаментом ДАБІ в Одеській обл. винесено припис [PERSON], яким заборонено виконання будівельних робіт з реконструкції приміщення ресторану пансіонату сімейного відпочинку під нежитлові приміщення (апартаменти) та зобовязано його до 09.10.2016 р. усунути виявлені порушення законодавства про регулювання містобудівної діяльності (а.с. 30-31 т. 1). За наслідками невиконання припису Департаменту ДАБІ в Одеській області декларація про початок виконання будівельних робіт № ОД083162381286 від 25.08.2016 року скасована органами ДАБІ та виключена з Єдиного реєстру дозвільних документів. На підставі викладеного позивачі стверджують, що відповідачами здійснювалось будівництво без документа дозвільного або декларативного характеру, що дає право виконувати будівельні роботи, а отже вважається самочинним будівництвом та тягне за собою відповідальність згідно закону (ч. 9 ст. 37 Закону України України «Про регулювання містобудівної діяльності».). Проте позовні вимоги, з вказаних підстав не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із\~Законом України\~«Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» - органом, уповноваженим розглядати справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності належить виконавчим органам з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад. З імперативної норми закону вбачається, що позивачі, як власники своїх апартаментів - не мають права на кваліфікацію законності чи незаконності дій відповідачів в сфері містобудівної діяльності, оскільки це належить до компетенції відповідних органів державної влади. Позивачі наполягають на тому, що всі новостворені внаслідок поділу приміщення ресторану апартаменти становлять загрозу життю та здоровю позивачів та всіх відпочиваючих в пансіонаті. На виконання ст. 83 та 106 ЦПК України за заявою відповідача [PERSON] від 02.07.2018 року було проведено судову будівельно-технічну експертизу, результати якої було надано до суду та надіслано іншим учасникам по справі (а.с. 86-103 т. 4). Судом прийнято вказаний висновок експерта як належний та допустимий доказ, у відповідності до ст.76-78 ЦПК, висновок відповідає вимогам встановленим ст.102 ЦПК, судовий експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за ст. 385 КК України, а тому законних підстав для відхилення висновків експерта у суду не має, і позивачами вказаний висновок не оспорювався. Згідно до вказаного висновку судового експерта № 52/18 від 23.07.2018 року про проведення судової будівельно-технічної експертизи з приводу нежитлових приміщень (апартаментів), які є предметом розгляду по справі встановлено, що в результаті проведеного обстеження можна зробити висновок про те, що апартаменти № 43-48 за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, житловий масив "Совіньйон", вул. Спортивна, 2 - відповідають діючим будівельним нормам України. Враховуючи вищезазначене, можна зробити висновок щодо технічної можливості подальшої експлуатації обєкта дослідження. Виконані роботи з поділу приміщень ресторану - відповідають висновку експерта [PERSON] щодо технічної можливості поділу апартаментів № 43-48 за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, житловий масив "Совіньйон", вул. Спортивна, 2. Відповідно до методичних рекомендацій з визначення фізичного зносу нежитлових будівель. Київський науково - дослідний інститут судових експертиз. 2015 рік. УДК 348.98 КП № держреєстрації 0114ІЮ00706 встановлено, що елементи об'єкта дослідження придатні для експлуатації. Пошкоджень і деформацій немає. Стан несучих конструкцій І - нормальний. Відсутні дефекти та пошкодження, які перешкоджають нормальній експлуатації або знижують несучу здатність або довговічність. Середньозважений фізичний знос конструктивних елементів знаходиться на рівні 20%, при якому встановлено, що пошкоджень і деформацій немає. Є окремі несправності, що не впливають на експлуатацію елемента і усуваються під час ремонту. Наявні в досліджуваних апартаментах пошкодження та деформації не є такими, що відповідають технічному стану "ветхий" або "непридатний". Таким чином, можна зробити висновок, що станом на момент обстеження, об'єкт нерухомого майна - апартаменти № 43-48 за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, житловий масив "Совіньйон", вул. Спортивна, 2 - не є аварійними. На підставі проведеного дослідження встановлено, що на момент обстеження, наявність апартаментів № 43-48 за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, житловий масив "Совіньйон", вул. Спортивна, 2 - не завдало пошкоджень будівлі пансіонату, розташованих в ньому іншим апартаментам, та не вплинуло негативно на його міцність. Наявність апартаментів № 43-48 - не завдає загрозу для життя та здоровя мешканців пансіонату та безпечність для мешканців (а.с. 86-103 т. 4). В позовах стверджується, що пансіонат сімейного відпочинку є жилим приміщенням, на який розповсюджуються відповідні норми. Проте, як вбачається з досліджених судом матеріалів справи та не заперечується самими позивачами в позовних заявах, в тому числі, згідно з відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірні апартаменти є - нежитловими приміщеннями, а тому використання за аналогією законодавства, щодо житлових приміщень, зокрема Законом України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» та Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду», Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій від 17.05.2005 року є юридично недоречним та безпідставним в даному випадку з урахуванням встановлених судом обставин справи, які обєктивно підтверджуються матеріалами справи, вказаних вище. Згідно із уточненими позовними вимогами [PERSON] заявлено про визнання недійсними договорів купівлі-продажу укладених між відповідачами, стосовно новоутворених спірних апартаментів (а.с. 238-247 т. 1, 133-159 т. 3, 125-128, 233-237 т. 4). В обґрунтування своїх вимог, позивачем було зазначено, що відповідачі не мали права на відчуження спірних апартаментів, а також навмисно не повідомили співвідповідачам про наявність судових спорів щодо майна, яке вони придбавають, внаслідок чого їх права були порушені. Як вбачається\~з письмових\~пояснень [PERSON],\~[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], підтверджених в судовому засіданні їхнім представником - правочин було вчинено за умов обізнаності про наявні судові справи. При цьому, власне судових спорів з позовними вимогами з приводу майнових прав на вказані нежитлові приміщення апартаментів заявлено не було, позовні вимоги носять немайновий характер та судовий збір було сплачено як за вимоги немайнового характеру і з цих підстав відповідачі вважають, що продавці мали право відчужувати вказане майно, а укладені з ними правочини є законними (а.с. 4 т. 5). Непорушність права власності встановлена ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України. Презумпція правомірності набуття права власності встановлена ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України. Відтак, тягар доведення протилежного покладається на незгодну особу. Проте, позивачами не доведе належними та достатніми доказами підстав для скасування права власності на нежитлові приміщення апартаментів за відповідачами. Таким чином, судом надано правову оцінку вказаним обставинам, та встановлено, що Відповідачі мали законне право на відчуження належного виключно їх на праві спільної часткової власності майна (апартаментів), а права осіб, які придбали це майно укладеним правочином порушено не було. Відповідно до ст. 317 ЦК України право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику цього майна. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Відповідно до приписів ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені частиною 2 статті 16 ЦК України. Однак, як встановив суд, жоден з наведених у ч. 2 ст. 16 ЦК України способів захисту і порушеного права чи інтересу позивачів у досліджуваному спорі не порушений як діями відповідачів фізичними особами, так і державними реєстраторами. З урахуванням викладеного, суд вважає що в даному випадку - не підлягають захисту непорушені права чи інтереси позивачів. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог, не підтверджених документально і в задоволенні яких слід відмовити повністю. У відповідності до приписів ч. 9 ст. 158 ЦПК України, якою передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення судом рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, а тому, суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 17.03.2017 р. у виді заборони [PERSON], [PERSON] особисто, або через представників, здійснювати будь які будівельно монтажні роботи з реконструкції щодо наступних нежитлових приміщень: реєстраційний номер обєкта - 938693851237 - нежитлове приміщення, апартамент № 43, площа: (кв.м): 64,1 кв.м за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2, реєстраційний номер обєкта - 938733951237 - нежитлове приміщення, апартамент № 44, площа: (кв.м): 54,1 кв.м за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2, реєстраційний номер обєкта - 938869551237 - нежитлове приміщення, апартамент № 45, площа: (кв.м): 54,3 кв.м за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2, реєстраційний номер обєкта - 938829251237 - нежитлове приміщення, апартамент № 46, площа: (кв.м): 94,5 кв.м за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2, реєстраційний номер обєкта - 938792351237 - нежитлове приміщення, апартамент № 47, площа: (кв.м): 94,5 кв.м, за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2, реєстраційний номер обєкта - 938627151237 - нежитлове приміщення, апартамент № 48, площа: (кв.м): 109,4 кв.м за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Спортивна, ж/м «Совіньйон», будинок 2 (а.с. 143-144 т. 1).

Outcome: dismissed