Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

27 листопада 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій, збільшивши позовні вимоги, просить: - визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права [PERSON] інформацію, яка розповсюджена [INFO] в ефірі телеканалу "Дитинець" ТОВ "ТРА "ЛІГА" та відео на сервісі "YouTube" в мережі Інтернет під назвою "[INFO]", а саме: "Прилучани вже поділили Ялівщину. Схоже головний чернігівський регіонал за підтримки батьківщинівців вирішив привласнити близько шести гектарів землі для будівництва другого царського села…" "Ділянка, що постійно знаходиться в користуванні товариства з обмеженою відповідальністю "ПМК-59" межує з першим царським селом, охоплює кілька гектарів лісопарку…" "Виявилось, ідея знищення парку належить одному з головних регіоналів Чернігівщини [PERSON]…"; - зобов'язати відповідача протягом трьох днів з моменту набрання законної сили даного рішення спростувати інформацію, поширену ним в ефірі телеканалу "Дитинець" ТОВ "ТРА "ЛІГА" та на сервісі "YouTube" в мережі Інтернет, шляхом розміщення на сервісі "YouTube" в мережі Інтернет та в ефірі телеканалу "Дитинець" ТОВ "ТРА "ЛІГА" повідомлення про ухвалення даного рішення, включаючи оприлюднення тексту його резолютивної частини в той самий час та стільки ж разів, скільки поширювалась недостовірна інформація; - стягнути з відповідачів солідарно 25 000 у відшкодування моральної шкоди. Протокольною ухвалою суду від 19.01.2015 до участі у справі в якості співвідповідачів залучені автори сюжету - [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Позивач та відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з'явилися, про час і місце розгляду справи оповіщені. Позивач про причини неявки суд не повідомив. Відповідачі у поданих до суду письмових заява просили відмовити в задоволенні позову, а справу розглядати за їх відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що 25 листопада 2014 року в ефірі телевізійного каналу "Дитинець" TOB "Телерадіоорганізація ЛІГА" здійснено трансляцію сюжету "[INFO]" ?", в якому розповідається, що один з головних регіоналів Чернігівщини [PERSON] хоче знищити парк "Ялівщина". Зокрема, сюжет містить такі цитати: "Прилучани вже поділили Ялівщину. Схоже головний чернігівський регіонал за підтримки батьківщинівців вирішив привласнити близько шести гектарів землі для будівництва другого царського села…" "Ділянка, що постійно знаходиться в користуванні товариства з обмеженою відповідальністю "ПМК-59" межує з першим царським селом, охоплює кілька гектарів лісопарку…" "Виявилось, ідея знищення парку належить одному з головних регіоналів Чернігівщини [PERSON]…". Вказана обставина підтверджується дослідженим судом відеозаписом сюжету на компакт-диску № HLD625QL21095779 (а.с. 8). Позивач, вважаючи поширену відповідачами інформацію недостовірною та такою, що порушує його немайнові права, звернувся до суду з позовом про спростування такої інформації та відшкодування завданої йому моральної шкоди. Відповідно до положень ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про інформацію", під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Під час судового розгляду знайшли своє підтвердження доводи позивача про поширення інформації - трансляції зазначеного у позові відеосюжету по телебаченню, проти чого не заперечував представник відповідача. Разом з тим, в матеріалах справи та під час судового розгляду не знайшло своє підтвердження, що інформація такого змісту: "Прилучани вже поділили Ялівщину. Схоже головний чернігівський регіонал за підтримки батьківщинівців вирішив привласнити близько шести гектарів землі для будівництва другого царського села…",поширена саме про позивача, оскільки в даному випадку достовірно неможливо встановити, кого саме мали на увазі автори сюжету під словом "прилучани" та виразом "головний чернігівський регіонал", зважаючи також і на те, що в сюжеті про [PERSON] йдеться як про одного з головних чернігівських регіоналів, а не головного чернігівського регіонала. Інформаціятакого змісту: "Ділянка, що постійно знаходиться в користуванні товариства з обмеженою відповідальністю "ПМК-59" межує з першим царським селом, охоплює кілька гектарів лісопарку…" стосується лише юридичної особи ТОВ "ПМК-59", і підстав вважати порушеними нею немайновіправа позивача суд не знаходить. Отже, суд вважає, що позивач не виконав вимоги ст. 60 ЦПК України та не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що в поширеній у сюжеті "[INFO]" ?" інформації такого змісту: "Прилучани вже поділили Ялівщину. Схоже головний чернігівський регіонал за підтримки батьківщинівців вирішив привласнити близько шести гектарів землі для будівництва другого царського села…" та"Ділянка, що постійно знаходиться в користуванні товариства з обмеженою відповідальністю "ПМК-59" межує з першим царським селом, охоплює кілька гектарів лісопарку…" йшла мова саме про нього. Крім того, статтями 3, 34 Конституції України визначено честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності. Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя(ст. 34 Конституції України). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. З аналізу вказаної норми вбачається, що свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначених вище норм національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Пленум Верховного Суду України в постанові від 27 лютого 2009 року №1 (п.21) звернув увагу на те, що при поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Кабінету Міністрів України, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. У вказаній резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст.34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена "з явним злим умислом", тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, а й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Лінгенс проти Австрії та Українська прес група проти України). В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Судом встановлено, що [PERSON] є депутатом Чернігівської обласної ради. Вирішуючи спір, суд враховує також положення абз. 6 п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в п. 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом це передумова плюралізму поглядів. За таких обставин, враховуючи зазначені вище норми національного і міжнародного законодавства, практики Європейського суду з прав людини щодо вирішення таких питань, відсутність фактів, які б доводили, що зазначений відеосюжет мотивований цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри публічної особи, а також надавши належну правову оцінку в контексті правовідносин, що виникли між сторонами, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо спростування поширеної у сюжеті "[INFO]" ?" інформації. Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, які є похідними від вимог про визнання недостовірною та спростування інформації.

Outcome: dismissed