Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що в перших числах січня 2017 він з реклами у Інтернеті дізнався, що у ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" можна придбати трактор МТЗ за 96 000 грн. Попередньо зателефонувавши у вказану компанію та почувши від представника цієї компанії, що дійсно можна придбати такий трактор, позивач 04.01.2017 поїхав до офісу компанії, що знаходиться по вул.О.Яроша,15 в мХарків. У вказаному офісі менеджер компанії [PERSON] підтвердила, що вказаний трактор є у наявності за ціною 96000 грн., який знаходиться на складах та запропонувала сплатити 50% від вартості трактора (48500 грн.) і в цьому випадку трактор буде доставлено наступного дня [PERSON], після чого йому треба буде прийняти трактор та сплатити другу половину його вартості. З даною пропозицією позивач погодився, сплатив кошти у сумі 48500 грн. як "Авансовий внесок згідно договору фінансового лізингу №1938 від 04.01.2017" та надав [PERSON] копію банківської квитанції, після чого на її вимогу підписав договір. Наступного дня, 05.01.2017 трактор не був доставлений позивачеві та зателефонувавши до офісу відповідача, [PERSON] від менеджера дізнався, що трактор проходить техобслуговування на надійде наступного дня. Однак і наступного дня трактор не був доставлений, після чого позивач кілька разів телефонував до офісу відповідача, але щоразу його просили почекати. В подальшому позивачу повідомили, що трактор несправний, поставлений не буде, запропонували надіслати заяву про розірвання договору та повернення авансу, однак на його лист до головного офісу відповідача про розірвання договору лізингу та повернення сплачених коштів, директор ТОВ ЛК "АВТО ЛАЙФ" [PERSON] повідомив, що договір лізингу є розірваним з 20.01.2017, але кошти компанія не поверне, так як вони зараховані як комісія за організацію угоди. Посилаючись на те, що свої права як споживача у інший спосіб, зокрема через органи поліції, позивачу захистити не видалося за можливе, договір фінансового лізингу від 04.01.2017 є нікчемним, так як нотаріально не посвідчений, позивач просить у судовому порядку захистити його права, стягнувши з відповідача на його користь 48500 грн. авансового платежу за нікчемним договором фінансового лізингу. У судовому засіданні позивач свої вимоги повністю підтримав, вказав на обставини, зазначені у позові, просив їх задовольнити. При тому не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача у судове засідання вкотре не з'явився, поштові відправлення про виклик відповідача в судове засідання повернулися до суду без вручення, із відмітками уповноваженої особи УКРПОШТИ через те, що не розшуканий адресат(а.с.35,37, 44-46). Відповідно до ст.128 ЦПК України судова повістка надсилається разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам - за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що зареєстроване у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи, що юридичною адресою місцезнаходження відповідача ТОВ «ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «АВТОЛАЙФ», відповідно до детальної інформації про юридичну особу, значиться: вул.Лінійна, 17, офіс 107, м.Київ, 03038 (а.с.48-51), на яку направлялися судові повістки у справі, про зміну місця реєстрації чи місця свого знаходження відповідач не повідомляв, та інших адрес місцезнаходження відповідача суду не відомо, - відповідно до ст.ст.128 ЦПК України суд вважає судові повітки про виклик відповідача такими, що доставлена, а отже, відповідач повідомлений належним чином. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням Глави 11 Розділу ІІ ЦПК України. Суд, заслухавши позивача, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. 04.01.2017 між [PERSON] та ТОВ «ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «АВТО ЛАЙФ» було укладено договір фінансового лізингу за №1938, що підтверджується копією указаного договору (а.с.18-27). За указаним договором ТОВ «ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «АВТО ЛАЙФ» зобов'язувалося передати [PERSON] у користування, а в подальшому у власність транспортний засіб МТЗ-82.1.26 , об'єм/тип двигуна - 4,74/дизель МКПП, вартістю 17383,51 доларів США, на строк та на умовах, передбачених цим договором. Згідно п.1.7 договору фінансового лізингу предмет договору передається в користування Лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 (тридцяти) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Комісії за організацію Угоди; Авансового платежу за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого Авансового платежу на умовах, викладених у п.9.5 ст.9 даного договору. Відповідно до ст.9 даного договору Лізингоотримувач, ще до отримання предмета лізингу повинен сплатити Лізингодавцю : комісію за Організацію угоди, яка становить 10% від вартості предмету лізингу; авансовий платіж, який визначений у додатку №1 до договору та становить 50% вартості предмету лізингу; комісійну винагороду Лізингодавця за передачу предмета лізингу, яка становить 3% вад вартості предмета лізингу. Згідно з п.2.1. договір фінансового лізингу вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором. 04.01.2017 позивач, на виконання умов договору, сплатив відповідачу грошову суму в розмірі 48500 гривень, що підтверджується платіжною квитанцією за №440410011 від 04.01.2017, яка була проведена через фінансову установу «Райфайзен банк Аваль». В квитанції вказано призначення платежу: авансовий платіж згідно до договору фінансового лізингу №1938 від 04.01.2017, платник - [PERSON] (а.с.28). Як пояснював позивач у судовому засіданні, указану вище суму він заплатив як 50 % вартості трактора, оскільки його запевнила менеджер компанії, що у такому випадку транспортний засіб завтра буде доставлений до його будинку, але трактор він так і не отримав. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив обставини, викладені позивачем на обґрунтування позову. Оскільки домовленість між сторонами не була виконана з боку відповідача, на неодноразові дзвінки урегулювати питання передачі предмету договору лізингу не видалося за можливе, не погоджуючись з такими умовами договору фінансового лізингу та вважаючи, що був сплачений авансовий платіж у сумі 45800 грн., позивач 13.01.2017 направив заяву відповідачу про розірвання договору фінансового лізингу та повернення грошових коштів в сумі 48500 гривень (а.с.17). У відповіді за вих. №756 від 14.02.2017 на указану заяву ТОВ «ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «АВТО ЛАЙФ» повідомило позивача, що договір лізингу за №1938 від 04.01.2017 вважається розірваним з 20.01.2017 на підставі заяви позивача про розірвання договору, але сплачена комісія за організацію Угоди у розмірі 48500 грн. не повертається, а авансових платежів позивачем не було здійснено (а.с.15). Відповідно до 12.1 договору фінансового лізингу Лізингоодержувач, який не сплатив авансові платежі, що передбачені в п.1.7 та п.4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначити реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та частини авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Угоди у такому випадку не повертається. Тобто, відповідач у договорі фінансового лізингу надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Позивач [PERSON] вважає таку умову договору фінансового лізингу незаконною та стверджує, що під час укладення договору в нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача запевнила його, що умови договору такі, як було зазначено у рекламі в Інтернеті, прочитати договір він фізично не міг в силу свого похилого віку, поганого зору. Також представник відповідача не надавала достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, переконала та спонукала підписати договір. Намагання позивача вирішити питання повернення сплачених ним коштів у сумі 48500 грн. через органи поліції не видалося за можливе, про що свідчать його звернення до народного депутата України [PERSON], на підставі звернення якого Головним управлінням Національної поліції в Харківській області було проведено перевірку, за наслідками якої не було здобуто об'єктивної інформації, яка б свідчила про вчинення кримінального правопорушення відносно позивача (а.с.13-15). Задовольняючи позовні вимоги суд виходить з такого. У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Пунктом 3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Виходячи з положень статей 1 та 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу. Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті комісія за організацію та оформлення договору не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Крім того, без попередньої сплати позивачем на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «АВТОЛАЙФ» адміністративного платежу у сумі 48500 гривень, договір фінансового лізингу між сторонами 04.01.2017 не був би укладений. Також в даному договорі не визначено, які саме дії, що має вчинити лізингодавець, розуміються під змістом «організація та оформлення договору». У своєму листі за вих. №756 від 14.02.2017, адресованого позивачу, відповідачем не надано жодних пояснень, чому розмір вказаного адміністративного платежу на етапі укладення та підписання договору між сторонами є досить великим та з яких міркувань виходив відповідач, коли встановив для позивача розмір адміністративного платежу 45800 гривень. Як убачається із матеріалів справи, окрім надання бланку типового договору, відповідачем будь-яких інших дій щодо підготовки документів для укладення договору здійснено не було. Таким чином, пункт 1.7 договору фінансового лізингу №1938 від 04.01.2017, порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію та підготовку даного договору, виконаній послузі, яка згідно зі ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Згідно з п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно положень ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти по оплаті, в тому числі комісію за організацію та оформлення договору, здійснену споживачем, у разі відмови споживача виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Відповідач у договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Окрім того, в порушення вимог ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» в договорі лізингу наявні не всі істотні умови, а саме: не зазначено, в кого саме лізингодавець придбає предмет лізингу, не визначено порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета лізингу, не зазначено умови та порядок страхування предмета лізингу та інші умови. Відповідно до роз'яснень викладених в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець, виробник, виконавець зобов'язані своєчасно надавати споживачеві необхідну достовірну інформацію про товар (роботи, послуги) у доступній наочній формі, яка б забезпечувала можливість компетентного вибору. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливим необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливим є: зокрема, умови договору про : виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.2,3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону) . Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-2766цс15. Крім того, частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Судом установлено, що сторони при укладенні договору фінансового лізингу за № 1938 від 04.01.2017 нотаріально його не посвідчили. Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положень ст.799 ЦК України, не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень ст.220 цього ж Кодексу, є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015 року по справі №6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин, враховуючи наведені норми закону, авансові кошти у розмірі 48500,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача саме в порядку повернення коштів, сплачених за нікчемним договором лізингу. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, а позивач, як учасник ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії та як позивач у справі про захист прав споживача, звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави підлягає до стягненню 704,80 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved