Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

У листопаді 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 25 серпня 2009 року близько 13.50 год. [PERSON], керуючи вантажним автомобілем паливоцистерною марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер [NUMBER], власником якого було Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерформ" (далі - ТОВ "Інтерформ"), а фактичним володільцем цього транспортного засобу - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ю.С.А." (далі - ТОВ "Ю.С.А."), працюючи водієм у ТОВ "Інтерформ" за основним місцем роботи та одночасно експедитором у ТОВ "Ю.С.А." за сумісництвом, рухаючись по вулиці Промисловій у місті Києві неподалік будинку № 4, грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху, перевищив безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку та особливості вантажу, що перевозився, не впорався з керуванням автомобілем, виїхав на зустрічну смугу, де скоїв зіткнення з автомобілем марки "Опель Вектра", реєстраційний номер [NUMBER], власником якого було Відкрите акціонерне товариство "Завод залізобетонних конструкцій ім. С.Ковальської", на даний час реорганізоване у Публічне акціонерне товариство "Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської" (далі - ПАТ "ЗЗБК ім. С.Ковальської"), яким (автомобілем) керував він, [PERSON]., займаючи на той час посаду заступника генерального директора даного товариства, начальника будівельно-монтажного управління, та виконував свої службові обов'язки. Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) він отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, зокрема закритий перелом кісток тазу - перелом сідничної кістки зліва, перелом дна вертлюгової западини зліва та інші ушкодження, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 1968/е від 09 листопада 2009 року. Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року, [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2011 року вказані вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції не змінені та не скасовані. Протиправними діями водія [PERSON] йому, [PERSON], завдано майнової та моральної шкоди. Зазначену вище ДТП [PERSON] скоїв будучи працівником ТОВ "Ю.С.А." під час виконання ним трудових обов'язків, що підтверджується наявними у справі документами. ТОВ "Ю.С.А." на час ДТП на підставі тимчасового реєстраційного талона від 13 січня 2009 року правомірно володіло автомобілем паливоцистерною марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер [NUMBER], власником якого на той момент було ТОВ "Інтерформ". Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Безпосередньо після ДТП його було госпіталізовано. Протягом 8 місяців він перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні в різних лікувальних закладах. 06 травня 2010 року йому провели операцію по протезуванню лівого тазобедреного суглобу, що підтверджується листками непрацездатності, виписками та іншими медичними документами. Завдана йому майнова шкода полягає у витратах, які він поніс, сплачуючи власні кошти на придбання ліків, обладнання, процедури, консультації з приводу отриманих ушкоджень здоров'я, сторонній догляд; втраченій заробітній платі за час лікування та за час, коли він через отримані травми не міг виконувати свої посадові обов'язки заступника генерального директора, начальника будівельно-монтажного управління ПАТ "ЗЗБК ім. С.Ковальської", що підтверджується матеріалами справи. Крім того, у той час коли він, [PERSON], не міг самостійно рухатися та був суттєво обмежений у рухах, протягом тривалого часу для його перевезення до лікувальних закладів та басейну використовувався належний його дружині [PERSON] автомобіль. Витрати на бензин для цього автомобіля становлять 4044 грн. 92 коп. 08 квітня 2010 року, у зв'язку з неможливістю за станом здоров'я продовжувати виконувати свої трудові обов'язки на підприємстві, його було звільнено з роботи за угодою сторін. За рекомендаціями та направленнями лікарів він продовжував лікування в санаторіях, по можливості в туристичних агентствах. Купляв путівку на лікувальний курорт Хевіз, що спеціалізується на лікуванні опорно-рухової системи, де перебував з 20 вересня по 04 жовтня 2011 року. Вартість цієї путівки становила 22961 грн. 10 коп., що підтверджується довідкою, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю "Каприз", договором № 83, квитанцією прибуткової каси № ПН41 та банківським чеком ПАТ "ВТБ банк". Завдана йому протиправними діями працівника ТОВ "Ю.С.А." [PERSON] моральна шкода полягає у фізичному болю, стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з ушкодженням здоров'я, втраті життєвих зв'язків, витратах немайнового характеру, які він поніс після ДТП, отримавши ушкодження здоров'я, тривалій втраті працездатності, подальшому вимушеному звільненні з роботи за угодою сторін, докладанні суттєвих фізичних та душевних зусиль для подолання наслідків ДТП. Частково моральна шкода, зокрема тривалість та ступінь його моральних страждань станом на 29 березня 2010 року, докладно висвітлена у висновку експерта № 25 від 29 березня 2010 року, наявного у матеріалах справи. Кількісний еквівалент завданої йому моральної шкоди фахівцем-психологом оцінено у 324 мінімальні заробітні плати. Станом на вказану дату завдану йому моральну шкоду він оцінював у 300000 грн. Оскільки після 29 березня 2010 року він продовжує страждати, лікуватися, нести додаткові витрати, майнова та моральна шкода йому добровільно не відшкодовані, відповідач ТОВ "Ю.С.А." намагається уникнути відповідальності за дії свого працівника [PERSON], розмір завданої йому моральної шкоди постійно збільшується. Станом на 20 жовтня 2014 року розмір моральної шкоди він уже оцінює в 450000 грн. Після зазначеного вище ДТП він звертався до відповідача [PERSON] акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Гарант-Авто" (далі - ПАТ "УСК "Гарант-Авто") із вимогою відшкодувати витрати на лікування та моральну шкоду в розмірі 5 % від суми належних виплат. ПАТ "УСК "Гарант-Авто" надало свою згоду на виплату відшкодування, проте виплати не здійснило. Враховуючи неодноразові збільшення, зменшення та уточнення позовних вимог, [PERSON] просив: - стягнути з ТОВ "Ю.С.А." на його користь у рахунок відшкодування завданої майнової шкоди: 87500 грн. - неодержаної заробітної плати за час знаходження на лікуванні після вчинення стосовно нього злочину; 450000 грн. - упущеної вигоди, яка полягає у неможливості за станом здоров'я продовжувати виконувати обов'язки заступника генерального директора, начальника будівельно-монтажного управління ПАТ "ЗЗБК ім. С.Ковальської"; 235000 грн. - фактично понесених витрат, що не охоплюються страховим полісом, та моральну шкоду в розмірі 450000 грн.; - стягнути з ПАТ "УСК "Гарант-Авто" на його користь 51000 грн. майнової шкоди, 5500 грн. моральної шкоди та 12500 грн. індексації моральної шкоди ( т. 5, а. с. 120-121). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити позовні вимоги повністю. Представник відповідача ТОВ "Ю.С.А." Карпенко О.П. у суді позов не визнала та пояснила, що заявлені [PERSON] до ТОВ "Ю.С.А." вимоги є безпідставними та необґрунтованими. ТОВ "Ю.С.А." не є належним відповідачем у цій справі. Відповідальність за завдану позивачу внаслідок ДТП, що сталася 25 серпня 2009 року, майнову і моральну шкоду має нести ТОВ "Інтерформ", з вини працівника якого [PERSON] завдана шкода та якому належав вантажний автомобіль паливоцистерна марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер [NUMBER], а також ПАТ "УСК "Гарант-Авто", у якому на час ДТП була застрахована відповідальність водія ТОВ "Інтерформ" [PERSON] Факт роботи останнього водієм саме у ТОВ "Інтерформ" встановлений рішенням суду, що набрало законної сили. Просила відмовити [PERSON] у задоволенні позову в частині вимог до ТОВ "Ю.С.А.". Представник відповідача ПАТ "УСК "Гарант-Авто" Некряч А.В. у судовому засіданні позов теж не визнав. Вважає його необґрунтованим, позовні вимоги не доведеними. Позивач [PERSON] до ПАТ "УСК "Гарант-Авто" із заявою про відшкодування завданої йому шкоди не звертався, у порушення вимог закону оригінали відповідних медичних документів для визначення розміру шкоди не надав, у зв'язку з чим ПАТ "УСК "Гарант-Авто" позбавлено можливості добровільно відшкодувати позивачу завдану з вини [PERSON] шкоду. Просив у задоволенні вимог [PERSON] до ПАТ "УСК "Гарант-Авто" відмовити. Представник третьої особи: [PERSON] - [PERSON] у суді позов не підтримав та пояснив, що [PERSON] працював водієм у ТОВ "Інтерформ" за основним місцем роботи і експедитором у ТОВ "Ю.С.А." за сумісництвом. Вважає, що шкода, завдана [PERSON] з вини [PERSON] під час виконання ним трудових обов'язків водія, має відшкодуватись ТОВ "Інтерформ". Представник третьої особи: ПАТ "ЗЗБК ім. С.Ковальської" [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не підтримала та пояснила, що при звільненні [PERSON] з роботи товариством проведено з ним повний розрахунок. Представник третьої особи: ТОВ "Інтерформ" [PERSON] у суді позов не підтримав та пояснив, що [PERSON] працював водієм у ТОВ "Інтерформ", даному товариству належав також вантажний автомобіль паливоцистерна марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер [NUMBER]. Керуючи цим автомобілем, [PERSON] завдав шкоди [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2011 року, [PERSON] визнаний винним у тому, що 25 серпня 2009 року близько 13.50 год., рухаючись на технічно справному вантажному автомобілі паливоцистерні марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер [NUMBER], по вулиці Промисловій у місті Києві неподалік будинку № 4, по сухій частині дороги, грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозився, не впорався з керуванням автомобілем, виїхав на зустрічну смугу, де скоїв зіткнення з автомобілем марки "Опель Вектра", реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], що рухався прямо назустріч та належав третій особі: ПАТ "ЗЗБК ім. С.Ковальської". Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] згідно із висновком судово-медичної експертизи № 1968/е від 09 листопада 2009 року отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритого перелому кісток тазу - перелому сідничної кістки зліва, перелому дна вертлюгової западини зліва та легкі тілесні ушкодження - рвано-забійні рани лівої кисті. Дані наслідки сталися в результаті порушення водієм [PERSON] п. п. 1.5, 2.3 "б", 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху, що знаходяться в причинному зв'язку з виникненням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками. Вказаним вироком [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України [PERSON] звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки (т. 1, а. с. 7-16; 172-175). Із записів про роботу у трудовій книжці [PERSON] видно, що 01 квітня 2009 року він був прийнятий на роботу на посаді експедитора в ТОВ "Ю.С.А."; 06 липня 2009 року його переведено на роботу на цій же посаді за сумісництвом; того ж дня, тобто 06 липня 2009 року, [PERSON] прийнято на роботу на посаді водія в ТОВ "Інтерформ"; 30 вересня 2010 року на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) він звільнений з роботи з посади експедитора ТОВ "Ю.С.А." за сумісництвом, а 07 жовтня 2010 року на цій же підставі його звільнено з посади водія ТОВ "Інтерформ" (т. 3, а. с. 8-9). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] право власності на автомобіль марки "ГАЗ-3307", 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], тип - вантажний, паливоцистерна, зареєстровано за ТОВ "Інтерформ" 27 грудня 2008 року (т. 3, а. с. 10; т. 5 а. с. 146). Згідно з тимчасовим реєстраційним талоном, виданим 13 січня 2009 року на п'ять років, власником автомобіля паливоцистерни марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер [NUMBER], 1992 року випуску, є відповідач ТОВ "Ю.С.А." за наявності зазначеного вище свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (т. 2, а. с. 220). Із подорожнього листа № 259100 від 25 серпня 2009 року, вбачається, що даний подорожній лист виданий відповідачем ТОВ "Ю.С.А." водієві [PERSON] для виїзду на автомобілі паливоцистерні марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер [NUMBER] (т. 1, а. с. 51). У протоколі медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп'яніння від 25 серпня 2009 року, проведеного відносно [PERSON], вказано, що він працює водієм у ТОВ "Ю.С.А." (т. 1, а. с. 52-53). 04 лютого 2008 року між ТОВ "Інтерформ" і ТОВ "Ю.С.А." був укладений договір перевезення вантажу № 04/02-2 (т. 2, а. с. 5-7; т. 5 а. с. 143-145). Відповідно до п. 1 цього договору ТОВ "Інтерформ" (далі - Перевізник) бере на себе зобов'язання доставити автомобільним транспортом марки "ГАЗ-3307", 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що належить йому на праві власності згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 15 липня 2004 року, довірений ТОВ "Ю.С.А." (далі - Відправник) вантаж з місця відправлення до пунктів призначення. У п. 1.2 даного договору сторонами передбачено, що окрім безпосереднього здійснення перевезення, Перевізник зобов'язується за окрему плату надати Відправникові пов'язані із перевезенням вантажу послуги із транспортного експедирування, що здійснюється водієм-експедитором, який є працівником Перевізника. За змістом п. 1.4 вказаного вище договору оформлений подорожній лист, завірений Перевізником та/або Відправником, при пред'явленні водієм, який виконує обов'язки експедитора, є підставою для одержання ним вантажу для перевезення та покладення відповідальності за схоронність такого вантажу на Перевізника. Згідно із п. п. 3.3, 3.4 даного договору Відправник зобов'язаний забезпечити своєчасне та повне оформлення транспортних документів, подорожніх листів; тимчасову реєстрацію автомобіля в органах ДАІ; застрахувати на власний розсуд автомобіль, вантаж; цивільно-правову відповідальність власників наземних транспортних засобів. Виходячи з наведених обставин, суд встановив, що фактичним володільцем джерела підвищеної небезпеки - автомобіля паливоцистерни марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер [NUMBER], на момент вчинення [PERSON] 25 серпня 2009 року дорожньо-транспортної пригоди було ТОВ "Ю.С.А.". Дане товариство видало третій особі: [PERSON] подорожній лист для керування вказаним автомобілем. На час скоєння ДТП [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ "Ю.С.А.", працював у цьому товаристві за сумісництвом на посаді експедитора, виконуючи одночасно обов'язки водія. Про факт роботи [PERSON] у ТОВ "Ю.С.А." на посаді експедитора-водія свідчить характеристика, надана йому 21 червня 2010 року генеральним директором ТОВ "Ю.С.А." Голубок С.В. за вих. № 227 (т. 2, а. с. 185). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 6 від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз'яснив, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). У абз. 3 п. 6 постанови № 4 від 01 березня 2013 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз'яснено, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. За змістом п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України 28 червня 1993 року № 43, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно. Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідальність за шкоду, завдану [PERSON] під час виконання ним своїх трудових обов'язків внаслідок ДТП через порушення правил керування автомобілем паливоцистерною марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер [NUMBER], має нести ТОВ "Ю.С.А." як фактичний володілець на момент ДТП джерела підвищеної небезпеки, з яким водій даного транспортного засобу перебував у трудових відносинах. Доводи представника ТОВ "Ю.С.А." Карпенко О.П. про те, що дане товариство не є належним відповідачем у цій справі є безпідставними, на вимогах закону вони не ґрунтуються та зазначених вище висновків суду не спростовують. При визначенні особи, яка має нести цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, визначальним є встановлення фактичного володільця цього джерела, а не особи, яка на відповідній правовій основі керує транспортним засобом. 15 липня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством "Українська страхова компанія "Дженералі-Гарант", правонаступником якого є відповідач ПАТ "УСК "Гарант-Авто", і ТОВ "Ю.С.А." був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується відповідним Полісом № ВС/1077704. Строк дії даного договору один рік з 16 липня 2009 року по 15 липня 2010 року. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю (на одного потерпілого) становить 51000 грн., за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) складає 125000 грн. Франшиза - 0 грн. Забезпечений транспортний засіб - автомобіль паливоцистерна марки "ГАЗ-3307", 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (т. 1, а. с. 105). За умовами цього договору відповідач ТОВ "Ю.С.А." застрахувало цивільно-правову відповідальність водіїв [PERSON] і [PERSON] під час керування ними вказаним вище забезпеченим транспортним засобом. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01 липня 2004 року № 1961-ІV (далі - Закон № 1961-ІV) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. У п. 22.1 ст. 22 вказаного вище Закону встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. За змістом положень п. 23.1 ст. 23 Закону № 1961-ІV шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є зокрема: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою чи стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Порядок і розміри відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, визначені у ст. ст. 24, 25, 26 та 261 зазначеного вище Закону. Для отримання страхового відшкодування потерпілий повинен подати страховику заяву про страхове відшкодування та додати визначені у ст. 35 Закону № 1961-ІV документи для прийняття страховиком у порядку, встановленому ст. 36 цього Закону, рішення про здійснення страхового відшкодування. У порушення вимог Закону заяву про страхове відшкодування та документи, необхідні для прийняття рішення щодо відшкодування шкоди, позивач [PERSON] відповідачу ПАТ "УСК "Гарант-Авто", де застрахована цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди [PERSON], не подавав, що підтверджується листом ПАТ "УСК "Гарант-Авто" від 21 листопада 2011 року за вих. № 11528-21 (т. 2, а. с. 62). При новому судовому розгляді справи ПАТ "УСК "Гарант-Авто" листом від 16 січня 2014 року за вих. № 88630/3, який позивач одержав 21 січня 2014 року, повторно пропонувало [PERSON] звернутися до нього, ПАТ "УСК "Гарант-Авто", для отримання страхового відшкодування (т. 5, а. с. 148-149). Проте на даний лист [PERSON] жодним чином не відреагував, для отримання страхового відшкодування до ПАТ "УСК "Гарант-Авто" він не звертався. Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Пленум Верховного Суду України у п. п. 26, 27 постанови № 2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснив, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189 ЦПК України. За змістом ч. 1 ст. 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Заявлені позивачем вимоги про стягнення на його користь з відповідачів сум завданої майнової шкоди та їх розмір [PERSON] не доведені. Конкретного розрахунку завданої майнової шкоди та в чому вона полягає останній суду не надав. Період і розмір неодержаної заробітної плати, суми упущеної вигоди та їх розрахунки позивачем суду не пред'явлені. Подані [PERSON] на обґрунтування вимоги про відшкодування майнової шкоди чеки, квитанції, зокрема витрати на заправку автомобіля, відвідування басейну (т. 1, а. с. 75-82), у суду викликають сумнів. У розумінні норм ст. ст. 57-59 ЦПК України вони не є належними та допустимими доказами. Необхідність витрат у сумі 26220 грн. на придбання туристичної путівки на курорт Хевіз в Угорщині позивачем [PERSON] теж не доведено, їх причинний зв'язок із ушкодженням здоров'я під час ДТП, що сталася 25 серпня 2009 року, не встановлений (т. 1, а. с. 190). Більш того, до подачі [PERSON] заяви про страхове відшкодування та прийняття ПАТ "УСК "Гарант-Авто" рішення про виплату позивачу страхового відшкодування, його розміру та складових, суд позбавлений можливості прийняти законне та обґрунтоване рішення щодо вимоги [PERSON] про стягнення на його користь з ТОВ "Ю.С.А." майнової шкоди, завданої з вини [PERSON], відповідальність якого застрахована, оскільки у такому випадку не виключається повторне стягнення судом одних і тих самих сум ще раз із ТОВ "Ю.С.А.". Враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення на його користь з відповідачів майнової шкоди задоволенню не підлягають, так як свого обґрунтованого підтвердження в суді не знайшли та позивачем не доведені. Крім того, [PERSON] не позбавлений можливості отримати відшкодування завданої майнової шкоди від ПАТ "УСК "Гарант-Авто" у порядку, встановленому Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Що стосується вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачів на його користь моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 261 Закону № 1961-ІV страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю, що, виходячи з ліміту відповідальності в сумі 51000 грн., становить 2550 грн. Оскільки [PERSON] до ПАТ "УСК "Гарант-Авто" за отриманням страхового відшкодування у встановленому законом порядку не звертався, у відшкодуванні цієї шкоди йому не відмовлено, порушення прав позивача цим відповідачем судом не вбачається. У ч. 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За змістом ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. У ч. 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За змістом норми ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Вирішуючи вимогу [PERSON] про відшкодування йому за рахунок ТОВ "Ю.С.А." моральної шкоди, завданої [PERSON] під час виконання ним трудових обов'язків, враховуючи біль та страждання, яких позивач зазнав у зв'язку з ушкодженням здоров'я, отримавши тілесні ушкодження середньої тяжкості, характер та обсяг душевних страждань і переживань, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення позивачем попереднього стану, засади розумності та справедливості, моральну шкоду, яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача ТОВ "Ю.С.А.", суд визначає в розмірі 25000 грн. Висновок експертного дослідження № 25, який складений 29 березня 2010 року фахівцем у галузі судово-психологічної експертизи Центру правової допомоги "Правозахист" [PERSON] (т. 1, а. с. 29-33), суд до уваги не приймає, оскільки доказів того, що даній особі в установленому законом порядку надано право на проведення відповідних досліджень, суду теж не надано. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати на складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких на час подачі позову до суду відносилися також витрати на інформаційно-технічне забезпечення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду з позовом [PERSON] оплатив витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 грн. і сплатив судовий збір за вимоги немайнового характеру в сумі 229 грн. 40 коп. (т. 1, а. с. 2; т. 4, а. с. 74). Загальна сума понесених позивачем судових витрат становить 349 грн. 40 коп. Від сплати судового збору за подання позовів про відшкодування матеріальних збитків, завданих злочином, позивачі звільняються. Понесені [PERSON] судові витрати в розмірі 349 грн. 40 коп. згідно із ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню на його користь з відповідача ТОВ "Ю.С.А.". На підставі викладеного,

Outcome: partial