Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, Відділ по Шевченківському району Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, Запорізький районний відділ Управління Державної міграційної служби у Запорізькій області про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, а також надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини разом із матір'ю без згоди та супроводу батька. Позов обґрунтований тим, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому у Шевченківському відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, про що 28.05.2010 в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 193. Зазначає, що від сумісного подружнього життя мають спільну малолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO]. Оскільки між сторонами відсутнє взаєморозуміння та існують різні погляди на життя, подальше сумісне життя і примирення позивачка вважає неможливим, та просить суд розірвати шлюб з [PERSON] Окрім того, позивачка зазначає, що півтора роки тому та безперервно до дня подачі позову відповідач свідомо самоусунувся від участі в утриманні та матеріальному забезпеченні благополуччя малолітньої доньки. В зв'язку з тим, що тривалий період часу, в тому числі і на даний час спільна з відповідачем донька - повністю знаходиться на одноособовому утриманні та вихованні позивачки, вона просить суд стягнути аліменти в розмірі 1000 грн щомісячно з подальшою індексацією, починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною повноліття. Також, в своєму позові [PERSON] просить задовольнити вимоги щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу батька. Вказані вимоги обґрунтовані тим, що позивачка має намір забезпечити в період з 28.09.2017 по 31.10.2017 повноцінний безпечний відпочинок та екскурсії доньці в Туреччині або Чорногорії з метою підвищення рівня світогляду дитини, розвитку її здібностей, покращення стану її здоров'я, фізичного, інтелектуального, духовного та морального, культурного та соціального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. В зв'язку з тим, що відповідач ігнорує дзвінки позивачки, при цьому встановити де він фактично мешкає неможливо, враховуючи те, що вказані обставини в сукупності унеможливлюють отримання нотаріально посвідченої згоди відповідача на тимчасовий виїзд доньки за кордон, позивачка була вимушена звернутись до суду з вказаними позовними вимогами. Позивачка в судове засідання не з'явилась, від неї надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Представник служби у справах дітей Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Представники відділу по Шевченківському району Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради та Запорізького районного відділу Управління Державної міграційної служби у Запорізькій області в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили. Дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, судом встановлено наступне. Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 28.05.2010.р. Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 193. Від сумісного подружнього життя мають спільну малолітню дитину: -доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Миколай-Пільською сільською радою Запорізького району Запорізької області. Згідно із ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. ст. 110-112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Шлюбні відносини між сторонами припинились, досягнення примирення сторін неможливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують. Дитина за взаємною згодою батьків залишається проживати разом із матір'ю. Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідно проти цього не заперечує, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Таким чином, зважаючи, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, а тому вони сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, суд вважає, що збереження сім'ї сторін є неможливим, а шлюб підлягає розірванню. Крім того, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно ст. 180 СК України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER], виданого Наталівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, актовий запис № 2, батьком дитини зазначений - [PERSON]. Відповідно до ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Враховуючи те, що відповідач визнав позов, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню. Судом також встановлено, що позивачка бажає вивезти свою дитину за кордон на відпочинок з метою її оздоровлення та ознайомлення з культурними програмами, розширення йому кругозору, підняття рівня духовного, соціального та загального розвитку, що не суперечить його інтересам, але у даний час вона не може цього зробити, тому що від відповідача неможливо отримати згоду на виїзд дитини(нотаріально посвідчену заяву про надання згоди для виїзду дитини за кордон без супроводу батька), що на її думку в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Як вбачається зі ст. 11 ЗУ "Про охорону дитинства " батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 313 Цивільного Кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № З 857-Х II, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до ст. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Згідно з ч. 2 ст. 4 цього ж Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ № 23 1 від 3 1 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи те, що відповідач не заперечує проти надання дозволу, однак надавати згоду в нотаріального порядку не бажає, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Питання про стягнення з відповідача судового збору вирішується в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України. Окрім того, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем витрати на надання юридичної допомоги в розмір - 750,00 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved