Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

У липні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], ТОВ "Міжнародна комерційна телерадіокомпанія" (ICTV) про захист честі, гідності та ділової репутації. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що [INFO] року в ефірі телеканалу "ICTV" у телевізійній програмі "[INFO]" був продемонстрований відеосюжет, зміст якого порушив її честь, гідність та ділову репутацію. Відповідач [PERSON] під час інтерв'ю журналісту сказала: "[INFO]". Також позивач вказала, що диктором телевізійної програми "[INFO]", яка вийшла в ефір [INFO] року на телеканалі "ICTV", була оприлюднена інформація про те, що [PERSON] думає "[INFO]". Крім того, даний відео сюжет під назвою "[INFO]" було можливо подивитись на сайті телеканалу "ICTV" за посиланням [INFO] Вказану інформацію позивач вважає недостовірною та такою, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію. Посилаючись на ст.ст.277,297 ЦК України, [PERSON] просила суд визнати такою, що є недостовірною, та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], інформацію, поширену [INFO] року у телевізійній програмі "[INFO]" на телеканалі "ICTV" [PERSON], про те, що [PERSON] вкрала старшого сина [PERSON], а також те, що [PERSON] є коханкою [PERSON]; визнати такою, що є недостовірною, та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], інформацію, поширену [INFO] року у телевізійній програмі "[INFO]" на телеканалі "ICTV" диктором телевізійної програми "[INFO]" на телеканалі "ICTV", про те, що [PERSON] та [PERSON] є полюбовниками; зобов'язати ТОВ "Міжнародна комерційна телерадіокомпанія" (ICTV) оголосити вступну та резолютивну частини рішення суду у програмі "[INFO]" на телеканалі "ICTV" не пізніше одного місяця з дня набрання даним рішенням суду законної сили; зобов'язати ТОВ "Міжнародна комерційна телерадіокомпанія" (ICTV) зняти з Інтернет сайту телеканалу "ICTV" сюжет від [INFO] року під назвою "[INFO]". У судовому засіданні представник позивача підтримав позов свого довірителя, просив суд його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ "Міжнародна комерційна телерадіокомпанія" (ICTV) проти позову заперечувала, просила суд у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір'ю відповідача [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який є батьком [PERSON] (а.с.9). 01.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1564 (а.с.10). Від шлюбу з [PERSON] у [PERSON] народилися сини [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.11), та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.12). У судовому засіданні 06.12.2016 року був відтворений відеосюжет "У Києві викрали дитину", що був наданий позивачем. Змістом даного відеосюжету підтверджується, що дійсно мали місце вислови відповідачів у формі, зазначеній [PERSON] у позовній заяві. Судом під час дослідження відеофайлу також було встановлено, що згаданий відеосюжет був відзнятий журналістами телевізійної програми "[INFO]", яка згідно пояснень, наданих в судовому засіданні представником відповідача ТОВ "Міжнародна комерційна телерадіокомпанія" (ICTV), виходить в ефір лише на телеканалі "ICTV". Окрім цього, судом було досліджено надані позивачем скріншоти веб-сторінки "Відео/[INFO]. Сюжети" та роздруківка з Інтернет сайту телевізійного каналу "ICTV", на яких містяться фото кадрів з відтвореного відеофайлу від [INFO] року. Проаналізувавши відеофайл та скріншоти, суд приходить до висновку, що відеосюжет мав місце на сайті телеканалу "ICTV" [INFO] року. Стосовно посилання представника відповідача ТОВ "Міжнародна комерційна телерадіокомпанія" (ICTV) на те, що за посиланням, вказаним на скріншотах, неможливо переглянути цей відеосюжет, то суд бере до уваги пояснення того ж представника ТОВ "Міжнародна комерційна телерадіокомпанія" (ICTV) про те, що "Відео/[INFO]. Сюжети" на веб-сайті телеканалу "ICTV" регулярно поповнюється новими відеосюжетами разом з виходами в ефір телеканалу телепрограми "[INFO]", що робить неможливим збереження раніше доданих сюжетів за конкретною веб-сторінкою. У суду відсутні підстави вважати, що наданий [PERSON] запис відеофайлу з сюжетом є таким, що був підданий переробці, ушкодженню чи спотворенню. Під час відтворення згаданого сюжету представником ТОВ "Міжнародна комерційна телерадіокомпанія" (ICTV) не було надано жодних зауважень з приводу цього відео. Крім того, суду не було надано будь-яких доказів, які б підтверджували ті вчинки, про які говорилось відповідачами стосовно позивача. Отже, суд вважає доведеним факт розповсюдження відповідачами викладеної у позовній заяві інформації відносно позивача. Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Честь і гідність - важливі духовні нематеріальні блага, втілені у самій особистості громадянина. Вони визначають добре ім'я людини та позитивну репутацію особи. Право на честь та гідність громадянина є конституційним. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст.34). Згідно ст.32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. За приписами ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Також відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Аналогічні положення містяться і в міжнародних актах з прав людини. Так, у п.12 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї від 10.12.1948 року передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання в його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Згідно з п.1 ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права ООН від 16.12.1966 року ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь та репутацію. За приписами ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати, поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загальноправова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - це об'єктивне правове положення, констатація і вимога закону, звернена до всіх державних і громадських формувань, службових осіб, громадян, до загальної суспільної думки. З цього приводу прецедентним є, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини у справі "Аллене де Рібемон проти Франції" від 10.02.1995 року. У вказаному рішенні зазначено, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. В найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (ст.124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість особи. Однак, вироку суду відносно позивача [PERSON] про вчинення нею дій, що підпадають під ознаки злочину, передбаченого ст.146 КК України - "Незаконне позбавлення волі або викрадення людини", немає. Відповідно до ст.1 Закону України "Про інформацію" інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно зі ст.2 Закону України "Про інформацію" основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Відповідно до ст.27 Закону України "Про інформацію" порушення законодавства України про інформацію тягне за собою цивільно-правову відповідальність згідно із законами України. За приписами ст.277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом даного правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріямий одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей прри виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Проаналізувавши поширену відповідачами інформацію, суд приходить до висновку, що вона порушує немайнові права позивача, оскільки дані відомості ганьблять честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] в очах родини, друзів, колег та невизначеного кола осіб, які переглянули випуск телевізійної програми "[INFO]" в ефірі телеканалу "ICTV" та користуються послугами мережі Інтернет. Поширена інформація формує негативне уявлення про позивача, зокрема, у інших осіб може скластись враження, що [PERSON] веде аморальний спосіб життя, у неї відсутні сімейні цінності, що нею вчиняється кримінальне правопорушення по відношенню до її доньки [PERSON] та онука [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. За приписами ч.ч.2,3 ст.273 ЦК України юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов'язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов'язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені. Діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. Згідно з ч.4 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Ч.6 ст.277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ч.7 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно зі ст.ст.94,277 ЦК України, ч.4 ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статей 94,277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внасілдок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (сатття 278 ЦК) тощо. Задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовріною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію (п.25 постанови ВСУ). Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобов'язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. За таких обставин суд приходить до висновку про неохідність позов [PERSON] задовольнити. Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст.ст.15, 16, 20, 201, 270, 275, 277, 297, 299 Цивільного кодексу України, постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року №1,

Outcome: approved