Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", яке з 21 травня 2018 року змінило свою назву на Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк" або Банк) звернулося до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на його користь суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 02 липня 2012 року в загальному розмірі 87831 грн. 32 коп. В обґрунтування позову зазначало, що 02 липня 2012 року Банк і [PERSON] (далі - Позичальник або Клієнт) уклали кредитний договір № б/н, за умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконав, надав Позичальникові кредит у вказаній вище сумі. Проте відповідач своїх зобов`язань за цим договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 28 лютого 2018 року [PERSON] має перед Банком заборгованість за цим договором на загальну суму 87831 грн. 32 коп., з яких: 7911 грн. 84 коп. - заборгованість за кредитом, 72160 грн. 85 коп. - заборгованість по процентам, 3100 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 4158 грн. 63 коп. (процентна складова). Представник позивача Гаренко Н.В. у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила суд розглянути справу за її відсутності та задовольнити позовні вимоги повністю. На неодноразові виклики суду про обов`язкову явку позивача в судове засідання для надання особистих пояснень у справі, представник позивача у судове засідання не з`явилася, надала відповідь на відзив відповідача на позов, у якому вказувала, що [PERSON] розрахунок заборгованості за кредитним договором не спростований, проценти за користування кредитом Банком нараховані відповідно до Умов і правил надання банківських послуг. Клієнт надала свою згоду на зміну Банком в односторонньому порядку розміру процентів, незгоди зі зміною їх розміру Позичальник не виявляла, із заявою про розірвання кредитного договору до Банку вона не зверталася. Даний позов Банком пред`явлений до суду в межах позовної давності, строк дії кредитної картки відповідача до останнього дня січня 2016 року, позов до суду подано 17 квітня 2018 року, тобто до спливу строку позовної давності. Із виписки по рахунку видно, що [PERSON] до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знала про умови кредитування та визнавала свої зобов`язання за цим договором. Посилання відповідача на те, що Банком її не було ознайомлено з умовами кредитування є безпідставними, оскільки при оформленні кредиту та підписанні анкети-заяви Позичальник підтвердила, що вона з ними ознайомлена та згодна. Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ "ПриватБанк" є загальнодоступною інформацією. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, надала суду відзив на позов Банку, у якому зазначала, що позов вона не визнає, проти його задоволення заперечує, вважає заявлені Банком позовні вимоги необґрунтованими, незаконними та такими, що задоволенню не підлягають. У позові Банк не навів обставин щодо досягнення ними згоди щодо розміру процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафу. Відсутність її підпису на Умовах та правилах надання споживчого кредиту надає можливість Банку надавати такі умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови були погоджені нею. Зазначення в анкеті-заяві про видачу кредиту про її ознайомлення з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені її підписом, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження нею тієї редакції, що надані Банком суду. Оскільки доказів щодо погодження нею розміру ставки процентів за користування кредитом Банком не надано, розрахунок процентів за користування кредитом має проводитись на рівні облікової ставки Національного банку України за такою формулою: [Сума боргу] х [Ставка (%)] / 100 % / 365 днів х [Кількість днів] = [Сума]. Вказувала також на сплив позовної давності щодо стягнення процентів та інших платежів. Просила суд відмовити Банку у задоволенні позову повністю. Представник відповідача Буцька Л.М. у судовому засіданні пояснила, що за узгодженою нею із [PERSON] позицією позов вони визнають частково, зокрема, не заперечують проти стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за кредитом у розмірі 7911 грн. 84 коп. та заборгованості по процентам у розмірі 4091 грн. 68 коп., обчисленої за останні три роки в межах позовної давності на рівні встановленої Національним банком України облікової ставки за вказаною у відзиві на позов формулі, оскільки Банком у суді не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафу. Проти стягнення з [PERSON] на користь Банку інших сум заперечують, просили суд в іншій частині у задоволенні позову відмовити, з підстав, викладених у відзиві на позов. Також представник відповідача подала до суду заяву, у якій просила суд застосувати наслідки спливу позовної давності щодо стягнення на користь Банку процентів за кредитом та інших платежів. З`ясувавши позицію сторін у справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). У ч. 1 ст. 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом ч. 2 ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Судом встановлено, що 02 липня 2012 року на підставі анкети-заяви Позичальника, Умов і правил надання банківських послуг і тарифів позивач АТ КБ "ПриватБанк" і відповідач [PERSON] (дошлюбне прізвище " [PERSON] ") уклали кредитний договір № б/н. За умовами цього договору Банк надав відповідачу кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач [PERSON] у підписаній нею анкеті-заяві на видачу їй кредитної платіжної картки "Універсальна" зазначила бажаний розмір кредиту та підтвердила, що ця її заява разом із Пам`яткою Клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, становлять між нею і Банком договір про надання банківських послуг. Зі змісту цієї анкети-заяви видно, що Умови і правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті АТ "ПриватБанк", Позичальник зобов`язується виконувати їх вимоги, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Банку. Згідно із п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов і правил надання банківських послуг Позичальник надала свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, який має право у будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою та безумовною згодою Клієнта на прийняття любого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг Позичальник зобов`язувалася погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, перевитратами платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. За змістом п. п. 2.1.1.5.6, 2.1.1.5.7 Умов і правил надання банківських послуг Клієнт зобов`язувалася у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу Банку виконати зобов`язання по поверненню кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплатити винагороду Банку. Клієнт зобов`язана слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою недопущення овердрафту. У п. 1.1.1.52 Умов і правил надання банківських послуг визначено, що овердрафт - це короткостроковий кредит, який надається Банком Клієнту у випадку перевищення суми операції по платіжній картці над сумою залишку коштів на рахунку в розмірі ліміту кредитування. Згідно із п. 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідно до п. п. 1.1.5.20, 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг у разі порушення Клієнтом строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, передбаченим цим договором, більш ніж на 30 днів, Клієнт зобов`язана сплатити Банку штраф розмір якого встановлений тарифами договору, зокрема, 500 грн. (фіксована частина) + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, із урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій. За змістом п. 2.1.1.12.6.1 Умов і правил надання банківських послуг у разі виникнення прострочених зобов`язань за борговими зобов`язаннями на суму від 100 грн., Клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту. У п. 1.1.5.25 Умов і правил надання банківських послуг визначено, що за несвоєчасну оплату послуг за кожен випадок порушення Клієнт сплачує пеню в розмірі 0,1 % від суми заборгованості, проте не вище подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення. Судом встановлено, що позивач АТ КБ "ПриватБанк" свої зобов`язання за кредитним договором № б/н від 02 липня 2012 року виконало, надало відповідачу [PERSON] кредит у визначеному договором розмірі в сумі 8000 грн., проте остання у порушення вимог закону та умов договору своїх зобов`язань за цим договором належним чином не виконує, заборгованість за кредитом, проценти за його користування та інші платежі Банку не сплачує. Із наданого суду позивачем АТ "ПриватБанк" розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 02 липня 2012 року вбачається, що станом на 28 лютого 2018 року відповідач [PERSON] має перед Банком заборгованість за цим кредитним договором на загальну суму 87831 грн. 32 коп., з яких: 7911 грн. 84 коп. - заборгованість за кредитом, 72160 грн. 85 коп. - заборгованість по процентам, 3100 грн. - заборгованість по нарахованій комісії, 4658 грн. 63 коп. - заборгованість по судовим штрафам, з яких: 500 грн. (фіксована частина) та 4158 грн. 63 коп. (процентна складова від суми заборгованості). У ч. 1 ст. 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Факту укладення сторонами 02 липня 2012 року на підставі анкети-заяви Позичальника кредитного договору № б/н та отримання [PERSON] суми кредиту в розмірі 8000 грн. представник відповідача адвокат Буцька Л.М. у суді не заперечувала, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь Банку сум заборгованості за кредитом у розмірі 7911 грн. 84 коп. та процентам за користування кредитом у розмірі 4091 грн. 68 коп., за останні три роки, обчисленої в межах позовної давності на рівні облікової ставки, встановленої Національним банком України, визнала, проти задоволення позову в цій частині вона не заперечувала. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Враховуючи наведене, часткове визнання позову відповідачем, суд вважає, що позов АТ "ПриватБанк" у частині стягнення з [PERSON] на його користь сум заборгованості за кредитом у розмірі 7911 грн. 84 коп. і заборгованості по процентам за користування наданим кредитом у розмірі 4091 грн. 68 коп. підлягають задоволенню. Згідно із ч. 2 ст. 634 ЦК України у разі якщо умови договору приєднання порушують права особи, яка приєдналась до нього, то вона вправі поставити питання про його зміну або розірвання. Відповідач [PERSON] підписанням анкети-заяви підтвердила, що ця заява разом із Пам`яткою Клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між нею і Банком договір про надання банківських послуг; вона ознайомилася та згодна з ними, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді; зобов`язувалася виконувати їх вимоги, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті АТ "ПриватБанк". У матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] зверталася до Банку з пропозиціями про внесення змін до умов укладеного нею кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про згоду відповідача з усіма умовами договору про надання банківських послуг. Разом з тим, із наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором видно, що нарахування Банком процентів за користування кредитом здійснювалося за такими ставками: з 02 липня 2012 року в розмірі 30,00 % річних, з 01 вересня 2014 року в розмірі 34,80 % річних та з 01 квітня 2015 року в розмірі 43,20 % річних. Заявляючи вимогу про стягнення процентів у зазначених розмірах, АТ "ПриватБанк" будь-яких доказів того, що Позичальник погодилася сплачувати проценти за користування кредитом саме у таких розмірах, суду не надало. Зазначення в анкеті-заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з Умовами і правилами надання кредиту не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідачем вказаних вище розмірів процентів за користування кредитом. Право змінювати розмір процентів за кредитним договором Банком обґрунтовується положеннями п. 1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг, яким передбачено право АТ "ПриватБанк" змінювати Тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому Банк, за виключенням зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менш як за 7 днів до введення цих змін проінформувати Клієнта, зокрема у виписці по картрахунку. Якщо протягом 7 днів Банк не отримає повідомлення від Клієнта про його незгоду, вважається, що Клієнт приймає нові умови. Також у п. 1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг передбачено право Банку змінювати в односторонньому порядку на власний розсуд без попереднього повідомлення Клієнта лише розмір наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту). Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 3 ст. 10561 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно із абз. 1 ч. 4 ст. 10561 ЦК України якщо інше не встановлено законом, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, а в разі збільшення процентної ставки - поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки протягом 15 календарних днів, що настають за днем, з якого застосовується нова ставка. У абз. 3 ч. 4 ст. 10561 ЦК України визначено, що у кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен забезпечувати точне визначення розміру процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитодавець не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 висловив правову позицію та зазначив, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. На підтвердження повідомлення [PERSON] про підвищення процентної ставки Банк надав суду реєстр згрупованих поштових відправлень та SMS-повідомлення. Також до позовної заяви Банком додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна". Суд не може прийняти до уваги надані Банком копії роздруківок на форматі аркуша А-4 про відправлення SMS-повідомлення та поштового реєстру як належні і допустимі докази та такі, що підтверджують отримання відповідачем [PERSON] повідомлення про зміну розміру процентів за користування кредитними коштами, оскільки вказані SMS-повідомлення не є належними доказами підтвердження факту відправки цих повідомлень, тим більше фактів отримання їх відповідачем, з поштового реєстру не видно, які саме документи Банк надсилав відповідачу. АТ "ПриватБанк" не надано суду доказів того, яку саме кредитну картку "Універсальна" було видано [PERSON] , із наданих суду позивачем Тарифів обслуговування кредитних карток "Універсальна" вбачається, що базова процентна ставка в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості за кредитом, залежно від типу картки, є різною. Виходячи з наведених обставин, суд вважає, що позов у частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом у розмірі 72160 грн. 85 коп. у суді Банком належними і допустимими доказами не доведений. Разом з тим, суд враховує, що [PERSON] користувалася наданими їй грошовими кредитними коштами, виконувала умови укладеного з Банком кредитного договору, частково сплачувала заборгованість за цим договором, у тому числі проценти, пеню та комісію, тобто визнавала свої грошові зобов`язання за цим кредитним договором перед АТ "ПриватБанк". За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 02 липня 2012 року [PERSON] отримала картку № [NUMBER] терміном дії по січень 2016 року, у період з 02 липня 2012 року по 28 лютого 2018 року відповідач фактично користувалася наданими їй АТ "ПриватБанк" згідно із цим договором кредитними коштами в розмірі 8000 грн., останній платіж у рахунок погашення суми заборгованості за кредитним договором Позичальником здійснено 10 серпня 2015 року. Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1412цс16 висловив правову позицію та зазначив, що, враховуючи положення ст. ст. 536, 1048 ЦК України та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. У ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності) встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Верховний Суд України у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 висловив правову позицію та зазначив, що у ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. До суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором АТ "ПриватБанк" звернулося 25 квітня 2018 року. Представник відповідача адвокат Буцька Л.М. у судовому засіданні подала до суду заяву, у якій просила застосувати наслідки спливу позовної давності щодо стягнення на користь Банку процентів та інших платежів і розрахунок суми заборгованості по процентам, зроблений нею відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України за три роки до звернення Банку до суду з даним позовом за період з 25 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року, виходячи із встановленої Національним банком України облікової ставки. Із даного розрахунку процентів вбачається, що за користування кредитними коштами [PERSON] за вказаний період за три роки в межах позовної давності повинна сплатити на користь Банку грошову суму в розмірі 4091 грн. 68 коп., обчислену згідно із обліковою ставкою за формулою [Сума боргу] х [Ставка (%)] / 100 % / 365 днів х [Кількість днів] = [Сума]. Враховуючи наведене вище, трирічний строк звернення до суду з позовом про захист порушених прав, відсутність належних доказів узгодження між сторонами розміру процентів за користування кредитом, визнання відповідачем позову у частині сплати процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, обов`язок Позичальника здійснювати щомісячне погашення суми заборгованості за кредитом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Банку в частині стягнення з [PERSON] суми заборгованості по процентам підлягають задоволенню частково в межах позовної давності за період з 25 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року в розмірі 4091 грн. 68 коп. Що стосується вимог Банку про стягнення із Позичальника за невиконання зобов`язань за кредитним договором заборгованості за пенею і комісією та штрафу, суд дійшов наступних висновків. У позовній заяві АТ "ПриватБанк" заявлено вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3100 грн. та штрафів у розмірі 4658 грн. 63 коп., з яких: 500 грн. (фіксована частина) та 4158 грн. 63 коп. (процентна складова), при цьому у розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 02 липня 2012 року Банком зазначено, що вказана сума 3100 грн. є лише нарахованою комісією, хоча у самому розрахунку у таблиці вона зазначена як сума комісії та пені (накопичувальним підсумком). Який конкретно розмір з цієї загальної суми 3100 грн. складає комісія та який розмір становить пеня із розрахунку не вбачається. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно із ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Зі змісту положень укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 02 липня 2012 року, зокрема, п. п. 1.1.5.20, 1.1.5.25, 2.1.1.7.6, 2.1.1.12.6.1 Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів банку, видно, що пеня застосовується у випадку виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 грн., штраф - у разі порушення Клієнтом строків платежів. У ч. 1 ст. 61 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Верховний Суд України у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 висловив правову позицію та вказав на те, що відповідно до положень ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Важливим критерієм оцінки правомірності застосування штрафу та пені в межах одного договору є перевірка обставин щодо їх одночасного застосування саме щодо одного і того ж самого виду порушення. Аналізуючи зазначені положення кредитного договору № б/н від 02 липня 2012 року, суд дійшов висновку, що згідно із умовами кредитного договору застосування штрафу та пені як виду цивільно-правової відповідальності пов`язано з порушенням Позичальником строків виконання одних і тих самих грошових зобов`язань за цим договором. Враховуючи викладене, суд вважає, що одночасне стягнення пені та штрафу за одне й те саме порушення суперечить нормі ч. 1 ст. 61 Конституції України. У ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023-XII передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно із п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на день укладення кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 висловив правову позицію та вказав, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у цивільній справі № 666/4957/15-ц висловив правову позицію та зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Виходячи з наведеного вище, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по нарахованій комісії теж відсутні. Вирішуючи заявлені Банком вимоги про стягнення із Позичальника за невиконання зобов`язань за кредитним договором заборгованості за пенею і комісією та штрафу, враховуючи неналежне виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором № б/н від 02 липня 2012 року, звернення Банку до суду з цим позовом, суд вважає, що у цій частині позов теж підлягає задоволенню частково, на користь АТ "ПриватБанк" із [PERSON] підлягає стягненню лише сума штрафу в розмірі 1100 грн. 18 коп., з яких: 500 грн. (фіксована частина) і 600 грн. 18 коп. (процентна складова) - 5 % від суми заборгованості за кредитом та процентами в розмірі 12003 грн. 52 коп. (7911 грн. 84 коп. + 4091 грн. 68 коп.). У задоволенні позову в частині вимог про стягнення з Позичальника на користь Банку заборгованості за пенею і комісією в розмірі 3100 грн. суд вважає необхідним відмовити, оскільки одночасне стягнення пені та штрафу за одне й те саме порушення суперечить положенням ч. 1 ст. 61 Конституції України, а стягнення комісії не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що [PERSON] не виконує своїх зобов`язань за кредитним договором № б/н від 02 липня 2012 року, суд дійшов висновку, що позов АТ КБ "ПриватБанк" є обґрунтованим частково, тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 13103 грн. 70 коп. (7911 грн. 84 коп. + 4091 грн. 68 коп. + 1100 грн. 18 коп.). Також відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 1762 грн. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial