Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON], далі по тексту - позивач, ([ADDRESS]) звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства Київської міської ради «Телекомпанія Київ» (м. Київ, вул. Хрещатик, 36),[PERSON] ([ADDRESS]) про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] року в ефір на телеканалі «Київ» вийшла програма «[INFO]». В першому сюжеті програми йшла мова про побиття групи людей, в контексті даної ситуації згадується позивач як одна із можливих нападників. Оприлюднена інформація про позивача є очевидно такою, що висвітлює її з негативної точки зору, адже вказує на позивача як на особу, яка вчинила кримінальне правопорушення - напад, бійку та завдання тілесних ушкоджень іншим особам. На думку позивача, висвітлення інформації в сюжеті здійснене таким чином, що після перегляду повного сюжету складається враження про те, що саме позивач є одним із нападників - злочинцем, який усиляється від кримінальної відповідальності. Відтак позивач просить визнати недостовірною і такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, яка була поширена [INFO] року у програмі «[INFO]» щодо державної реєстрації за позивачем легкового автомобіля, показаного у сюжеті з 09 хв. 55 сек. по 09 хв. 58 сек. та причетності позивача до завдання тілесних ушкоджень певним особам, про що йдеться у зазначеній програмі. Також позивач просить зобов'язати спростувати недостовірну інформацію таким самим шляхом, яким вона була оприлюднена, і стягнути з відповідачів на користь позивача 300 000,00 грн. Відповідач КП КМР «Телекомпанія Київ» проти позову заперечує, подав відзив на позовну заяву, в якому вказує на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів поширення інформації; не зазначено, яка саме інформація є недостовірною та завдає шкоди його особистим немайновим правам, не наведено конкретних висловів, що містили б недостовірну інформацію та відповідно чим завдавали б шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача. На думку відповідача, спосіб спростування інформації, обраний позивачем, не відповідає способу захисту, передбаченому чинним законодавством, і не наведено доказів, що підтверджують завдання відповідачами моральної шкоди позивачу. За таких обставин відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти позову заперечує, подала відзив на позовну заяву, в якому вказує, що слова, відтворені в сюжеті, є лише відтворенням відомостей, що були озвучені мешканцями будинку, де проживає позивач. Також у відзиві зазначено, що позовна заява не містить будь-яких відомостей, що спростовують приналежність позивача до ситуації, що була продемонстрована у програмі «[INFO]»; позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів того, що спірний сюжет і телепередача в цілому сповіщувалися в ефірі телеканалу «Київ»; не надано жодного обґрунтування розміру моральної шкоди. Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до КП КМР «Телекомпанія Київ», [PERSON] про захист честі і гідності та ділової репутації передано на розгляд до Шевченківського районного суду міста Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04травня 2018 року призначено підготовче судове засідання за цим позовом. В судовому засіданні 22.08.2018 представник позивача - адвокат [PERSON] заявив клопотання про допит свідків, яке задоволено судом, підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою від 22 серпня 2018 року закрито підготовче провадження у цій цивільній справі і призначено судовий розгляд по суті на 05.11.2018. В судове засідання 05.11.2018 відповідачі та їх представники не з'явилися, про дату час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, заслухавшипозивача та його представника, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За умовами до частин 1-2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено на компакт-диску, наданому позивачем на підтвердження факту оприлюднення інформації, міститься запис програми «[INFO]» від [INFO] року, що виходить в ефірі телеканалу «Київ». До змісту програми включено сюжет бійку, що мала місце по вул.Гетьманській в с. СофіївськаБорщагівка Київської області. З 9 хвилини 52 секунди до 10 хвилини 10 секунд програми голос за кадром розповідає: «… Дехто із мешканців будинку говорить, що схожа зі світлиною жінка пересувається ось на цьому авто. Авто зареєстровано на [PERSON] з Донеччини. В профілі Facebook жінка вказує місце роботи - це компанія з іноземними інвестиціями. За збігом обставин в корпорації працює і чоловік, як кажуть потерпілі: «Той самий нападник». Одночасно демонструється легковий транспортний засіб марки Hyundaii30 сірого кольору із заретушованим номерним знаком. Оскільки позивач стверджує, що вказана інформація є очевидно такою, що висвітлює її із негативної точки зору і просить визнати цюінформацію недостовірною і спростувати її, переданий на розгляд спір становить правовідносини із захисту честі, гідності і ділової репутації.Такі відносини є специфічними, вони завжди балансують між охороною репутації одних осіб в контексті елементу права на приватність, що охороняється статтею 8 Конвенції, та свободою вираження поглядів інших осіб, що проголошується статтею 10. В цьому контексті «право на репутацію» та «свобода поширювати інформацію» повинні «співпрацювати» і взаємно узгоджуватися, в протилежному випадку, має місце втручання та/або порушення в одне із них. Отже, з одного боку в даній ситуації застосовні норми чинного законодавства, що забезпечують недоторканість честі, гідності і ділової репутації позивача - фізичної особи, з іншого - положення, що закріплюють свободу слова в України і забезпечують таким чином плюралізм думок, що становить одну із підвалин демократії. Так, відповідно до рішення у справі Хандісайд проти Сполученого Королівства («HandysidevUnitedKingdom») свобода вираження являється однією із найважливіших основ демократичного суспільства, однією з базових умов для його прогресу і розвитку кожної людини. За виключенням тих випадків, які підпадають під дію частини 2 Статті 10, вона застосовна не лише відносно інформації або ідей, які сприймаються позитивно або не розглядаються як образливі або сприймаються нейтрально, але і стосовно тих, які являються образливими, шокуючими або такими, що хвилюють державу або якісь сегмент населення. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких неможливим є демократичне суспільство. Стаття 10 Конвенції захищає також обговорення або поширення отриманої інформації, навіть за наявності підозри щодо недостовірності цих відомостей. Європейський суд зазначив, що ствердження зворотного позбавило б людей права виражати свої погляди і думки відносно заяв, зроблених у засобах масової інформації і таким чином наклало б необґрунтовані обмеження на свободу вираження, як, наприклад у справі «Салов проти України» (SalovvUkraine). Крім того, незалежність засобів масової інформації і журналістів закріплено в нормах спеціального законодавства. Зокрема, ст. 5 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» закріплює гарантії свободи діяльності телерадіоорганізацій. Цензура інформаційної діяльності телерадіоорганізації забороняється. Телерадіоорганізація є незалежною у визначенні змісту програм та передач. В свою чергу, прецедентна практика Європейського суду засвідчує, що передбачені у статті 10 права мають особливе значення для преси (до якої принцип автономного тлумачення конвенційних понять відносить будь-які засоби масової інформації), і як неодноразово підкреслювалося, надійний захист її свободи слугує інтересам суспільства. Зокрема, суд прийняв точку зору, що обмін відомостями і ідеями в демократичному суспільстві оптимально реалізується через захист свободи преси. Тим не менш, Суд постійно наголошує, що першість свободи преси в рамках статті 10 Конвенції обґрунтовано не якимись особливими або окремими правами журналістів, а роллю засобів масової інформації в якості «вартового суспільних інтересів». Більше того, у справі ТоргерТоргерсон проти Ісландії (ThorgeirThorgeirsonv. Iceland) Суд зазначив, що це не тільки завдання преси - поширювати подібну інформацію та ідеї - суспільство також має право отримувати їх. Інакшечиздатнабула б пресавідіграватицюжиттєвоважливу роль «вартового пса демократії». Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Певні форми узгодження права на захист честі, гідності і ділової репутації зі свободою вираження поглядів передбачені у Законі України «Про інформацію». Ст. 2 зазначеного закону проголошує основні принципи інформаційних відносин, до яких відносяться гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя Разом з тим, відповідно до постановиПленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В даній справі позивачем було надано суду відповідний носій інформації - компакт - диск, на якому зафіксована програма «[INFO]».За результатами дослідження носія, судом з'ясовано, що відеоряд зображень, аудіо-супроводження, логотип та інші зафіксовані ідентифікуючі ознаки дають можливість дійти до висновків, що ця програма випущена в ефірі телеканалу «Київ» [INFO] року. Посилання відповідачів на те, що наданий позивачем доказ не є належним або допустимим засобом доказування в розумінні ст.77-78 ЦПК України, оскільки носій не засвідчений у встановленому законом порядку, не можуть бути прийняті судом до уваги. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У відповідності до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. При чому приписи ч. 3 ст. 77 ЦПК України вказують на те, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Разом з тим, відповідно до ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, відео- та звукозаписи тощо. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам'яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Отже електронним доказом є саме інформація, а не носій, на якому вона подається. Разом з тим, спростовуючи електронний носій, на якому зафіксований випуск програми, з точки зору його належності і допустимості, відповідачі не спростовують самого факту, що відповідний випуск програми був випущений в ефір. За таких обставин, факт поширення програми «[INFO]» в ефірі телеканалу «Київ» мав місце [INFO] року, а аргумент щодо неналежності і недопустимості відповідного носія відхиляється судом. Щодо другого елементу визначення юридичного складу правопорушення, то дослідження відповідного сюжету засвідчує, що поширена інформація стосується позивача. У зв'язку із викладеним, в даній справі суду належить встановити: - чи є інформація, оприлюднена позивачами, недостовірною, і - якщо інформація є недостовірною, то чи дійсно вона порочить честь, гідність і ділову репутацію позивача. Дослідивши надані сторонами докази, заслухавши позивача та його представника, суд не вбачає підстав для визнання інформації недостовірною, тобто такою, яка не відповідає дійсності, а також такою, що порушує особисті немайнові права, з огляду на таке. З 9 хвилини 52 секунди до 10 хвилини 10 секунд програми голос за кадром розповідає: «… Дехто із мешканців будинку говорить, що схожа зі світлиною жінка пересувається ось на цьому авто. Авто зареєстровано на [PERSON] з Донеччини. В профілі facebook жінка вказує місце роботи - це компанія з іноземними інвестиціями. За збігом обставин в корпорації працює і чоловік, як кажуть потерпілі: «Той самий нападник». Досліджений сюжет складається з інтерв'ю певних осіб (безпосередніх учасників події та адвоката) та інформаційних голосових повідомлень за кадром, викладених з використанням мовних і літературних методів. Приписи чинного законодавства визначають недостовірною таку інформацію, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Аналіз інформації, викладеної у зазначеному часовому проміжку, свідчить, що журналістом не висловлено від свого імені відомостей, які б дозволяли сторонньому спостерігачу прийти до висновку про причетність позивача до події, що висвітлювала. Журналістом в сюжеті висвітлено подію, безпосередніми учасниками яких були інші особи, що приймали участь у передачі, та висловлювали свої міркування. При чому, висвітлюючи подію, журналіст спирається на інформацію, надану іншими особами. Тобто інформація надавалася не безпосередньо від першої особи, а опосередковано - від інших осіб, і по суті має характер свідчень очевидців. Про це свідчить, зокрема, пряма мова інших осіб, на якій побудовано сюжет, а також такі вислови журналіста, як: «дехто із мешканців будинку говорить» і «як кажуть потерпілі». Журналістом у сюжеті за допомогою мовних прийомів передано думки мешканців будинку щодо схожості жінки - учасниці конфлікту з жінкою, зображеною в профілі соціальної мережі Facebook, а також щодо того, що ця жінка пересувається на автомобілі, на який вказали мешканці будинку. Повідомлення виражає суб'єктивну оцінку інших осіб, донесених до глядача засобами журналістської техніки, і не може тлумачитися як таке, що спрямоване на створення у глядача негативної думки про героя сюжету. Крім того, відповідний автомобіль марки Hyundaii30 сірого кольору демонструється в сюжеті із заретушованим номерним знаком, що в свою чергу унеможливлює його ідентифікацію як автомобіль позивача. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже журналістом в сюжеті викладено оціночні судження інших осіб, які, не підлягають спростуванню або доведенню їх правдивості. За оціночні судження журналіст та засіб масової інформації, в ефірі якого вони пролунали не можуть нести відповідальність. У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48). Між тим, у висловлюваннях, що є предметом спору у справі, відсутні елементи стверджувального характеру, а висловлення в контексті «дехто з менканців будинку говорить» виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальні вставні конструкції та прислівники, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного з інших джерел, що не можна вважати суб'єктивною думкою та поглядом автора на подію, а особливо те, що вказані обставини впливають на позивачку і це може бути перевірене на предмет відповідності дійсним фактам. Відтак, як оціночне судження вказана інформація спростуванню не підлягає. За таких обставин, суд відхиляє аргументи позивача про те, що журналіст констатує в програмі факт належності певного автомобіля позивачу у контексті причетності позивача до вчинення бійки і завдання тілесних ушкоджень певним особам, як не підтверджені доказами. Згідно з п. 6 постанови ВСУ позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. В даному випадку, позивачем не доведено поширення недостовірної інформації та порушення внаслідок такого поширення особистих немайнових прав. В даному випадку права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення позивача до суду, відповідачами не було порушено. Відтак, позивачем у відповідності до п.п.а,б п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 не доведено усього юридичного складу правопорушення оспорювані висловлювання хоч і стосуються позивача, але в контексті виловлювань журналістів «здійснює значний вплив та є давнім другом [PERSON]» по відношенню до позивача не порушують його особисті немайнові права як законослухняного громадянина та не завдають шкоди відповідним особистим його немайновим благам, чи перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, відтак спростуванню в розумінні вимог ст..ст.277, 278 ЦК України не підлягає. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За умовами п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1, згідно з положеннями ст..277 ЦК і ст.ст.12, 81 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На думку суду, позивачем в судовому засіданні не доведено, що уся поширена відповідачами у викладеному ними тексті у позові у наведеному контексті в цілому порушує особисті немайнові права позивача або завдала шкоди його особистим немайновим благам, а оціночні судження спростуванню не підлягають. Відтак, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов»язання відповідачів опублікувати спростування вказаної вище інформації щодо позивача, оскільки підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання інформації неправомірною суд не вбачає. Підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивача коштів моральної шкоди суд не вбачає з огляду на відсутність встановленого судом порушення його права з боку відповідачів. Крім того, у відповідності до вимог п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed