Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом та зазначив, що перебував у шлюбі зі [PERSON] з 1988 року. Фактично сімя розпалась у 2004 році, і з цього часу вони сумісно не проживали. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.12.2005 р. їх шлюб було розірвано. 21.02.2006 року у [PERSON] народилась дитина [PERSON]. 02.07.2014 року [PERSON] померла, і тільки після її смерті він дізнався, що був записаний батьком [PERSON]. За життя жодних претензій до нього щодо матеріального забезпечення сина [PERSON] не предявляла. Оскільки в дійсності він батьком дитини не є, просив визнати це судом та зобовязати відповідача виключити відомості про його батьківство з актового запису про народження [PERSON]. У судовому засіданні позивач підтримав позов, посилаючись на наведені у ньому обставини. Відповідач свого представника у судове засідання не направив, подав заяву, у якій повідомив, що державна реєстрація народження дитини проведена відповідно до п.2 ст.122 СК України та абзацу 1.2 пункту 20 розділу 1 глави Ш "Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні", затверджених наказом Міністерства юстиції України від 24.12.2010 року №3307/5, та просив розглядати справу у відсутності свого представника. Представники третіх осіб за довіреностями: [PERSON] Центру соціально-психологічної реабілітації дітей "Злагода" та [PERSON] і [PERSON] - Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради позов підтримали. Для захисту прав [PERSON] суд залучив до участі у справі прокурора, який позов також підтримав. Вислухавши сторони та осіб, що беруть участь у справі, а також дослідивши її матеріали, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, на підставі такого. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 того ж Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.12.2005 року судом встановлено, що позивач та [PERSON] перебували у шлюбі з 01.09.1988 року, який був розірваний зазначеним рішенням суду. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії №1-ОК №313322, виданим 08.07.2014 року відділом РАЦС Білоцерківського МРУЮ Київської області, [PERSON] померла 02.07.2014 року. Як пояснив представник третьої особи Центру соціально-психологічної реабілітації дітей "Злагода", [PERSON] був поміщений до центру на підставі акту міліції від 04.07.2014 року, і з того часу перебуває у зазначеній установі. Як вбачається зі свідоцтва про народження серії 1-ОК №029094, виданого 16.03.2006 року відділом РАЦС Білоцерківського МРУЮ Київської області, [PERSON] народився 21.02.2006 року, батьки: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до частини другої статті 122 СК України, дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу, походить від подружжя. Виходячи з презумпції батьківства, тягар доказування покладається на того з батьків, хто його оспорює. Згідно з п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. Згідно з висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Управління МВС України у Вінницькій області [PERSON] від 27.04.2015 р. №116, біологічна спорідненість між позивачем та [PERSON] виключається. Однак суд не бере до уваги зазначений висновок, на підставі такого. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 р. №8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах", при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен зясувати, чи було додержано вимоги законодавства при проведенні експертизи. За змістом п.п.9.2 п.9, п.п.10.2 п.10, п.15 "Інструкції про призначення та проведення судових експертиз", затвердженої наказом МЮ України від 08.10.1998 р. №53/5, обєкти дослідження подаються експертній установі органом, який призначив експертизу; самостійно збирати матеріали, які підлягають дослідженню, експерту забороняється; у разі необхідності експерт має право порушити клопотання про надання матеріалів, необхідних для вирішення поставлених питань. Однак клопотання про надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи, експерт перед судом не порушував, про необхідність явки осіб для відбору зразків суду не повідомляв. Як вбачається з акту відбирання зразків букального епітелію для проведення молекулярно-генетичної експертизи від 05.03.2015 р., відбір зразків був проведений експертом [PERSON] у позивача та дитини, яка була доставлена [PERSON], котру в акті експерт зазначив як особу, у якої відібраний зразок букального епітелію. Як пояснила представник центру "Злагода", зазначена особа працівником центру реабілітації не є. Суд вважає, що при проведенні експертизи експерт не дотримався вимог п.п.9.2, 10.2 вказаної вище Інструкції, а тому, враховуючи конфлікт інтересів між дитиною та її законним представником, висновок експерта від 27.04.2015 р. № 116 відповідно до ч.1 ст.59 ЦПК України суд вважає недопустимим доказом як такий, що одержаний з порушенням встановленого законом порядку. На підставі наведених норм та встановлених обставин, а також враховуючи, що інших належних та допустимих доказів позивач суду не надав, суд вважає позовні вимоги недоведеними, а тому у задоволенні позову відмовляє.

Outcome: dismissed