Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що в період часу з 27.01. 2012 року по 15.09. 2014 року перебував у трудових правовідносинах із відповідачем. 15 вересня 2014 року позивача було звільнено з ПАТ "Азовзагальмаш" на підставі ст. 38 КЗпП України. Також зазначив, що на час звільнення роботодавець не сплачував йому заробітну плату з липня 2014 року, після звільнення позивач не отримав усі належні йому виплати при звільненні, а отримав усі належні виплати лише тільки 22 травня 2015 року. Також в обґрунтування моральної шкоди зазначив, що внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати було порушено нормальний уклад його життя, що призвело до душевних страждань, та, як наслідок, потребування зусиль для організації свого життя. Просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку з липня 2014 року по день фактичного розрахунку, тобто 22.05. 2015 року у розмірі 9460 гривень, а також моральну шкоду у розмірі 2000 гривень, та стягнути судовий збір. Під час судового розгляду представник позивача збільшила розмір позовних вимог та просила суд стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] суму середнього заробітку за час затримки виплати належних сум за період з 16 вересня 2014 року по 22 травня 2015 року у розмірі 23251,54 гривень. В судове засідання представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, надала суду письмову заяву, в якій підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні, просила провести розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача ПАТ "Азовзагальмаш" Солошенко О.М., яка діє на підставі довіреності, в судове засідання в судове засідання не з"явилась, надавши заперечення проти позову, в яких посилалась на те, що сума заборгованості по заробітній платі підприємства перед позивачем була сплачена 22 травня 2015 року. В останній робочий день 15.09. 2014 року позивач [PERSON] не працював, а тому нарахування таких виплат необхідно проводити не пізніше наступного дня після пред'явлення працівником вимог про розрахунок. Також зазначила, що позивач не надав суду доказів того, що звертався до ПАТ "Азовзагальмаш" з вимогою про виплату заробітної плати та всупереч положенням ст. 60 ЦПК України позивач не надав розрахунку середнього заробітку. Позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди взагалі не доведені позивачем. В задоволенні позовних вимог [PERSON] просила відмовити у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивач в період з 27 січня 2012 року по 15 вересня 2014 року працював в ПАТ "Азовзагальмаш". 15.09.2014 року позивача звільнено з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. (а.с.12-14) З довідки № 238/ро-511 від 17.08. 2015 року, виданої відповідачем, слід, що заборгованість підприємства по заробітній платі перед позивачем [PERSON] у розмірі 5033,35 гривень (з урахуванням утриманих податків та зборів) була виплачена 22 травня 2015 року, а також виплачена сума компенсації за затримку у виплаті заробітної плати у розмірі 2009,64 гривень. (а.с.30) Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено та визнано відповідачем в своїх запереченнях, що відповідачем при звільненні [PERSON] не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 5033,35 гривень, у тому числі компенсація за невикористану відпустку у розмірі 2639,40 гривень, з урахуванням утриманих податків та зборів, яка була виплачена 22.05.2015 року. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція міститься у Постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Також, аналіз наведених норм матеріального права дає суду підстави для висновку про те, що передбачений ч. 1 ст. 177 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому, визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Стосовно визначення дати, з якої повинно бути обраховано середній заробіток, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності позивача в день звільнення на роботі, а саме 15 вересня 2015 року, оскільки з графіку беззаперечно такий висновок зробити не можливо. З листа, наданого відповідачем про розшифровку позначок, позначка "М" означає відсутність робітника на роботі.(а.с.78) В той самий час, з заяви представника позивача [PERSON] вбачається, що позивач в день звільнення перебував на робочому місці, отримував оригінал трудової книжки, що підтверджується журналом реєстрації видачі трудових книжок, а підприємство перебувало в простої. (а.с.55-56) Крім того, на ухвалу суду щодо витребування таких відомостей для підтвердження або спростування зазначених відомостей, відповідач жодного документу не надав, тобто ухвала суду про витребування доказів була проігнорована відповідачем та не виконана, а тому суд вважає, що середній заробіток повинен бути обрахований з дати звільнення позивача, оскільки не можна зробити беззаперечного висновку про відсутність позивача на роботі 15.09.2015 року. Перевіряючи правильність виконаного позивачем розрахунку, а саме за період, за який підлягає стягненню середній заробіток - з 16 вересня 2014 року по 22 травня 2015 року у розмірі 23251,54 гривень, суд не може з ним погодитись, оскільки розрахунок здійснений з порушенням положень Постанови КМУ № 100 від 08.02. 1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". Отже визначаючи кількість днів, за яких необхідно провести нарахування середнього заробітку, суд виходить з положень п. 8 Постанови КМУ № 100 від 08.02. 1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", за яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством,календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. З табелю обліку робочого часу позивача [PERSON] вбачається, що кількість робочих днів за липень 2014 року -15 днів, а за серпень 2014 року - 16 днів, що в сукупності становить 31 день, а середньомісячне число робочих днів становить 15,5 днів. ((15днів + 16 днів) :2=15,5 днів.) З довідки-розрахунку № 238-04-527 від 17.08.2015 року, наданої відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить 185,98 гривень, з якою суд погоджується. Визначаючи кількість днів за час затримки в розрахунку, суд виходив з того, що з жовтня 2014 року по квітень 2015 року включно час затримки розрахунку становить 7 повних місяців. Обраховуючи неповний місяць вересень 2014 року, з 16.09. 2015 року, календарних днів - 15, а в травні 2015 по день фактичного розрахунку - 21 день, тобто сумарна кількість днів становить 36 днів, що дає підстави вважати що загальний час затримки розрахунку 8 повних місяців та 5 днів. Тобто, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 23061,52 гривні, які обраховані наступним чином: 8 місяців х 15,5 днів (середньомісячне число робочих днів), що дорівнює 124 робочим дням за час затримки розрахунку. Та 124 дні х 185,98 гривень (середньоденна заробітна плата), що дорівнює 23061,52 гривень, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд враховує,ю що протягом тривалого часу після звільнення позивач майже 8 місяців не отримував повний та остаточний розрахунок по заробітній платі, отже, в результаті порушення відповідачем трудових прав позивач зазнав моральних страждань. За положенням ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин, враховуючи глибину та тривалість моральних страждань, на які посилається позивач, засади розумності і справедливості, суд вважає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 гривень є достатньою сумою для компенсації завданої шкоди, а тому позовні вимоги задовольняє частково. Щодо позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь судового збору, то суд зазначає, що понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню у тому випадку, коли підтверджені документально. Оскільки Законом України "Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору, то підстав для задоволення позовних вимог в цій частині у суду немає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, оскільки позивача звільнено від сплати, суд відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі передбаченої ставки судового збору за позовні вимоги майнового характеру, відповідно до Закону України "Про судовий збір" у розмірі 243,60 гривень, а також позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 243,60 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial