Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась з позовом до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» (надалі за текстом - відповідач), треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про стягнення надміру сплачених коштів та визнання припиненими зобов`язання. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 22.02.2007 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є відповідач, було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11120993000 (далі - кредитний договір). Відповідно до умов кредитного договору, відповідач надав позивачу кредит у формі поновлюваної кредитної лінії у сумі ліміту 80000 доларів США. Позивач зазначила, що в межах суми кредитної лінії вона отримала кредитні кошти у розмірі 56000 доларів США та повернула отримані кошти разом із сплаченими процентами в повному обсязі, що свідчить про виконання нею умов кредитного договору повністю. Також, позивач стверджувала про те, що нею було здійснено переплату по кредитному договору в розмірі 58328,69 доларів США, яка підлягає стягненню з відповідача. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07.02.2019 року відкрито провадження по справі, призначено судове засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву. Представник відповідача подав до суду письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог, які суд розцінює як відзив на позов, у яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. Крім того, представником відповідача до суду подано відзив на клопотання про повторне долучення копій документів належної якості. Згідно поданого відзиву, представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач отримала 96500 доларів США, кредит повністю не повернуто, відповідно, відсутні підстави для припинення зобов`язань та для стягнення надмірно сплачених коштів, крім того, звернула увагу та не, що позивачем пропущений строк позовної давності на звернення до суду. Представником позивача подано письмові пояснення, у яких наголошено про те, що позивач вчасно звернулася до суду із даним позовом, тому підстав для відмови у задоволенні позовних вимог немає. У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та письмових поясненнях. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Разом із тим, представник відповідача подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на лікарняному. Вирішуючи заяву про відкладення розгляду справи, суд бере до уваги наступне. За змістом ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії»). Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» та «Нун`єшДіаш проти Португалії»). Вирішуючи питання про можливість відкладення розгляду справи суд приймає до уваги те, що межі відкладення розгляду справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). У свою чергу, суд не вбачає об`єктивних підстав для задоволення вказаної заяви, оскільки розгляд справи проходить вже досить тривалий час. Крім того, свою позицію щодо заявленого позову відповідач висловив у відзиві, який міститься в матеріалах справи. Відтак, суд доходить висновку, що у задоволенні заяви про відкладення судового засідання необхідно відмовити. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 22 лютого 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є відповідач, та позивачем укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11120993000 (т.1, а.с.14-17). Згідно п.1.1. Кредитного договору Банк зобов`язується надати Позичальнику, а озичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) у формі поновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлювальної кредитної лінії, що дорівнює 80 000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п.1.2.1. Кредитного договору надання кредиту здійснюється у термін, зазначений в заяві Позичальника (наданій до Банку за формою згідно Додатку № 1 до Договору), але в будь-якому випадку не раніше 22.02.2007 року. Пунктом 1.2.2. Кредитного договору передбачено, що Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток № 2 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 22.02.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного Банком терміну( достроково) відповідно до умов розділу 11 цього Договору на підставі будь-якого з п.п.2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. Договору. Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи, та інші платежі згідно умов Договору на рахунок № [NUMBER] в АКІБ «УкрСиббанк». Кредит вважається повернутим в разі зарахування грошових коштів спрямованих на погашення кредиту в повному обсязі на рахунок Банку, зазначений у цьому пункті Договору. Згідно п.1.3.1. Кредитного договору за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13% річних. Відповідно до п.1.3.4. Кредитного договору строк сплати процентів встановлено з 01 по 22 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти. У п.1.3.3. Кредитного договору, вказано, що при цьому проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надані Банком Позичальником і які ще не повернуті останнім у власність Банку відповідно до умов Договору. 22 лютого 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 11120993000 був укладений Договір іпотеки № 48080, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. за реєстровим номером 440, між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач, як іпотекодержателем, та позивачем, як Іпотекодавцем-1, [PERSON] , як Іпотекодавцем-2, [PERSON] , як Іпотекодавцем-3, квартири, що складається з 2 кімнат, загальною площею 44,30 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та є власністю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.33-36). 22 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір поруки № 98042 (т.1, а.с.29-31). 22 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір поруки № 97869 (т.1, а.с.25-27). 16 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Договору іпотеки № 48080 від 22 лютого 2007 року (т.1, а.с.37). 16 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 11120993000 від 22 лютого 2007 року, за якою сторонами було досягнуто домовленості щодо зміни суми ліміту поновлювальної кредитної лінії до 96 500 доларів США, що дорівнює еквіваленту 487 325 гривень 00 копійок за курсом Національного банку України на день укладання цього договору (т.1, а.с.21). 16 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] були укладені додаткові угоди № 1 до Договорів поруки (т.1, а.с.28, 32). На виконання умов кредитного договору № 11120993000 від 22 лютого 2007 року [PERSON] було отримано грошові кошти в сумі 56000 доларів США у межах поновлювальної кредитної лінії та у вигляді двох траншів, про що свідчать заява про видачу готівки № 40 на суму 21 тис. доларів США та заява про видачу готівки № 11 на суму 35 тис. доларів США (т.1, а.с.38, 39). Згідно квитанцій № 25 від 20.03.2007 року; № 15 від 19.04.2007 року; № 79 від 21.05.2007 року; № 26 від 21.06.2007 року; № 9 від 18.07.2007 року; № 30 від 17.08.2007 року; № 34 від 21.09.2007 року; № 27 від 10.10.2007 року; № 15 від 22.11.2007 року; № 16 від 21.12.2007 року; № 29 від 22.01.2008 року; № 76 від 20.02.2008 року; № 32 від 28.02.2008 року; № 13 від 21.03.2008 року; № 36 від 21.04.2008 року; № 19 від 22.05.2008 року; № 43 від 20.06.2008 року; № 37 від 21.07.2008 року; № 38 від 20.08.2008 року; № 46 від 17.09.2008 року; № 11 від 22.10.2008 року; № 22 від 19.11.2008 року; № 30 від 19.12.2008 року; № 115 від 20.01.2009 року; № 66 від 20.02.2009 року; № 9 від 24.03.2009 року; № 65 від 21.04.2009 року; № 13 від 21.05.2009 року; № 33 від 22.06.2009 року; № 46 від 21.07.2009 року; № 45 від 20.08.2009 року; № 76 від 21.09.2009 року; № 54 від 21.10.2009 року; № 74 від 23.11.2009 року; № 104 від 21.12.2009 року; № 21 від 22.01.2010 року; № 50 від 22.02.2010 року; № 56 від 22.03.2010 року; № 39 від 20.04.2010 року; № 177 від 25.05.2010 року, № 20 від 22.06.2010 року, № 45 від 22.07.2010 року, № 70 від 25.08.2010 року, № 57 від 21.09.2010 року, № 49 від 22.10.2010 року, № 24 від 22.11.2010 року, № 45 від 22.12.2010 року, № 45 від 21.01.2011 року, № 19 від 22.02.2011 року, № 14 від 22.03.2011 року, № 87 від 20.04.2011 року, № 37 від 18.05.2011 року, № 49 від 18.05.2011 року, № 266 від 20.06.2011 року, № 63 від 22.07.2011 року, № 126 від 22.08.2011 року, № 50 від 21.09.2011 року, № 75 від 20.10.2011 року, № 96 від 21.11.2011 року, № 6 від 22.12.2011 року, № 49 від 23.01.2012 року, № 33 від 22.02.2012 року, № 24 від 22.03.2012 року, № 60 від 19.04.2012 року, № 11 від 22.06.2012 року, № 93 від 23.07.2012 року, № 17 від 22.08.2012 року, № 20 від 20.09.2012 року, № 87 від 22.10.2012 року, № 25 від 22.11.2012 року, № 80 від 20.12.2012 року, № 105 від 21.01.2013 року, № 58 від 21.02.2013 року, № 26 від 22.03.2013 року, № 40 від 22.04.2013 року, № 41 від 22.05.2013 року, № 169 від 25.06.2013 року, № 52 від 22.07.2013 року, № 40 від 22.08.2013 року, № 68 від 23.09.2013 року, № 26 від 22.10.2013 року, № 11 від 22.11.2013 року, № 51 від 20.12.2013 року, № 91 від 21.01.2014 року, № 146 від 24.02.2014 року, № 181 від 24.03.2014 року, № 59 від 29.04.2014 року, № 40 від 30.05.2014 року, № 87 від 20.06.2014 року, № 31 від 22.07.2014 року, № 82 від 21.08.2014 року, № 125 від 22.09.2014 року, № 74 від 22.10.2014 року, № 53 від 26.11.2014 року, № 87 від 25.12.2014 року, № 74 від 27.01.2015 року, № 105 від 19.02.2015 року зазначені кошти разом із відсотками були повністю сплачені позивачем на користь відповідача, що підтверджується відповідними квитанціями. Крім того, відповідно до зазначених квитанцій у позивача утворилась переплата між фактично отриманими та повернутими коштами у розмірі 57034,26 долари США (т.1, а.с.46-97). 24.01.2017 року позивачем направлено на адресу відповідача вимогу щодо повернення надміру сплачених коштів у розмірі 58868,69 доларів США протягом 7 робочих днів з моменту отримання вимоги, яку відповідач отримав 02.02.2017 року (т.1 а.с.40-42). Відповіді на зазначений лист позивач не отримала. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась з даним позовом до суду. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Стаття 1212 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Згідно з ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Так, згідно матеріалів справи, позивачем було отримано 56 000 доларів США кредитних коштів в межах ліміту поновлювальної кредитної лінії у вигляді двох траншів: у розмірі 21 000 доларів США, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № 40 та у розмірі 35 000 доларів США, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № 11. У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач, звернулося до суду з позовом до позивача та третіх осіб у даній справі. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року у справі №7552284/16 у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено. Зазначене Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту перерахування коштів на рахунок позичальника, отримання таких коштів позичальником. Надана позивачем виписка по кредитному договору містить розбіжності щодо дати зарахування коштів на рахунок позичальника, при цьому, банк не надав меморіальні ордери про перерахування коштів, заяви на видачу готівки, посилаючись на їх знищення, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено, Рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що банк не надав розрахунку та доказів на спростування доводів позичальника щодо погашення заборгованості, отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково, Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд. Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд не врахував пункт 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), згідно з яким виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту; судом не встановлено, яку суму кредитних коштів [PERSON] отримала від ПАТ «УкрСиббанк» на виконання умов кредитного договору та додаткової угоди до нього, а також, яку суму кредиту та процентів вона сплатила на користь банку. Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення, Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року залишено без змін. Судове рішення апеляційної інстанції мотивоване тим, що Рішення місцевого суду відповідає вимогам закону, при його ухваленні повно і всебічно встановлено обставини справи та не допущеного неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 755/2284/16 касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишено без задоволення, а Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року - без змін. Таким чином, із зазначеного Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.02.2016 року у справі №755/2284/16, яке залишене без змін Постановою Київського апеляційного суду від 23.01.2019 року і Постановою Верховного Суду від 11.09.2019 року вбачається, що кредитні кошти у розмірі 56 000 доларів США були повністю сплачені позивачем на користь відповідача, що також підтверджується відповідними квитанціями. Крім того, суд зазначає, що даним преюдиційним судовим рішенням визначено, що позивач повністю виконала кредитні зобов`язання та інших коштів від відповідача не отримувалав. Ураховуючи викладене, оскільки зобов`язання, що виникли у позивача на підставі договору про надання споживчого кредиту від 22.02.2007 року були виконані нею у повному обсязі, а строк дії договору закінчився 22.02.2017 року, то зобов`язання за вказаним договором є такими, що припинені їх повним та належним виконанням позивачем. Суд критично ставиться до посилання відповідача на виписку з особового рахунку [PERSON] , як на доказ, який підтверджує наявність у позичальника заборгованості за кредитним договором, оскільки вказана виписка не є належним та допустим доказом, крім того Постановою Верхового Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 755/2284/16 встановлено, що вказана виписка не може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій. Судом також враховані висновки Верховного Суду, що викладені у Постанові Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 755/1990/19 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання договору іпотеки припиненим, а саме що позивач повністю та належно виконала свої зобов`язання перед відповідачем. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до вимог ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовими рішенням не підлягають доказуванню, а також не можуть бути спростовані про розгляді іншої справи. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили. Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів". Таким чином, судові рішення у справах № 755/2284/16 та № 755/1990/19 не можуть бути поставлені під сумнів, а рішення у даній справі, не може суперечити цим рішенням. Так, судом встановлено факт повернення позивачем грошових коштів відповідачу у розмірі 67739,94 доларів США, що складається з 56000 доларів США за основним боргом та 11739,94 доларів США за нарахованими процентами, та, відповідно, повного виконання позивачем зобов`язань згідно договору про надання споживчого кредиту № 11120993000 від 22 лютого 2007 року, що підтверджується вказаними вище доказами. В свою чергу, за період з 20.03.2007 року по 19.02.2015 року позивач сплатила на користь відповідача 124774,20 доларів США, що підтверджується копіями квитанцій, наявними в матеріалах справи. Разом із тим, суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 58328,69 доларів США. У той же час, матеріалами справи підтверджується, що позивач сплатила на користь відповідача за відсутності договірних відносин суму надміру сплачених коштів у розмірі 57034,26 доларів США (124 774,20 доларів США - 67 739,94 доларів США). Таким чином, оскільки зобов`язання, що виникли у позивача на підставі договору про надання споживчого кредиту № 11120993000 від 22 лютого 2007 року були виконані останньою в повному обсязі, при цьому строк дії Договору про надання споживчого кредиту закінчився 22.02.2017 року, то зобов`язання за вказаним договором є такими, що припинені у зв`язку з їх повним та належним виконанням. Cуд зауважує, що сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас, сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема, переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору. Аналогічна правова позиція викладена і в Постановах Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 920/169/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6611/19, від 15 травня 2019 року у справі № 924/811/18, від 24 лютого 2020 року у справі № 911/1036/19. Враховуючи викладене, відповідач набув грошові кошти в сумі 57034,26 доларів США за рахунок позивача не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза межами договору про надання споживчого кредиту № 11120993000 від 22 лютого 2007 року, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад суму боргу, який погашений. Відповідно, зобов`язання щодо повернення цих грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто є окремим від зобов`язань, які виникають з договору про надання споживчого кредиту № 11120993000 від 22 лютого 2007 року. Звертаючись до суду із позовом позивач стверджувала про те, що нею було здійснено переплату по кредитному договору в розмірі 58328,69 доларів США. Разом із тим, як зазначалось судом раніше, в матеріалах справи містяться квитанції, відповідно до яких у позивача утворилась переплата між фактично отриманими та повернутими коштами лише у розмірі 57034,26 доларів США (т.1, а.с.46-97). Інших доказів, які могли б підтверджувати переплату здійснену позивачем у розмірі 1294,43 доларів США (58328,69 доларів США - 57034,26 доларів США), матеріали справи не містять. Зважаючи на наведене вище, суд доходить висновку про порушення прав позивача та про наявність зобов`язання відповідача повернути позивачу грошові кошти, отримані без достатньої правової підстави в сумі 57034,26 доларів США. Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Так, в обґрунтування застосування строків позовної давності представник відповідача зазначив, що позивач просить стягнути з банку кошти, сплачені за період з 20.03.2007 року по 19.02.2015 року, хоча звернувся з позовом у лютому 2019 року, тобто, поза межами трирічного строку позовної давності. Суд не може погодитися з доводами сторони відповідача, з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно зі ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. За правилам, встановленим ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Статтями 253-255 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Відповідно до ст. 124 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (абзац другий частини п`ятої статті 261 ЦК України), тобто після закінчення: або передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред`явлення вимоги; або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов`язання. Виняток з цього правила становлять випадки, коли із закону або з договору випливає обов`язок негайного виконання зобов`язання: у такому разі перебіг позовної давності починається від дня пред`явлення вимоги кредитором. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п.22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст. 18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, виходячи з вищенаведеного, суд доходить висновку, що свобода договору при укладенні договору про надання споживчого кредиту № 11120993000 від 22 лютого 2007 року, не є абсолютною та обмежується спеціальними нормами законодавства у сфері споживчого кредитування. За таких умов, сторони кредитного договору не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, оскільки, урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним (правовий висновок Верховного Суду України зроблений у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-52цс13). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та ст.ст.11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора, щодо неухильного дотримання вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно із п. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відтак, беручи до уваги приписи п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних спав №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в системному зв`язку зі ст. ст. 11, 19, ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» суд констатує, що в їх змісті законодавцем визначено чіткі критерії і обставин умислу, які з вини кредитора (банку) у будь-якому разі порушують права споживача внаслідок умисних дій/бездіяльності банку та є нечесною підприємницькою практикою, якими зокрема, є: порушення права споживача на свободу вибору продукції при реалізації продукції будь-яким чином; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином. Слід зазначити, що у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), зокрема зазначено, що для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Пунктом 9.9. договору про надання споживчого кредиту від 22 лютого 2007 року, укладеного між позивачем та відповідачем було передбачено, що банк самостійно веде облік та здійснює розрахунки заборгованості позичальника. Так, судом встановлено, що з 2007 по 2015 роки позивач виконувала вимоги банку, та вносила відповідні платежі, що підтверджується копіями квитанцій, які наявні в матеріалах справи, а 08.09.2016 року, під час розгляду Дніпровським районним судом м. Києва справи №755/2284/16 за позовом відповідача до позивача та третіх осіб, про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11120993000 від 22.02.2007 року, позивач дізналась про неналежність розрахунків відповідача, та про те, що відповідачем було знищено первинні документи за договором про надання споживчого кредиту № 11120993000 від 22.02.2007 року, що з урахуванням п.п. 220, 675, 676 розділу 2 «Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 08.12.2004 року № 601, свідчить про порушення її прав з боку відповідача та про повне виконання позивачем зобов`язань по договору про надання споживчого кредиту. 24.01.2017 року позивач було направлено на адресу відповідача вимогу щодо повернення надміру сплачених коштів у розмірі 58868,69 доларів США протягом 7 робочих днів з моменту отримання вимоги, яку відповідач отримав 02.02.2017 року, що підтверджується матеріалами справи. Протягом 7 робочих днів відповідач надміру сплачені кошти не повернув, чим порушив права [PERSON] , яка з 14.02.2017 отримала право на звернення до суду в позовом про стягнення надміру сплачених коштів. Позивачем позовну заяву здано на пошту 02.02.2019 року, що підтверджується відміткою на конверті "Укрпошта". Відтак, суд доходить висновку, що строк позовної давності для звернення позивачем до суду з даним позовом не пропущено. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 10373,40 грн., що підтверджено квитанціями, які міститься у матеріалах справи. Судом було задоволено майнову вимогу частково. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 10160,25 грн.

Outcome: partial