Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з зазначеною позовною заявою, в якій, з урахуванням уточненої заяви, просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS], а саме: 1) Виділити їй в користування кімнату площею 15,0 кв.м. для проживання; 2) Виділити в користування [PERSON] кімнату площею 14,5 кв.м. для проживання; 3) Виділити в користування [PERSON], кімнату площею 15,3 кв.м. для проживання; 4) Залишити в загальному користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON] кухню площею 8,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., вбиральню площею 0,9 кв.м., коридор площею 5,0 кв.м., мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачами є співвласниками вказаної вище квартири, на даний час між ними існують суперечки щодо порядку користування житловим приміщенням, у зв'язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд встановити порядок користування квартирою. У судове засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, звернувшись до суду із клопотанням про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги у повному обсязі. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином, звернувшись до суду із клопотанням про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. У судове засідання представник третьої особи Житлово-будівельного кооперативу "Дарницький - 12", не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Суд перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної спільної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях, що підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 27 січня 2000 року, виданого Українською біржею "Десятинна" (а.с. 11). Відповідно довідки Житлово-будівельного кооперативу "Дарницький-12" №8 від 14.03.2016р. виданої [PERSON] в тому, що вона дійсно мешкає у [ADDRESS], на цій житловій площі проживають 2 особи: [PERSON], [PERSON] (а.с. 10). За зверненням до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи судом отримана інформація про місце проживання (перебування) відповідачів за вищезазначеною адресою (а.с. 16-17). Відповідно до відомостей Технічного паспорта на квартиру, що знаходиться у власності, вищезазначена квартира складається з 3 кімнат жилою площею 44,8 кв.м.: 1-а кімната - 14,5 кв.м., 2-а - 15,3 кв.м., 3-я - 15,0 кв.м., кухні площею - 8,0 кв.м., вбиральні (сполученої) - 0,9 кв.м., ванної кімнати - 2,0 кв.м., коридору - 5,0 кв.м. (а.с. 12-13). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ч. 1 п. 14 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»:- "квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов". Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Учасники спільної часткової власності вправі визначити порядок користування спільною річчю. Якщо об'єктом спільної власності є квартира, установити, хто і яким приміщенням буде користатися. Учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю (ч. 1 ст. 358 ЦК). Учасники спільної часткової власності здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Однак у випадку розбіжностей щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном це питання за позовом кожного з власників може вирішити суд. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ці норми регулюють саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування квартирою кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина квартири з урахуванням його частки в праві спільної власності на квартиру. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Таким чином, установлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України суд враховує висновки Верховного суду України, викладені у правовій позиції у справі №6-12цс13 від 03 квітня 2013 року. Тому суд вважає, що передача у користування позивачу та відповідачам конкретних частин квартири, з урахуванням часток сторін у праві спільної власності на квартиру з виділенням у користування кімнат, визначених судом, які не точно відповідають належним співвласникам часткам, не припиняє право спільної часткової власності сторін на це майно, а тому, враховуючи фактичні дані та встановлені обставини цієї справи, у даному конкретному випадку є можливою та справедливою. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, приймаючи до уваги визнання позову відповідачами за наявності для того законних підстав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовна заява підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved