Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

В жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що 20 грудня 1994 року органом приватизації радгоспу "Воронівка" видано свідоцтво на право власності на житло за яким в спільну сумісну власність позивача та його дружини - [PERSON] передано квартиру [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входить частка в спірній квартирі. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, який у встановленому порядку прийняв спадщину, проте нотаріус відмовляє йому в оформленні спадкових прав щодо спірного майна в зв`язку з відсутністю оригіналу документа, що підтверджує належність спірного майна спадкодавцю, який є втраченим. Враховуючи вказані обставини, в тому числі відсутність об'єктивної можливості отримати дублікат правовстановлюючого документа для підтвердження свого права на майно та оформлення спадщини, а тому позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], як набуту ним в порядку приватизації, а також право власності на 1/2 частку цього майна в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача - Воронівської сільської ради Вознесенського району Рабко О.М. в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з підстав, передбачених ст. 174 ЦПК України, оскільки визнання представником відповідача позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що 20 грудня 1994 року органом приватизації радгоспу "Воронівка" видано свідоцтво на право власності на житло за яким в спільну сумісну власність позивача та його дружини - [PERSON] передано квартиру [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входить частка в спірній квартирі. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, який у встановленому порядку прийняв спадщину, проте нотаріус відмовляє йому в оформленні спадкових прав щодо спірного майна в зв`язку з відсутністю оригіналу документа, що підтверджує належність спірного майна спадкодавцю, який є втраченим. На час розгляду справи у [PERSON] відсутня об'єктивна можливість отримати дублікат правовстановлюючого документа для підтвердження свого права на майно та оформлення спадщини. Проте факт належності подружжю [PERSON] спірного майна повністю підтверджується: - копією свідоцтва на право власності на житло від 20 грудня 1994 року, виданого органом приватизації радгоспу "Воронівка" (а.с. 36); - довідками КП Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації" (а.с. 8, 35). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦК України). Відповідно до абз. 3 п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22 грудня 1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, видкритті після нього спадщини тощо. В той же час згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Разом з тим згідно п.п. 4, 5 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відносини спадкування між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України (1963 року), чинного на час відкриття та прийняття спадщини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За загальним правилом, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та які не припинилися з його смертю. З положень ст. 548 ЦК України (1963 року) вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України (1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він подав відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинив дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спдковим майном. Як встановлено судом, [PERSON], як співвласник спірної квартири, втратив правовстановлюючий документ на майно та позбавлений можливості отримати його дублікат. З цих же підстав позивач, як спадкоємець першої черги за законом, який належним чином прийняв спадщину, звернувшись до нотаріальної контори з відповідною заявою, не може оформити спадкові права після смерті дружини. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину або мають право на її обов'язкову частку після смерті [PERSON], судом не виявлено. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд вбачає підстави для захисту прав позивача обраним ним способом.

Outcome: approved