Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства інфраструктури України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 18 жовтня 2011 року між ним та відповідачем було укладено контракт, згідно якого він був призначений керівником (генеральним директором) ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», строк дії контракту з 28 жовтня 2012 року по 28 жовтня 2015 року. Зазначив, що в період з 02 вересня 2014 року по 22 жовтня 2014 року включно на підприємстві проводився позаплановий аудит відповідності та фінансовий аудит діяльності ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», на період проведення даного аудиту його було відсторонено від виконання службових обов'язків з управління Підприємством, зі збереженням заробітної плати. Вказав, що наказом №201-О Міністерства інфраструктури України його було звільнено з посади Генерального директора ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України з підстав, передбачених Контрактом, а саме - п.п. 1, 6, 6-1, 7, 8, підпунктами й), л), м) п. 26 контракту та Доповідна записка Управління внутрішнього аудиту Мінінфрастуктури від 21.10.2014 року. Позивач посилався на те, що його звільнення з роботи є незаконним з огляду на те, що відповідачем були порушені п.п. 6.15, 6.16 Порядку організації та проведення аудиту, оскільки його не було проінформовано про хід та результати аудиту, не запрошено для обговорення (ознайомлення) проекту аудиторського звіту, а тому він не міг вплинути, опротестувати або заперечити будь-які факти викладені в звіті, з якими він не погоджується взагалі та він позбавлений можливості аргументувати причини свого звільнення, окрім тих, що зазначені у Доповідній записці. Крім того, позивач вказав, що його звільнення відбулося з порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки саме з 22 жовтня 2014 року (момент звільнення) він перебував на лікарняному. Також зазначив, що у результаті незаконного звільнення, йому не було нараховано середньомісячну заробітну плату, а тому при поновленні його на раніше займаній посаді, відповідач зобов'язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Посилаючись на те, що дії відповідача щодо незаконного звільнення його з роботи, позбавили його права на працю, призвели до того, що він сильно переживав і страждав з цього приводу, втратив душевний спокій, а тому йому була завдана моральна шкода. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просив визнати його звільнення на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України незаконним, поновити його на посаді Генерального директора ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 22 жовтня 2014 року та стягнути моральну шкоду у сумі 5 тис. грн. 00 коп. У судовому засіданні 11 лютого 2015 року, ухвалою Подільського районного суду м. Києва, не виходячи до нарадчої кімнати, було залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України». У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з тих же підстав, просив їх задовольнити. Пояснив, що позивач належним чином виконував свої трудові обов'язки на посаді керівника Підприємства. Відповідач всупереч вимогам трудового законодавства звільнив позивача з роботи незаконно, в період перебування [PERSON] на лікарняному, не проінформував про хід та результати аудиту, не запропонував ознайомитися з проектом аудиторського звіту. Крім того, доповідна записка, на яку посилається відповідач як на підставу для звільнення, не можу бути допустимим доказом у справі, оскільки лише сам аудиторський звіт є офіційним документом, який може фіксувати порушення, вчинені позивачем, не було призначено аудиту ефективності. Вказав, що на момент видання наказу про звільнення [PERSON], у відповідача не було погодження Керівника Виконавчого органу КМР (КМДА), а тому звільнення відбулося без дотримання законодавчих вимог. Дії відповідача щодо незаконного звільнення негативно вплинули на моральний стан позивача, спричинили втрату нормальних життєвих зв'язків. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, відповідач законно, звільнив [PERSON], а тому відсутні будь-які правові підстави для поновлення останнього на роботі та стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в сумі 5 тис. гривень. Зазначив, що аудит було проведено у відповідності до Порядку організації та проведення аудиту, всі підстави звільнення позивача зазначені у наказі про звільнення. Крім того, вказав, що оскільки [PERSON] звільнено з підстав передбачених п. 8 ст. 36 КЗпП України (підстави передбачені контрактом), а не з підстав передбачених ст. 40, 41 КЗпП України, то відповідно положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України не застосовуються (т. 1 а.с. 51-56). Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість. Зазначила, що при звільненні [PERSON] було дотримано всі норми. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача та третьої особи, вивчивши матеріали справи оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що 18 жовтня 2012 року між позивачем та Міністерством інфраструктури України було укладено контракт № 32-ІІІ, згідно якого [PERSON] був призначений на посаду генерального директора ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», строк дії контракту з 28 жовтня 2012 року по 28 жовтня 2015 року. На підставі п. 2 зазначеного контракту у позивача як керівника підприємства виникли трудові відносини з Міністерством інфраструктури України (т. 1 а.с. 58-72). За положеннями ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі і матеріальна), умов матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін. Судом встановлено, що наказом в.о. міністра Міністерства інфраструктури України №201-О від 22 жовтня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади генерального директора ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України з підстав передбачених укладеним з ним контрактом, з достроковим його розірванням (т. 1 а.с. 88). Підставою для звільнення в наказі вказано: п. 8 ст. 36 КЗпП України, пункти 1, 6, 6-3, 7, 8, підпункти й), л), м) п. 26 контракту від 18.10.2912 року № 32-ІІІ, доповідна записка Управління внутрішнього аудиту Мінінфрастуктури від 21.10.2014 року № 45177/0/7-14. Як свідчать матеріали справи, міністром Міністерства інфраструктури України від 01 вересня 2014 року № 191-Г було видано наказ «Про проведення позапланового аудит відповідності та фінансового аудит діяльності ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», термін проведення аудиту було визначено з 02.09.2014 року по 13.10.2014 року (т.1 а.с. 73-74). 08 жовтня 2014 року наказом № 231-Г Міністерства інфраструктури України було продовжено термін позапланового аудиту відповідності та фінансового аудит діяльності ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» з 14.10.2014 року по 22.10.2014 року (т.1 а.с. 80-81). Як на підставу своїх вимог позивач посилався на те, що відповідачем було порушено Порядок організації та проведення внутрішнього аудиту, у зв'язку з ненаданням йому інформації про хід та результати аудиту, однак дані твердження [PERSON] спростовуються наступним. Відповідно до п. 6.15 Порядку організації та проведення внутрішнього аудиту в Мінінфраструктури України, Держспецтрансслужбі, Укрзалізниці, об»єднаннях, підприємствах, установах та організаціях, що належать до сфери управління Мінінфраструктури України, а також приватних акціонерних товариствах, функції з управління корпоративними правами щодо яких здійснює Мінінфраструктури України затверджений Наказом № 492 Міністерства інфраструктури України від 17 липня 2013 року - проект аудиторського звіту з рекомендаціями передається для ознайомлення відповідальним за діяльність у спільно узгоджені строки. Після ознайомлення проект аудиторського звіту та рекомендації обговорюються аудиторською групою та відповідальними за діяльність у спільно визначену ними дату. У пункті 1.3.8 даного Порядку визначено, що відповідальні за діяльність - це посадові особи підконтрольних суб'єктів, які безпосередньо відповідають за функції, процеси, що охоплюються внутрішнім аудитом. На час проведення позапланового аудиту [PERSON] з 02 вересня 2014 року було відсторонено від виконання службових обов'язків з управління державним підприємством із збереженням заробітної плати відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 01.09.2014 року № 165-О (т. 1 а.с. 84). Наказом Міністерства інфраструктури України від 01.09.2014 року № 166-О [PERSON] з 02.09.2014 року було призначено виконуючим обов'язки генерального директора ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» (т.1 а.с. 86). Отже, на час проведення перевірки відповідальним за діяльність підприємства у розумінні пункту 1.3.8 Порядку організації та проведення аудиту, був [PERSON], а не [PERSON], який був відсторонений від виконання службових обов'язків. Як пояснював у судовому засіданні представник відповідача, тому саме і [PERSON] у відповідності до п. 6.15 Порядку організації та проведення аудиту був переданий на ознайомлення проект аудиторського звіту з рекомендаціями. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що аудит було проведено відповідно до Порядку організації та проведення аудиту. Щодо проведення аудиту ефективності, то відповідно до п. 6.12 Порядку організації та проведення аудиту, проведення аудиту ефективності є правом, а не обов'язком відповідача. Як зазначив у судовому засіданні представник відповідача, оскільки висновки, що містяться в Аудиторському звіті свідчать про наявність належних підстав для звільнення позивача, то додатково проведення аудиту ефективності було вже не доцільним. Відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України передбачена така підстава припинення трудового договору як обставини, зазначені в контракті. У пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», з відповідними змінами і до поповненнями, надано роз'яснення, що вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Згідно з контрактом, який був укладений між позивачем та відповідачем, підставами звільнення керівника з посади та розірвання контракту з ініціативи Уповноваженого органу управління, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії є (п. 26 контракту): - пункт й) - у разі неефективного використання та збереження державного майна; - пункт л) - у разі невиконання Керівником затвердженого фінансового плану; - пункт м) - у разі невиконання Керівником показників неефективності використання державного майна і прибутку, показників майнового стану підприємства та показників преміювання. Відповідно до п. 1 контракту керівник зобов'язується безпосереднього і через адміністрацію державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» здійснювати поточне управління підприємством, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна. Пунктом 6, 6-3, 7 передбачено, що Керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво Підприємством, організує його виробничо-господарську, соціально-побутову діяльність, забезпечує виконання завдань Підприємства, передбачених законодавством, Статутом підприємства та цим Контрактом, забезпечує виконання затвердженого річного з поквартальною розбивкою фінансового плату підприємства, зобов'язується забезпечити виконання показників фінансового плану та показників ефективності використання державного майна і прибутку, майнового стану підприємства та показників преміювання згідно з додатком до контракту. У пункті 8 визначено обов'язки керівника Підприємства. Факт наявності порушень вищезазначених пунктів контракту [PERSON] описаний у доповідній записці Управління внутрішнього аудиту Мінінфраструктури від 21.10.2014 року № 45177/0/7-14, яка була складена за результатами проведення Аудиту (т. 1 а.с. 90-102). Листом від 22 жовтня 2014 року № 001-2217 Голова Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) В. Кличко погодив звільнення [PERSON] з посади генерального директора ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» (т. 1 а.с. 104). З акту про відмову від ознайомлення з наказом Мінінфраструктури від 22 жовтня 2014 року вбачається, що [PERSON] відмовився від ознайомлення з наказом про його звільнення під особистий підпис та отримав його копію (т.1 а.с. 105). В книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них міститься підпис позивача, який підтверджує факт видачі йому трудової книжки в день звільнення - 22 жовтня 2014 року (т. 1 а.с. 114-115). Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача було проведено відповідно до норм чинного законодавства, а тому правових підстав для задоволення позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає. Доводи позивача щодо звільнення його з порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки саме з 22 жовтня 2014 року (момент звільнення) він перебував на лікарняному, суд не приймає до уваги, у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом із тим зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пп. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються. Вказаний правовий висновок, викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Оскільки [PERSON] звільнено з підстав передбачених п. 8 ст. 36 КЗпП України (підстави передбачені контрактом), а не з підстав передбачених ст. 40, 41 КЗпП України, то відповідно положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України до правовідноси, які виникли між позивачем та відповідачем не застосовуються. Крім того, не підлягає задоволенню і позов у частині відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначав, що внаслідок незаконних дій відповідача, він страждав та втратив нормальні життеві зв'язки. Оскільки суду не надано доказів того, що діями відповідача були порушені законні права позивача, що призвело до його моральних страждань, то підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача 5 тис. грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди немає. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача було проведено відповідно до норм чинного законодавства, а тому правових підстав для задоволення позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди немає. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed