Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

Новомосковський міжрайонний прокурор Дніпропетровської області звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням останніх уточнень просив: визнати недійсним рішення Піщанської сільської ради № 66-34/V від 28 липня 2011 року "Про затвердження документації із землеустрою та передачі у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON]"; визнати недійсним Державний акт серії ЯЛ № 918043 від 17 червня 2011 року про право власності на земельну ділянку прощею 0,1000 га, кадастровий номер 1223285500:04:004:0274, за адресою: [ADDRESS], виданий [PERSON] зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №122320001000361; зобов'язати [PERSON] повернути у власність Піщанської сільської ради земельну ділянку прощею 0,1000 га, кадастровий номер 1223285500:04:004:0274, за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що проведеною Новомосковською міжрайонною прокуратурою перевіркою встановлено, що Піщанською сільською радою Новомосковського району рішення № 66-34/V від 28 липня 2010 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON]", яким передано у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га в [ADDRESS] прийнято незаконно, із перевищенням повноважень, без врахування наявності на земельній ділянці газопроводу середнього тиску, із земель водозахисної смуги та без належних правових підстав. На підставі зазначеного рішення Новомосковським міськрайонним відділом ДРФ ДП "Центр державного земельного кадастру" [PERSON], без належної перевірки видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 037235 від 20 жовтня 2010 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-10-126-01570. Отриману у власність земельну ділянку [PERSON] продала [PERSON], який в наступному продав її [PERSON], який в подальшому отримав державний акт серії ЯЛ № 918943, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 17 червня 2011 року за № 122320001000361. Вказує на те, що оскільки питання про надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га в с. Новоселівка Новомосковського району на сесії Піщанської сільської ради не розглядалося, зазначена земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади не з її волі і [PERSON] не мала права її відчужувати, тому ця земельна ділянка, має бути повернута до земельного фонду Піщанської сільської ради. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позові, просила їх задовольнити. Представник відповідача-1 позов визнав в повному обсязі, вказав на те, що на усунення порушень законодавства, за протестом Новомосковського міжрайонного прокурора (Піщанська сільська рада рішенням №11-4/VІ від 11 квітня 2011 року скасувала своє рішення № 66-34/V від 28 липня 2010 року "Про затвердження технічної документації та передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки, площею 0,10 га, розташованої в [ADDRESS] на території Піщанської сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд". Відповідач-2 та його представник заперечили проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що [PERSON] отримав право власності на земельну ділянку цілком законно, є добросовісним набувачем земельної ділянки, земельна ділянка ним була придбана за оплатним договором у [PERSON], а сам [PERSON] придбав цю земельну ділянку у [PERSON], яка і здійснила всі дії з приватизації цієї земельної ділянки. Відсутня така підстава, як визнання державного акта недійсним у зв'язку зі скасуванням рішення органу місцевого самоврядування. Представник Управління Держземагенства у Новомосковському районі Дніпропетровської області не заперечив проти задоволення позовних вимог, вказуючи, що порушень з боку третьої особи допущено не було. Представник Публічного акціонерного товариства "Дніпропетровськгаз" по газопостачанню та газифікації в особі Новомосковського управління по експлуатації газового господарства Публічного акціонерного товариства "Дніпропетровськгаз" позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов вказуючи на те, що надання земельної ділянки у власність відповідачу-2 порушує право третьої особи на безперешкодний доступ до об`єкта газового господарства. Вивчивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, суд доходить наступного. Судом встановлено, що Рішенням 33 сесії 5 скликання Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 6-33/V від 20 травня 2010 року, на підставі заяви [PERSON] від 18 травня 2010 року № 227 /т.1 а.с.215/ надано згоду [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в приватну власність загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в розташовану в [ADDRESS] /т.1 а.с.216/. У відповідності до заяви [PERSON] від 26 липня 2010 року, обґрунтовану змінами з виготовлення проекту щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, Рішенням Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 34-34/V від 28 липня 2010 року внесено зміни до п.1 Рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 6-33/V, вирішено читати п.1 в наступній редакції: Надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд громадянці [PERSON] площею 0,10 га в [ADDRESS]. Рішенням Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 66-34/V від 28 липня 2010 року було затверджено технічну документацію та передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га, розташовану в [ADDRESS] на території Піщанської сільської ради для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /т.1 а.с.6/. На підставі зазначеного рішення на ім'я [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю, серії ЯЛ № 037235 від 20 жовтня 2010 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 01-10-126-01570 /т.1 а.с.5/. У відповідності до договору купівлі-продажу від 24 грудня 2010 року /т.1 а.с.55/, зазначену земельну ділянку [PERSON] продала [PERSON] на підставі чого останній отримав Державний акт на право приватної власності на землю, серії ЯЛ № 037235, зареєстрований у Поземельній книзі 29 грудня 2010 року за № 126-04-004-0274-001. Згідно договору купівлі-продажу від 04 квітня 2011 року /т.1 а.с.19/, [PERSON] придбану земельну ділянку продав [PERSON], на підставі чого останній отримав Державний акт на право приватної власності на землю, серії ЯЛ № 918943, зареєстрований у Книзі актів реєстрації Державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 17 червня 2011 року за № 122320001000361 /т.1 а.с.18/. За протестом Новомосковського міжрайонного прокурора /т.1 а.с.7/ Піщанська сільська рада рішенням №11-4/VІ від 11 квітня 2011 року скасувала своє рішення № 66-34/V від 28 липня 2010 року "Про затвердження технічної документації та передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки, площею 0,10 га, розташованої в [ADDRESS] на території Піщанської сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд" /т.1 а.с.9/. Згідно ст.317 Цивільного Кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.? Згідно ст.321 Цивільного Кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. У відповідності до частини 1 статті 125, частини 1 статті 126 Земельного кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша ст. 55). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересі, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту другого постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» - судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсним державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. При цьому, вимога про скасування державного акту повинна пов`язуватись із обставинами щодо порушення процедури видачі державного акту, недійсності рішення органів влади чи місцевого самоврядування, на підставі якого видано державний акт. Так, заявляючи вимоги про скасування державного акту прокурором у якості підстав для його скасування вказано на незаконність прийняття Рішення № 66-34/V від 28 липня 2010 року. Розглядаючи питання щодо правомірності прийняття рішення № 66-34/V від 28 липня 2010 року, суд виходить з наступного. Станом на момент ухвалення рішення № 6-33/V від 20 травня 2010 року діяла редакція ЗК України, ч.ч.6,7 ст.118 якого передбачали наступне. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Станом на дату прийняття рішення діяла редакція ЗК України, ч.ч.8, 9 ст.118 якого передбачали, що розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. При цьому, ч.ч.1, 2 ст.118 ЗК України передбачалось, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Таким чином, посилання позивача на те, що технічна документація [PERSON] не могла бути затверджена в той самий день, що і наданий дозвіл на її розробку, оскільки вона не могла бути виготовлена та попередньо розглянута земельною комісією Піщанської сільської ради з отриманням відповідного висновку з цього питання згідно з положеннями ст.47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» спростовується тим, що надання згоди на розробку проекту землеустрою здійснено відповідачем-1 Рішенням 33 сесії 5 скликання Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 6-33/V від 20 травня 2010 року, вимоги про скасування якого не заявлялось. Рішенням Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 34-34/V від 28 липня 2010 року лише внесено зміни до п.1 Рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 6-33/V, а Рішенням Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 66-34/V від 28 липня 2010 року затверджено технічну документацію, дозвіл на розробку якої, з урахуванням Рішення від 28 липня 2010 року фактично надано рішенням № 6-33/V від 20 травня 2010 року. Водночас, суд враховує також і той факт, що рішенням від 20 травня 2010 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення на розробку проекту землеустрою. Згідно вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, позивачем суду не надано доказів того, яку саме документацію подано на затвердження відповідача-1, чи була ця технічна документація чи проект землеустрою складений із порушенням вимог законодавства, чи було відмовлено Комісією з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою в затвердженні проекту. Доказів того, що [PERSON] взагалі не зверталася за виготовленням технічної документації чи проекту землеустрою матеріали справи не містять. Посилання позивача на те, що згідно протоколу сесії Піщанської сільської ради від 28 липня 2010 року вбачається, що на сесії Піщанської сільської ради 28 липня 2010 було прийнято рішення № 34-34/V «Про внесення змін до рішення № 6-33/V від 20 травня 2010 року «Про згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в приватну власність гр.[PERSON]» спростовується означеним протоколом сесії, згідно якого п.34 передбачає внесення змін до рішення щодо [PERSON] та п.66 передбачає затвердження технічної документації та передачу у власність земельної ділянки [PERSON] Належних та допустимих доказів відсутності вирішення органом місцевої влади на сесії питання, висвітленого в Рішенні № 66-34/V від 28 липня 2010 року суду не надано. Досліджуючи позицію позивача, що спірна земельна ділянка не могла бути надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, оскільки має ширину 15,9 м, довжину 63,1 м, розташовану вздовж берегової лінії річки Самарчук у прибережній захисній смузі і проект водоохоронної зони не розроблявся суд виходить з наступного. У відповідності до п.б ч.1 ст.58 ЗК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Згідно ст.61 ЗК України, в редакції, чинній станом на момент прийняття рішення, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; миття та обслуговування транспортних засобів і техніки. Подібні норми також закріплено і ст. 89 Водного Кодексу України. Доказів того, що відповідачем-2 чи [PERSON] здійснено будівництво об`єктів в межах прибережної захисної смуги не надано, крім того, як зазначає позивач та не спростовується матеріалами справи - проект водоохоронної зони не розроблявся, інших доказів того що земельна ділянка, яка знаходиться у власності відповідача-2 включає в себе прибережну захисну смугу матеріали справи не містять, висновків експертизи з приводу цього питання до матеріалів справи не долучено. Щодо посилання на те, що через означену земельну ділянку проходить газопровід середнього тиску, суд зазначає, що Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про трубопровідний транспорт» уздовж трубопроводів встановлюються охоронні зони. Земля в межах охоронних зон не вилучається, а використовується з обмеженнями (обтяженнями) відповідно до закону або договору. Порядок встановлення, розмір та режим використання охоронної зони об'єкта трубопровідного транспорту визначаються законодавством України. Правилами безпеки систем газопостачання України, затвердженими наказом Держнаглядохоронпраці від 01 жовтня 1997 N 254 передбачено, що відстань від найближчих підземних мереж середнього тиску до фундаментів будівель і споруд повинна бути не менше 4 м. Згідно ст.73 ЗК України, до земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, надані під наземні і надземні трубопроводи та їх споруди, а також під наземні споруди підземних трубопроводів. Уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів встановлюються охоронні зони. Згідно ст.1 Закону України "Про трубопровідний транспорт", об'єкти трубопровідного транспорту - магістральні та промислові трубопроводи, включаючи наземні, надземні і підземні лінійні частини трубопроводів, а також об'єкти та споруди, основне і допоміжне обладнання, що забезпечують безпечну та надійну експлуатацію трубопровідного транспорту. Охоронна зона - землі вздовж магістральних та промислових трубопроводів, навколо промислових об'єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодженню, а також для зменшення їх негативного впливу на людей, суміжні землі, природні об'єкти та довкілля в цілому. Ст.9 означеного Закону передбачає, що місцеві органи державної виконавчої влади, представницькі органи та органи місцевого самоврядування у межах своїх повноважень: погоджують розміщення споруд та інших об'єктів трубопровідного транспорту на землях, наданих у користування підприємствам трубопровідного транспорту згідно із Земельним кодексом України. Статтею 11 Закону України "Про трубопровідний транспорт" віднесено до земель трубопровідного транспорту - земельні ділянки, на яких збудовано наземні і надземні трубопроводи та їх споруди, а також наземні споруди підземних трубопроводів. Уздовж трубопроводів встановлюються охоронні зони. Земля в межах охоронних зон не вилучається, а використовується з обмеженнями (обтяженнями) відповідно до закону або договору. Порядок встановлення, розмір та режим використання охоронної зони об'єкта трубопровідного транспорту визначаються законодавством України. Як встановлено в судовому засіданні та не спростовано матеріалами справи по землі, переданій у власність Рішенням № 66-34/V від 28 липня 2010 року проходить підземний газопровід середнього тиску, наземних споруд підземних трубопроводів земельна ділянка не містить, внаслідок чого підстав для неможливості прийняття рішення з цих підстав не надано. Доказів того, що на означеній земельній ділянці наявний фундамент будівлі чи споруди на відстані менше 4 м. суду не надано. Також, з підстав, наведених вище, не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача на той факт, що питання про надання у власність земельної ділянки не узгоджувалось з Управлінням водних ресурсів та Управлінням газового господарства. Крім того, суд враховує те, що згідно з п. 2 ст. 121 Конституції України, п. 2 ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» на органи прокуратури України покладається представництво інтересів громадян чи держави в суді у випадках, визначених законом. Звертаючись з позовом до суду, позивачем зазначено, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у нього відсутні повноваження щодо звернення до суду, внаслідок чого позов пред'явлено в інтересах держави, визначивши прокурора у якості позивача. Однак, згідно зі ст. 36 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом. Згідно ч.2 ст.45 ЦПК України, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. При цьому прокурор повинен надати суду документи, які підтверджують неможливість громадянина самостійно здійснювати представництво своїх інтересів. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до ст.ст.20, 23 Закону України "Про прокуратуру", При виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право вносити подання; у встановленому законом порядку ініціювати притягнення особи до дисциплінарної, адміністративної відповідальності, складати протокол про адміністративне правопорушення та починати досудове розслідування; звертатися до суду в передбачених законом випадках. У разі відхилення подання в цілому чи частково або неповідомлення прокурора про результати розгляду подання, а також якщо подання не вносилося, прокурор може звернутися до суду щодо: визнання незаконним нормативно-правового акта відповідного органу повністю чи в окремій його частині; визнання протиправним рішення чи окремих його положень і щодо скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень; визнання протиправними дій чи бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії або утриматися від вчинення певних дій. Для звернення прокурора з позовом до суду встановлюється 15-денний строк, що обчислюється з дня одержання повідомлення про відхилення подання або в разі неповідомлення прокурора про результати розгляду подання з дня закінчення визначеного прокурором строку для його розгляду. Інших випадків звернення прокурора з самостійним позовом до суду Законом України "Про прокуратуру" не передбачено. У відповідності до ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження. Наявність таких підстав має бути підтверджена прокурором шляхом надання суду відповідних доказів. Представництво інтересів громадянина або держави здійснюється прокурором також на підставі заподіяння громадянину або державі шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність. За наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями). Таким чином, право на звернення із самостійним позовом, передбачене Законом України "Про прокуратуру" виникає у прокурора тільки у випадку, коли відхилено протест прокурора та протягом 15 днів з моменту дня одержання повідомлення про відхилення подання або в разі неповідомлення прокурора про результати розгляду подання з дня закінчення визначеного прокурором строку для його розгляду. В інших випадках прокурор може звертатися до суду тільки з вимогами щодо захисту інтересів держави чи громадянина. Водночас, згідно ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки клопотання щодо пропуску строку позовної давності не заявлялось, наслідки пропуску строку позовної давності судом не застосовуються. З огляду на вищевикладене, враховуючи відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності дій відповідача-1 при прийнятті рішення № 66-34/V від 28 липня 2011 року, порушень процедури прийняття рішення та відсутності доказів на підтвердження викладених в позові обставин, відсутності доказів на наявність порушень законодавства під час переходу права власності на земельну ділянку відповідачу-2, позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. При вирішенні питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed