Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Заявник звернулась до суду із вказаною вище заявою, в якій просить суд встановити юридичний факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України - м. Севастополь, Україна, обґрунтовуючи підставність заяви тим, що свідоцтво про смерть [PERSON] , було видано на тимчасово окупованій території, у зв`язку із чим не визнається на території України, а органи ДРАЦС відмовляються на його підставі реєструвати факт смерті особи, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою, оскільки іншого порядку встановлення даного факту чинним законодавством не передбачено, а від цього залежать майнові права заявника. В судове засідання заявник не з`явилась, однак надала заяву, в якій зазначила про розгляд справи за її відсутності, свої вимоги підтримала, просила суд заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити без їх участі. З огляду на викладене суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, при цьому не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі зібрані докази в їх сукупності, суд встановив, що 15.02.2016 відділом запису актів громадського стану Гагарінського району міста Севастополя Управління запису актів громадського стану міста Севастополя було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , відповідно до якого встановлено, що [INFO] в м. Севастополь, Україна, померла [PERSON] , [INFO] , яка народилась в м. Корсаків, Южно-Сахалінської області, Росія. [PERSON] являлась матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30.01.1969 року та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 02.10.1992 року. 15.02.2016 відділом запису актів громадського стану Гагарінського району міста Севастополя Управління запису актів громадського стану міста Севастополя було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , відповідно до якого засвідчено факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , про що було зроблено актовий запис № 271. Згідно ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Пунктом 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 10б/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024. Заявник, будучи донькою померлої, в підтвердження чому є свідоцтва про народження позбавлена можливості здійснити реєстрацію факту смерті матері на території України, а наявне свідоцтво, видане окупаційною владою не визнається. Відповідно до статті 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, згідно практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, зокрема у справах проти Туреччини (а саме, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також на основі повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх зібраних у справі доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, суд дійшов висновку, що вимоги заявника про встановлення факту смерті її матері на тимчасово окупованій території підлягають до задоволення, оскільки іншого порядку встановлення даного факту чинним законодавством не передбачено, а від цього залежать майнові права заявника, в даному випадку спір про право відсутній. Відповідно до приписів ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved