Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом. Просила стягнути з відповідача заборгованість з надбавки за вислугу років за період з 01.07.2013 по 31.07.2014 року в сумі 3381 грн.74 коп. та компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 855 грн. 61 коп. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що наказом №148 від 02.09.1997 вона прийнята на роботу в якості молодшої медсестри (санітарки-прибиральниці палатної) в Обласний проти-туберкульозний диспансер Житомирської обласної ради з 02.09.1997 року, де і продовжує працювати по теперішній час. За характером виконуваної роботи та займаною посадою вона належить до категорії працівників, визначених у ч.1 ст.22 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз». Стаж її роботи на займаній посаді становить понад 10 років. Проте, всупереч діючим нормам трудового законодавства відповідач не виплачує їй надбавку за вислугу років. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 14 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Обласного протитуберкульозного диспансеру Житомирської обласної ради на користь [PERSON]грн.94коп. заборгованості з надбавки за вислугу років та 672 грн.22коп. компенсації втрати частини доходів у зв"язку з порушенням строків їх виплати, а всього 3 077 (три тисячі сімдесят сім) гривень 16 копійок. Цим же рішенням стягнуто з Обласного протитуберкульозного диспансеру Житомирської обласної ради на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору. Решту позовних вимог залишено без задоволення. У поданій апеляційній скарзі обласний протитуберкульозний диспансер Житомирської обласної ради, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить зазначене рішення скасувати. Вважає, що поза увагою суду залишилась та обставина, що позивачка працює у відділенні, яке відноситься до середнього ступеню ризику інфікування та захворювання на туберкульоз, а тому не має права на виплату надбавки за вислугу років. На думку апелянта, спірні виплати не є обов»язковими, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 року №95 Про деякі питання оплати праці працівників закладів охорони здоров»я вони здійснюються за умови забезпечення у повному обсязі бюджетними коштами обов»язкових виплат із заробітної плати працівникам закладів охорони здоров»я. Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що з 02.09.1997 року і по теперішній час позивачка працює в якості молодшої медичної сестри-прибиральниці палатної відділення для хворих на туберкульоз без бактеріовиділення з ліжками для диференційної діагностики в обласному протитуберкульозному диспансері Житомирської обласної ради (а.с.34). Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про протидiю захворюванню на туберкульоз» працівникам протитуберкульозних закладів, які надають медичну допомогу хворим на туберкульоз, працюють із живими збудниками туберкульозу чи матеріалами, що їх містять, здійснюють догляд за хворими на туберкульоз та/або прибирання приміщень, у яких перебувають такі хворі, встановлюються підвищені посадові оклади у зв'язку із шкідливими і важкими умовами праці, надбавка за вислугу років та інші надбавки і доплати. Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність у позивачки права на надбавку за вислугу років, передбачену вказаним вище Законом. Так відповідач, заперечуючи таке право посилався на наказ головного лікаря обласного протитуберкульозного диспансеру Житомирської обласної ради №46 від 19.09.2012 року, згідно з яким надбавки за вислугу років молодшим медичним сестрам встановлені лише у відділеннях, які Стандартом інфекційного контролю за туберкульозом в лікувально-профілактичних закладах, місцях довгострокового перебування людей та проживання хворих на туберкульоз, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров"я України №950 від 23.12.2011 року, віднесені до високого ступеня ризику захворювання на туберкульоз. Відділення для хворих на туберкульоз без бактеріовиділення з ліжками для диференційної діагностики, в якому працює позивачка, віднесено до середнього ступеня ризику. Проте, ці заперечення суд правильно визнав такими, що суперечать закону, оскільки ст.22 Закону України «Про протидiю захворюванню на туберкульоз» не передбачає залежність права на спірну надбавку від ступеня ризику захворювання на туберкульоз. Крім того, не містять будь-яких обмежень та умов і інші підзаконні акти, ухвалені на виконання зазначеного Закону та узгоджуються з ним. Так, постановою Кабінету Міністрів України №1418 від 29.12.2009 року затверджено Порядок виплати надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров"я. Пунктом 3 Порядку визначено, що надбавка за вислугу років виплачується керівникам закладів охорони здоров'я, їх заступникам з числа лікарів, заступникам головного лікаря з медсестринства, керівникам структурних підрозділів з числа лікарів, головним медичним сестрам, лікарям усіх спеціальностей, професіоналам з вищою немедичною освітою, що допущені до медичної діяльності в закладах охорони здоров'я, керівникам фармацевтичних (аптечних) закладів, їх заступникам, керівникам структурних підрозділів з числа провізорів і фармацевтів, провізорам усіх спеціальностей, фахівцям з базовою вищою та неповною вищою медичною і фармацевтичною освітою усіх спеціальностей та помічникам ентомолога. Відповідно до п.2 цього Порядку надбавки за вислугу років установлюються медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров»я залежно від стажу в такому розмірі: стаж понад 3 роки -розмір щомісячної надбавки до посадового окладу складає 10%; стаж понад 10 років - 20%; стаж понад 20 років - 30%. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року №174 Про деякі питання оплати праці працівників протитуберкульозних закладів, яка набрала чинності з 1 липня 2013 року, поширено дію Порядку виплати надбавки за вислугу рокiв медичним та фармацевтичним працiвникам державних та комунальних закладiв охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 29 грудня 2009 року №1418, на категорiї працiвникiв, якi визначенi статтею 22 Закону України «Про протидiю захворюванню на туберкульоз». Отже, позивачка [PERSON] має законне право на надбавку за вислугу років, оскільки за характером виконуваної роботи та займаною посадою належить до категорії працівників, визначених у ч.1 ст.22 Закону України «Про протидiю захворюванню на туберкульоз» і її порушене право підлягає захисту. Не спростовують висновків суду в цій частині доводи апеляційної скарги про те, що спірна надбавка не є обов"язковою виплатою, оскільки такі доводи грунтуються на неправильному тлумаченні положень закону. Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 року №95 Про деякі питання оплати праці працівників закладів охорони здоров"я виплати, встановлені працівникам закладів охорони здоров'я, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 174 «Деякі питання оплати праці працівників протитуберкульозних закладів» здійснюються за умови забезпечення у повному обсязі бюджетними коштами обов'язкових виплат із заробітної плати працівникам закладів охорони здоров'я. Разом з тим, із наданих відповідачем розрахунків виплат фонду заробітної плати працівників протитуберкульозного диспансера, штатних розписів на 2013 та 2014 роки не вбачається, що лікувальний заклад не в повному обсязі забезпечений бюджетними коштами із виплати заробітної плати працівникам, оскільки спірна надбавка і не включалася відповідачем у бюджетну заявку за спірний період (а.с.42-53). Крім того, заявлена відповідачем сума на виплату „стимулюючих надбавок" була затверджена в повному обсязі (а.с.44). Відповідачем також не надано доказів про існування у лікувальному закладі заборгованості з виплати заробітної плати. У зв"язку з наведеним суд першої інстанції обгрунтовано стягнув на користь позивачки надбавку за вислугу років в сумі 2404,94 коп., розмір якої позивачкою не оспорюється (ст.303 ЦПК) та відповідає її стажу роботи в протитуберкульозному диспансері. За наведених обставин підстав для скасування рішення суду в цій частині апеляційний суд не вбачає. Разом з тим, передчасними, зробленими без належного з"ясування всіх обставин, що мають значення для справи, є висновки суду в частині вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. Так, компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться на підставі ст.34 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно з п.2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20 грудня 1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) - компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток. Тобто, дія зазначених вище положень закону поширюється лише на нараховані та своєчасно не виплачені суми. В даному ж випадку спірна надбавка позивачці взагалі не була призначена, а тому і не нараховувалась. За таких обставин підстав для задоволення позову в цій частині вимог не було. Тому, на підставі п.1 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення в цій частині вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові.

Outcome: partial