Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Звернувшись до суду із позовом, [PERSON] посилається на те, що 25.09.2010 між ним та [PERSON] було укладено шлюб, в якому у них [INFO] народився син [PERSON]. Зазначає, що з 15.07.2014 їх син відвідував дитячий садок, а 25.11.2015 відповідач самостійно забрала документи з ДНЗ «Малятко» і з того часу син вказаний дошкільний заклад не відвідує. 19.11.2015 [PERSON] з власної ініціативи та без його відома подала заяву про розірвання шлюбу, назвавши причиною повну психологічну несумісність, та просила суд не застосовувати заходів щодо примирення. Намагаючись зберегти шлюб, бажаючи проживання сина у повноцінній сімї, він подав до суду заяву про надання часу для примирення терміном 4 місяці, проте відповідач 04.12.2015 разом з сином залишила місце постійного проживання і місце її перебування було невідомим. 08.12.2015 він звернувся до органу опіки та піклування Рокитнянської РДА із заявою про встановлення днів побачення з малолітнім сином, а 16.12.2015 - до працівників поліції з заявою про зникнення сина та встановлення його місця. Відповідно до висновку органу поліції за результатом його звернення стало бути відомим про перебування матері з сином у с.Карпати Мукачевського району Закарпатської області і що вказує на укривання нею дитини від батька та наданні не достовірної інформації працівникам поліції задля власної вигоди. 08.02.2016 він знову звернувся до органу опіки та піклування Рокитнянської РДА із заявою про встановлення днів побачення зі своїм малолітнім сином, за результатом розгляду якої на комісії з прав дитини 16.02.2016 винесено розпорядження №45, яким було встановлено дні його побачення з сином щотижня у неділю з 10 до 19 години. Мати дитини на засідання комісії не зявилася. 14.02.2016 він подав до Рокитнянського районного суду Київської області заяву про скорочення терміну на примирення і 01.03.2016 їх з відповідачем шлюб було розірвано. Відповідно до розпорядження опікунської ради Рокитнянської РДА він прибував до місця проживання сина та [PERSON] 6, 20 та 27 березня 2016, але останньої не було вдома, дитину не надала. 08.09.2016 Рокитнянським районним судом Київської області за його позовом ухвалено рішення, яким встановлено спосіб його участі у спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] до досягнення останнім 18-ти річного віку шляхом побачень без присутності матері [PERSON] в першу та третю суботу та неділю місяця з 10:00 до 20:00 години, обов'язкового побачення в день народження дитини на протязі 4-х годин, а також двох тижнів влітку для проведення спільного відпочинку з дитиною за попереднім узгодженням періоду такого відпочинку між батьками за виключенням днів хвороби сина, якщо це підтверджується довідкою медичного (лікувального) закладу. До набрання вказаним рішенням законної сили, зважаючи, що він не погоджувався з останнім та оскаржував його у апеляційному порядку, він періодично приїжджав до місця проживання [PERSON] з метою побачитися із сином, але остання весь час не виходила з будинку. Після набрання рішенням суду законної сили відповідач ігнорувала його виконання, а тому 16.04.2017 він звернувся із до виконавчої служби із заявою про примусове виконання судового рішення та було відкрито виконавче провадження №538079-1. Відповідно до акту державного виконавця від 24.04.2017 [PERSON] повідомила, що надавати сина [PERSON] не буде та від підпису відмовилась. На разі, 15.05.2017 вона зявилася до державного виконавця та повідомила, що буде виконувати судове рішення. На час чергового приїзду до місця проживання сина, а саме 20.05.2017 у присутності державного виконавця та двох понятих, відповідач запросила їх всіх до подвіря, де в цей час грався син. Відлучившись на невеликий проміжок часу, син повернувся та став махати в його сторону палицею зі словами «Ты казёл, уходи отсюда, я не хочу тебя видеть». На запитання державного виконавця чи знає він його, син відповів: «Це козёл, он все забрал в меня», а також відповів: «Ты дядя Лёша, мій папа деда (батько відповідачки)». В очах дитини була злість та ненависть. Вважає, що така поведінка дитини, це наслідок розмов та настроїв у сім'ї де вона проживає. У послідуючому він постійно приїздив до місця проживання сина з намаганням побачитися, але відповідач дитини йому не надавала, умисно не виконувала рішення суду і з приводу чого він неодноразово звертався до органів поліції. Просить у відповідності до положень ст. 159 СК України передати йому малолітнього [PERSON], [INFO] та стягнути на його користь з відповідача [PERSON] моральну шкоду в сумі 17000.00 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав за викладених у ньому обставин і підстав та проси задовольнити. В обгрунтування своїх вимог послався на наявні у матеріалах справи надані ним письмові докази, а також відеозаписи подій відвідування ним сина за місцем проживання останнього. Також суду пояснив, що відповідач фактично не проживає з сином, а перебуває на роботі в м.Києві, а дитина весь цей час проживає з її батьками. Таким чином дитина не має батьківського піклування, тоді як він здатний забезпечити сину батьківську турботу. Відповідач позов не визнала та просила у задоволенні відмовити, пославшись на відсутність для цього підстав. Також суду пояснила, що вона не перешкоджала і не перешкоджає побаченню позивача з сином, за виключенням їх перебування на лікуванні, але цього не бажає сам син і що вбачається із переглянутих відезаписів. Окрім того, відповідач приходить без попередження на протязі дня, а також мали місце випадки, коли він не приходив взагалі. Таку позицію свого довіритя підтримав і представник відповідача. Представник третьої особи проти задоволення позову заперечила, зважаючи на відсутність підстав для розлучення матері з дитиною. Заслухавши у судовому засіданні сторін спору та їх представників, представника третьої особи, дослідивши отримані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що сторони спору перебували з 25.09.2010 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. З часом шлюбні стосунки між сторонами спору були припинені. Безпосередньо після припинення шлюбних стосунків та до початку грудня 2015 батько приймав участь у вихованні дитини і для чого у нього не було перешкод. У період з 07.12 по 14.12.2015 відповідач здійснювала разом із сином паломництво до Почаєвської Лаври, а з 15.12.2015 по 25.02.2016 перебувала разом з сином у м.Трускавець, де син проходив загальне лікування та лікування у лікаря-психолога, якого він потребував і що звичайно унеможливило побачення позивача з сином у зазначені періоди часу та що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями картки паломника (а.с. 95), договорів про надання медичних послуг та квитанцій про їх оплату (а.с.96-101), довідки практичного психолога І-ї категорії В.Берчика від 15.01.2016 (а.с. 112-114) та довідки санаторію "Карпати" за підписом лікаря-психолога. Такий перебіг подій був сприйнятий позивачем як переховування відповідачем від нього їх малолітнього сина, спричинило погіршення їх особистих з відповідачем стосунків та стало причиною звернення позивача 08.02.2016 до органу опіки та піклування Рокитнянської РДА із заявою про встановлення днів побачення зі своїм малолітнім сином. За результатом розгляду такого звернення на комісії з прав дитини 16.02.2016 винесено розпорядження №45, яким було встановлено дні його побачення з сином щотижня у неділю з 10 до 19 години. Відповідач на засідання комісії не зявилася, оскільки була відсутня з дитиною за місцем проживання по причині перебування на відпочинку та лікуванні. 14.02.2016 позивач подав до Рокитнянського районного суду Київської області заяву про скорочення терміну на примирення і рішенням суду від 01.03.2016 їх з відповідачем шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матірю і проживає з нею до цього часу. Небажання сторін спору налагодити стосунки між собою та небажання дитини бачитися зі своїм батьком, яке розцінювалося позивачем як намагання відповідача та її близьких перешкодити йому у таких побаченнях, налаштування дитини проти нього, а також рекомендаційний характер розпорядження Рокитнянської РДА Київської області №45 від 16.02.2016 стали причиною його звернення до Рокитнянського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про усунення перешкод та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Рішенням цього суду від 08.09.2016 позов задоволено частково та зобов'язано [PERSON] надавати [PERSON] можливість приймати участь у вихованні сина та спілкуванні з сином - [PERSON], [INFO]. При цьому суд визначив спосіб участі позивача у спілкуванні з малолітнім сином до досягнення ним 18-ти річного віку шляхом побачень без присутності матері в першу та третю суботи та неділі місяця з 10:00 години до 20:00 години, обов'язкового побачення в день народження дитини на протязі чотирьох годин, а також двох тижнів влітку для проведення спільного відпочинку з дитиною за попереднім узгодженням періоду такого відпочинку між батьками за виключенням днів хвороби малолітнього сина, якщо це підтверджується довідкою медичного (лікувального) закладу. Також суд визначив місце спілкування позивача з сином за місцем проживання матері - [PERSON]. Після набрання вказаним судовим рішенням 09.03.2017 законнної сили останнє було звернуто позивачем до примусового виконання і про що свідчать наявні у матеріалах справи (а.с.18-23) копії матеріалів виконавчого провадження № 538079-1. З огляду на Акти державного виконавця та досліджені у судовому засіданні відеозаписи (а.с. 68-71, 141, 146) не вбачається явних обєктивних перешкод з боку відповідача у побаченні позивача з сином. На разі, чітко вбачається, що син не бажав категорично бачитися з батьком та їхати з ним і що підтверджується переглянутими відезаписами та його (сина) поясненнями у судовому засіданні. Також, як вбачається із акту державного виконавця від 21.05.2017 мати з дитиною була відсутня цього дня вдома та повідомила державного виконавця, що буде близько 15:00 години, на що не погодився позивач, хоча вказаний час не виходив за межі встановленого судом проміжку часу на його побачення з дитиною і що лише вкотре вказує на амбітність його поведінки та небажання знаходити компроміс у стосунках з відповідачем та видати поведінку останньої за небажання виконувати судове рішення. Також судом встановлено, що між сторонами спору, а також між позивачем та батьками відповідача існують вкрай неприязні стосунки. Позивач звинувачує їх у формуванні поведінки дитини до нього та негативної її ставлення до нього. Викладене підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, якими є пояснення у судовому засіданні сторін спору та їх представників, представника третьої особи, відеозаписи (а.с. 68-71, 146 т.1, а.с. 68 т. 2) та письмові матеріали справи, якими є: - рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 08.09.2016 та постанова про відкриття виконавчого провадження № 538079-1 від 20.04.2017 по примусовому виконанню вказаного судового рішення (а.с.11-14, 18 т.1); - висновки за результатами первірки звернень [PERSON] до Рокитнянського ВП Миронівського ВП ГУ НП в Київській області (а.с. 15, 17, 24-28, 31-33 т.1); - Акти державного виконавця (а.с. 19-23, 30 т.1); - довідка ДНЗ (ясла-садок) комбінованого типу "Малятко" від 15.01.2018 № 2 (а.с. 88); - дублікат квитанції № 0.0.556833506.1 від 23.05.2016 (а.с. 90 т.1); - копії заяв на імя т.в.о. начальника Рокитнянського ВП ГУ НП в Київській області від [PERSON] (від 22.11.2015, 23.11.2015), [PERSON] (від 23.11.2015) та [PERSON] (від 23.11.2015) (а.с.91-94 т.1); - картка паломника та касові чеки на придбання продуктів харчування (а.с. 95 т.1); - договори з клієнтом про надання медичних послуг та касові чеки про оплату останніх (а.с. 96-101 т.1); - скріншоти (а. с. 102-105 т.1); - характеристика з місця проживання на імя [PERSON] (а.с. 106 т.1); - акт обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] від 09.12.2015 (ас. 107 т.1); - медичні консультаційні висновки на імя [PERSON] (а.с. 109-111); - довідка практичного психолога від 15.01.2016 (а.с. 112-113 т.1); - висновок спеціаліста в галузі судової психології (а.с. 115-117 т.1); - письмова консультація психолога санаторію "Карпати" (а.с. 118 т.1); - письмові докази перебування [PERSON] з сином на відпочинку на базі відпочинку "Нива" смт Рибаковка (а.с. 119-120 т.1); - письмові повідомлення [PERSON] на імя ДВС ГТУЮ в Київській області про намір відбути із сином на відпочинок із зазначенням періоду часу (а.с. 121-122 т.1); - заява [PERSON] на імя ДВС ГТУЮ в Київській області в тім, що вона не заперечує проти побачення [PERSON] із їх сином [PERSON] згідно судового рішення та зобовязується його виконувати (а.с. 123 т.1); - скріншот SMS-повідомлень між сторонами спору 15.12.2017, витяг з амбулаторної картки на імя [PERSON] про прийом лікарем 14.12.2017 та касові чеки на придбання ліків від 14.12.2017 (а.с. 124-127 т.1); - скріншот SMS-повідомлень між сторонами спору 01.01.2018 (а.с. 128-129 т.1); - акти державного виконавця від 03.08.2017 та ід 17.09.2017 (а.с. 133-134 т.1); - заява представника відповідача [PERSON] до Рокитнянської РДА Київської області від 04.10.2017 та відповідь на таке звернення від 20.10.2017 № 06-43/3183 (а.с. 138-139 т.1); - скріншоти (а.с. 195-196); - відповідь Рокитнянської ЗОШ І-ІІІ ст. № 1 на усний запит [PERSON] від 28.03.2019; - судові рішення за скаргою [PERSON] на дії державного виконавця (а.с. 71-84 т.2); - витяг з ЄРДР від 17.11.2017 № 12017110250000449 (а.с. 88 т.2); - результати перевірок звернень [PERSON] до Рокитнянського ВП Миронівського ВП ГУ НП в Київської області (а.с.89-107 т.2); - довідка ДНЗ комбінованого типу "Малятко" від 10.10.2017 № 16 (а.с. 108-109 т.2); - листи Рокитнянської РДА на імя [PERSON] від 26.10.2018 № 06-16/3568 та від 22.11.2018 № А-527 (а.с. 110-112 т.2); - Атк оцінки потреб дитини та сімї (початкова оцінка) від 16.04.2018 (а.с. 119-121 т.2). Заслухавши у судовому засіданні сторін спору та їх представників, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст.4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються положеннями Глави 13 Сімейного кодексу України (ст.ст. 151, 153, 155, 157-159 СК України). Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 вказаного Кодексу питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частин ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що, батьки, які проживають окремо від дитини, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Обставини, які регулюються вказаними нормативно-правовими актами, стосуються обставин даного спору. Так, відповідно до рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 08.09.2016 визначено спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відповідно до положень ч.4 ст.159 СК України у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. На разі слід зазначити, що така передача дитини, наприклад тому батькові, який бажає виховувати дитину, може мати місце як виняток і процесуально цей порядок не врегульовано. Вирішуючи даний спір, суд враховує вимоги частин восьмої та девятої статті 7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Також суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. За викладеного суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. З огляду на встановлені фактичні обставини спору, і, зокрема, обставину існування між ними вкрай неприязних стосунків, наявність між дитиною та матірю тісних стосунків, що є безперечним і в тому числі на пояснення у судовому засіданні самої дитини, наявні у матеріалах справи скріншоти (а.с. 193-193 т.1) суд приходить до висновку, що підстави для застосування положень ч. 4 ст. 159 СК відсутні, оскільки позивачем не наведено належних доказів щодо перешкоджання відповідачем у спілкуванні з сином та вжиття ним будь-яких заходів для порозуміння та добровільного погодження з [PERSON] спірних питань щодо спілкування з дитиною, яка проживає разом із матір'ю. При цьому суд зазначає, що більшість доводів позивача з приводу наявності такої поведінки відповідача слід розцінювати за їх змістом як припущення, які суд у відповідності до положень ч. 6 ст.81 ЦПК України не може взяти до уваги. Позаяк більшість його доводів на обгрунтування позову спростовується поясненнями у судовому засіданні сина сторін спору, змістом переглянутих у судовому засіданні відеозаписів і які лише підтверджують надані у судовому засіданні пояснення відповідача та свідків сторони відпровідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Такого свого висновку суд також дійшов,зважаюючи на відсутність відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України висновку органу опіки та піклування щодо розв'язання спору, який, як вбачається, заперечує проти задоволення позову. Частиною п'ятою статті 159 СК передбачено, що особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. На разі, факт умисного ухилення відповідача від виконання рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 08.09.2016 судом не здобуто, всі сумніви, які маються з цього приводу суд, як вбачається, трактує на користь відповідача, а тому відсутні підстави для задоволення і даних вимог позивача. Оцінючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з огляду на викладені правові підстави суд приходить до висновку про недоведеність обставин спору, а тому позов задоволенню не підлягає в обсязі всіх заявлених вимог. Доводи позивавача в тім, що відповідач 25.11.2015 забрала документи з ДНЗ "Малятко" і що таким чином їх син [PERSON] перестав відвідувати вказаний дошкільний заклад, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та в певній мірі спростосвуються довідкою цього закладу № 2 від 15.01.2018. Не знайшли свого належного підтвердження і доводи позивача про укривання відповідачем дитини у грудні 2015 - січні 2016, а саме перебування її у с Карапати Мукачевського району Закарпатської області, оскільки, як вбачається із наявних у матеріалах справи копій картки паломника (а.с. 95), договорів про надання медичних послуг та квитанцій про їх оплату (а.с.96-101), довідки практичного психолога І-ї категорії В.Берчика від 15.01.2016 (а.с. 112-114) та довідки санаторію "Карпати" за підписом лікаря-психолога, відповідач в період з 07.12 по 14.12.2015 здійснювала разом із сином паломництво до Почаєвської Лаври, а з 15.12.2015 по 25.02.2016 перебувала разом з сином у м.Трускавець, де син проходив загальне лікування та лікування у лікаря-психолога, якого він потребував. Така поведінка відповідача у певні проміжки часу узгоджується з положеннями ч. 4 ст. 29 ЦК України (місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років і що має місце у випадку із дитиною сторін спору, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає) та Статті 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» в тім, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Не знаходять свого належного підтвердження і доводи позивача в тім, що відповідач у послідуючі періоди часу також не виконувала жодним чином рішення суду про надання йому дитини для побачення у визначені судом дні, оскільки, як вбачається із переглянутих у судовому засіданні відеозаписів таких подій та пояснень у судовому засіданні самого сина сторін спору, останній не хоче бачитися зі своїм батьком та ставиться до нього вкрай зневажливо. Тоді, як відповідач у присутності позивача умовляла сина поспілкуватися з батьком, тобто позивачем. Проте, дитина на таке її прохання не реагувала. Підстав вважати, що сина сторін спору змусили так поводитися з ним відповідач та її рідні суд із отриманих у справі доказів не знаходить. Більше того, слід прийти висновку, що по суті мають місце вкрай неприязні стосунки між сторонами спору, заручником яких став їх малолітній син. Поведінка позивача по виклику ним працівників поліції у кожному випадку його приїзду до місця проживання відповідача з дитиною, які по суті не мають жодного відношення до виконання судового рішення про побачення батька з дитиною, та висновки поліції за заявами позивача лише підтверджують наявність таких обставин. При вирішенні даного спору суд вважає також за необхідне зазначити, що хоча рішення суду є обов'язковим і повинно беззастережно виконуватися (стаття 18 ЦПК), проте у випадках виконання рішень в даній категорії справ не завжди можливо його виконати примусово та і відсутня на цей рахунок правова база примусу. Так, на час виникнення спірних відносин та примусового виконання судового рішення про встановлення побачення з дитиною порядок виконання останнього не був врегульований на законодавчому рівні та був визначений лише Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018, який набрав чинності 28.08.2018. Крім того, відповідні зміни внесено до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012 № 512/5 в редакції наказу Міністерства юстиції від 02.08.2018 № 2522/5 (пункти 5-11 Розділу IX). У звязку з відмовою у задоволенні позову питання про розподіл судових витрат у відповідності до положень ст.141 ЦПК України судом не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed