Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до Державної іпотечної установи, в якому просить визнати наказ ДІУ №152-к від 24.07.2014 року про його звільнення з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України незаконним та поновити його на роботі у Державній іпотечній установі, стягнути з Державної іпотечної установи на користь позивача заробітну плату та невиплачені премії. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.03.2011 року він був прийнятий в Державну іпотечну установу на посаду начальника відділу проектного фінансування Департаменту по роботі з клієнтами та у лютому 2012 року його було переведено на посаду начальника відділу супроводження кредитів управління фінансування добудови житла. У зв'язку з скороченням чисельності працівників в Державній іпотечній установі на 15% наказом від 24.07.2014 року за №152, [PERSON] з 28.07.2014 року було звільнено з роботи. 26.05.2014 року адміністрацією Державної іпотечної установи було повідомлено позивача про звільнення з займаної посади 26.07.2014 року у зв"язку з скороченням посади начальника відділу супроводження кредитів управління фінансування добудови житла. Вважає своє звільнення незаконним у зв"язку з тим, що йому не було запропоновано жодної з посад при звільнені; не враховано його кваліфікацію та досвід роботу на переважне залишення на роботі перед деякими працівники, що залишились працювати; не виплачено усі належні суми премій з нагоди свят В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позов з підстав викладених в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, вважав, що звільнення позивача з займаної посади було здійснено у відповідності з трудовим законодавством, тому просив відмовити у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що наказом голови правління Державної іпотечної установи від 01.03.2011 року №21-к [PERSON] було прийнято на посаду начальника відділу (а.с.6). У зв'язку з організаційно-штатними змінами в Державній іпотечній установі, наказом від 06.02.2012 року №63-к позивача переведено на посаду начальника відділу супроводження кредитів управління фінансування добудови житла (а.с.28). Голова правління Державної іпотечної установи (надалі ДІУ) 25.04.2014 року прийняв наказ №33-з "Про запровадження в Державній іпотечній установі заходів з економного та раціонального використання коштів", в тому числі щодо зменшення чисельності працівників на 15% згідно п.1.4 наказу (а.с.30). Наказом ДІУ від 30.04.2014 року №35-з "Про затвердження і введення в дію Організаційної структури Державної іпотечної установи" було затверджено нову організаційну структуру вказаної установи, а наказом №36-з від 30.04.2014 року "Про затвердження і введення в дію штатного розпису Державної іпотечної установи" було затверджено і введено в дію штатний розпис Державної іпотечної установи, згідно якого відділ фінансування і добудови житла складався з одного начальника відділу і 3-х головних економістів (а.с.32-38). Між тим, згідно попереднього наказу №35-з від 12.03.2012 року "Про затвердження організаційної структури та штатного розпису Державної іпотечної установи" вбачається про існування посад начальника управління та 2-х начальників відділу, з яких посаду начальника управління та одного начальника відділу було скорочено (а.с.39-43). З чого вбачається, що дійсно в Державній іпотечній установі відбулось скорочення штату та чисельності працівників згідно наказу від 30.04.2014 року за №36-з. Крім того, наказом голови правління Державної іпотечної установи від 10.07.2014 року №68-з "Про скасування структурних підрозділів та посад штатного розпису Державної іпотечної установи, затвердженого наказом №35-з від 12.03.2012 року" було скасовано в штатному розписі структурні підрозділи та посади, в тому числі "начальника управління фінансування добудови житла" та 2 посади "головного економіста відділу супроводження кредитів управління фінансування добудови житла" (а.с.46-47). 26.05.2014 року адміністрацією Державної іпотечної установи було повідомлено позивача про звільнення з займаної посади через два місяці з дня попередження, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі реорганізацію управління та виключення посади начальника відділу, яку обіймав позивач (а.с. 45). Відповідно до наказу №152-к від 24.07.2014 року, позивача з 28.07.2014 року було звільнено з посади начальника відділу супроводження кредитів управління фінансування добудови житла у зв"язку з скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як вбачається з наданих представниками відповідача письмових доказів, в Державній іпотечній установі, мали місце зміни в організації виробництва і праці, що потягло за собою скорочення штату та чисельності працівників, в тому числі і посаду, яку займав позивач. Згідно з ч.3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач приймаючи рішення про скорочення штату працівників, діяв в межах наданих йому законом прав. На виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України позивач був своєчасно попереджений про наступне звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників за два місяці. За ч.2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п.1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до абз.2,3 ст.49-2 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право залишення на роботі, передбачене законодавством; власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про вивільнення пропонує працівникові роботу на підприємстві. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також в разі відмови працівника від переведення на іншу роботу, працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Згідно письмових заперечень представника відповідача та його пояснень в судовому засіданні вбачається, що як при попередженні про звільнення, так і при звільненні відповідача 28.07.2014 року, відповідач не мав можливості перевести позивача за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, оскільки вакансії, які б відповідали його професії, кваліфікації, спеціалізації були відсутні. Так, згідно наявних у відповідача документів про освіту позивача (а.с.50,51) вбачається про відсутність у нього вищої освіти з економіки, фінансів чи банківської справи, що є обов"язковою умовою, яка ставиться до начальника відділу фінансування добудови житла, головного економіста вказаного відділу, аналітика відділу ризиків чи начальника вказаного відділу (п.2.1 посадової інструкції начальника і головного економіста а.с.52-62, 76-77). Відтак, за відсутності в Установі вакантних посад, які б відповідали кваліфікації і спеціалізації позивача, робота на іншій посаді в Установі позивачу не пропонувалась. Більше того, протягом усього часу розгляду справи позивач так і не визначився із розміром позовних вимог та не зазначив у позові, на яку конкретно посаду він просить суд його поновити на роботі. Відтак, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог згідно ст.11 ЦПК України, суд позбавлений можливості без письмової заяви позивача самостійно визначити цю обставину, а якщо це посада, з якої було звільнено позивача, то вона вакантна не була, а наявні у позивача освіти станом на час звільнення не дозволяли залишити його на роботі на цій посаді. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" за № 9 від 06 листопада 1992р. розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Як встановлено судом, при звільненні позивача в ДІУ перестановка (перегрупування) працівників не проводилось. У зв"язку з тим, що при скороченні штату та чисельності працівників ДІУ не залишилось жодної вакантної посади начальника відділу, а позивача відсутні відповідна кваліфікація і освіта щодо обіймання ним цієї або інших посад, позивач не уточнив свої вимоги щодо посади, на яку він бажає бути поновлений, тому у суду немає підстав вважати, що [PERSON] мав переважне право на залишення на роботі перед іншими працівниками. Частиною 1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 44 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. На виконання вказаних вимог судом було витребувано вказану згоду профспілкового комітету та вказану згоду на звільнення [PERSON] було надано згідно протоколу №24 від 04.11.2014 року засідання профспілкового комітету ППО працівників державної іпотечної установи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п.1 ч.1 ст.40 КзПП України відбулося з дотриманням трудового законодавства, вимоги ст.ст. 42, 42-1, 49-2 КЗпП України відповідачем порушено не було, а отже у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі. Оскільки судом встановлено, що звільнення позивача відповідачем проведено без порушень закону, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача несплачених йому премій з нагоди державних свят з 01.05.2014 року по 28.07.2014 року в розмірі - 16 484 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата за своєю структурою складається із основної заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До фонду оплати праці згідно із Інструкцією зі статистики заробітної плати, розробленою відповідно до положень Закону України "Про оплату праці" та затвердженою наказом Держкомстату України від 13.01.2004 р. N 5 (далі - Інструкція), включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Поряд з цим будь-яке підприємство-роботодавець може виплачувати (надавати) своїм працівникам ще й інші виплати, що не належать до фонду оплати праці (ст.3 Інструкції). Отже, законодавством надане право підприємствам самостійно визначати умови та розміри преміювання. Пунктом 3.4. Коллективного Договору Відповідача закріплено структуру заробітньої плати, яка складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших компенсаційних та заохочувальних виплат (а.с.63-73). До інших компенсаційних та заохочувальних виплат належить виплата премій, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені законодавством, або які проводяться понад зазначені актами норми (п. 3.4.3. Колективного договору). У п.3.4.3.1. Колективного договору встановлено, що премії у розмірі не більше двох середньомісячних заробітних плат працівника, які можуть виплачуватись за рішенням Правління Установи. З таких обставин, згідно встановлених у Відповідача внутрішніх правил для виплати премій вбачається, що премії є заохочувальним заходом та саме Правлінню ДІУ надано право визначати осіб, яким виплачувати заохочувальні виплати. Ніякого рішення про виплату премій позивачу правління за вказаний ним період не приймало, а тому вказані вимоги позивача про їх виплату є необгрунтованими, а відтак в їх задоволенні слід відмовити. Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачем не було доведено протиправності дій відповідача по його звільненню з роботи та не доказів обов"язковості нарахування і виплати йому коштів премії, а судом не встановлено незаконності дій відповідача щодо таких обставин, тому в позовні вимоги [PERSON] слід залишити без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed