Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ДП «Торецьквугілля», в якому просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, завдану умовами праці на виробництві, що спричинили професійне захворювання у розмірі 50000,00 гривень. В обґрунтування позову зазначає наступне. [PERSON] з 03.09.2001 року працював на «шахта «Нова» ДП «Торецьквугілля» на підземній роботі. 21.02.2002 року був звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України, у звязку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоровя. 19.10.2001 року перебуваючи на роботі на шахті «Нова», ДП «Дзержинськвугілля» трапився нещасний випадок від якого отримав трудове каліцтво, страховий випадок був зареєстрований шахтою актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом (форма Н-1) № 108 від 21.10.2001 року, факт отримання каліцтва - компресійно-осколковий перелом ЛЗ хребця, з синдромом важкого порушення провідності спинного мозку, закритий перелом 1/3 плеснових кісток правої стопи, забито-колотою рани лівої лопатевої області. Відповідно до виписки з акту огляду у МСЕК 050567 від 21.02.2002 року Обласним центром медико-соціальної експертизи м. Донецьк встановлено 100% втрати працездатності у зв'язку з вказаною травмою та він визнаний інвалідом 1-ї групи по трудовому каліцтву. Відповідно до довідки серії ДОН-04 № 079755 від 25.09.2009 року Обласним центром медико-соціальної експертизи м. Донецьк обласна МСЕК №1 м. Донецьк йому повторно та безстроково встановлено 60% втрати працездатності у зв'язку з вказаною травмою. Відповідно до довідки обласної медико-соціальної профпаталогічної комісії згідно витягу з акту огляду МСЕК він визнаний інвалідом 3-ї групи по профзахворюванню. На підставі наданих ним документів Дзержинським відділенням [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань у Донецькій області згідно постанови фонду йому призначили страхові виплати та одноразова допомога. У зв'язку з отриманими травмами його фізичний стан погіршився (постійний біль в поперековому відділі хребта, слабкість в ногах, оніміння їх, прискорене сечовипускання). Тільки за 2001-2018 рік він декілька разів пройшов курс лікування в міському та обласному лікувальних установах. Після отримання інвалідності по профзахворюванню позивач відчуває моральні страждання які полягають у порушенні його ритму і укладу життя. Відчуває себе неповноцінною людиною через підвищену нервозність, зявилось почуття страху за життя та здоровя, яке з кожним днем погіршується. Просить стягнути з відповідача на свою користь 50000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. 19 листопада 2018 року Дзержинським міським судом Донецької області постановлено ухвалу про відкриття провадження. В якій зазначено, що розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін. 10.01.2019 року [PERSON] звернувся до суду із заявою в якій просить його позовну заяву про відшкодування моральної шкоди з ДП «Торецьквугілля» залишити без розгляду. Ухвалою суду від 10.01.2019 р. зазначену заяву залишено без задоволення. Позивач у судове засідання не зявився, однак надав до суду заяву в якій просить розглянути справу за його відсутністю. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з позовними вимогами [PERSON] щодо стягнення з Державного підприємства «Торецьквугілля» моральної шкоди заподіяної умовами виробництва, що спричинили трудове каліцтво на його користь у розмірі 50000 грн., Державне підприємство «Торецьквугілля» не згодне, тому що Державне підприємство «Торецьквугілля» у цій справі є неналежним відповідачем, та вимоги позивача є безпідставними і необґрунтованими. Також просить в задоволені позовних вимогах відмовити у звязку з простроченням тримісячного строку для звернення з позовною заявою до суду. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, заслухав пояснення представника відповідача, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.4 [PERSON] України "Про охорону праці" державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Щодо застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідач просить відмовити у задоволенні позову у звязку з простроченням тримісячного строку для звернення з позовною заявою до суду, посилаючись на п.16 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в якій зазначено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч.3 ст.7 ЦК застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП ). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст.83 ЦК не застосовуються. Так, відповідно до ст.233 КЗпП України для працівника установлено тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, для звернення до суду з позовом. Однак, пунктом третім частини першої ст.268 ЦК України передбачено, що позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю. Таким чином, визначений ст.233 КЗпП України строк на звернення до суду з позовом не поширюється на вимогу працівника про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням його здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, зокрема у випадку виникнення профзахворювання внаслідок умов праці. Щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] з 03.09.2001 року працював на підприємстві відповідача «шахта [PERSON]» в якості прохідника 5 р. з повним робочим днем на підземній роботі. 21.02.2002 року [PERSON] звільнений з підприємства на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, у звязку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоровя, що підтверджується копією трудової книжки позивача. 19.10.2001 року перебуваючи на роботі на шахті «Нова», ДП «Дзержинськвугілля» трапився нещасний випадок від якого отримав трудове каліцтво, страховий випадок був зареєстрований шахтою актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом (форма Н-1) № 108 від 21.10.2001 року, факт отримання каліцтва - компресійно-осколковий перелом ЛЗ хребця, з синдромом важкого порушення провідності спинного мозку, закритий перелом 1/3 плеснових кісток правої стопи, забито-колотою рани лівої лопатевої області. Відповідно до виписки з акту огляду у МСЕК 050567 від 21.02.2002 року Обласним центром медико-соціальної експертизи м. Донецьк встановлено 100% втрати працездатності у зв'язку з вказаною травмою та він визнаний інвалідом 1-ї групи по трудовому каліцтву. Відповідно до довідки серії ДОН-04 № 079755 від 25.09.2009 року Обласним центром медико-соціальної експертизи м. Донецьк обласна МСЕК №1 м. Донецьк йому повторно та безстроково встановлено 60% втрати працездатності у зв'язку з вказаною травмою. Відповідно до довідки обласної медико-соціальної профпаталогічної комісії згідно витягу з акту огляду МСЕК він визнаний інвалідом 3-ї групи по профзахворюванню. Згідно частини 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Оцінюючи доводи відповідача про те, що ДП "Торецьквугілля" не є належним відповідачем, а відшкодування моральної шкоди має здійснювати ДП "Шахта "[PERSON]" суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що нещасний випадок із позивачем стався на шахті "Нова" 19.10.2001 року коли підприємство було в складі виробничого об'єднання "Дзержинськвугілля", про що свідчить акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом (форма Н-1) № 108 від 21.10.2001 року. На цей час позивач працював в ДП "Шахта Нова", що входила до складу ВО «Дзержинськвугілля». Відповідно п. 2 Наказу №88 Міністерства палива та енергетики України від 18.02.2003 року про реорганізацію ВО «Дзержинськвугілля» вбачається, що шляхом об'єднання державних підприємств ВО «Дзержинськвугілля»: "Шахта Нова", "Шахта Північна", "Шахта Дзержинського", "Шахта Південна", "Шахта "Торецька", "Ремонтно-Механічний завод "Дзержинськвугілля" та ін. створено Державне підприємство "Дзержинськвугілля". Згідно з п. 8 цього ж наказу правонаступником всіх зазначених підприємств, в тому числі і "Шахта Нова" є ДП "Дзержинськвугілля". Відповідно до Наказу Міністерства палива та енергетики України № 687 від 02.11.2004 Про утворення державних підприємств: "Шахта ім. М.Горького" та "Шахта "[PERSON]" утворено дежавні підприємства "Шахта "[PERSON]" та "Шахта ім. М.Горького". При цьому в зазначеному наказі не міститься жодних вказівок про правонаступництво новоутворених підприємств за будь-якими обов'язками ДП "Дзержинськвугілля" або державних підприємств, що увійшли до його складу в результаті їх об'єднання. Таким чином, суд приходить до висновку, що правонаступником за зобов'язаннями про відшкодування моральної шкоди, що сприченена нещасним випадком, що мав місце на ДП "Шахта Нова" ВО "Дзержинськвугілля" є ДП "Дзержинськвугілля", яке відповідно до Наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 11.08.2016р. № 513 перейменовано у ДП "Торецьквугілля". Таким чином, суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що вони є не належним відповідачем. Оцінюючи аргумент представника відповідача про те, що на час настання нещасного випадку на виробництві з позивачем, чинне на той момент законодавство покладало відшкодування моральної на [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позивач звернувся з позовом про відшкодування моральної шкоди до суду у листопаді 2018 року. [PERSON] України від 23 вересня 1999 року "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (у редакції, чинній з моменту прийняття цього [PERSON] і до внесення змін [PERSON] України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»), передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац четвертий статті 1); у разі настання страхового випадку [PERSON] зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому [PERSON] провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується [PERSON] за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34). Пунктом 27 статті 77 [PERSON] України від 20 грудня 2005 року № 3235-ІУ «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 [PERSON] України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм [PERSON] України № 1105-ХІV, які передбачали виплату [PERSON] потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки. Згодом [PERSON] України від 28 грудня 2014 року [PERSON] України № 1105-ХІV було викладено у новій редакції, у тому числі було змінено назву вказаного [PERSON] на [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». [PERSON] України № 1105-ХІV у новій редакції зі зміненою назвою [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 01 січня 2015 року. [PERSON] України від 23 лютого 2007 року, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до [PERSON] України № 1105-ХІV внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення [PERSON] потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Таким чином суб'єктом відшкодування моральної шкоди завданої умовами виробництва з 01 січня 2006 року є роботодавець. [PERSON] узгоджується з правовими позиціями викладеними в постановах Верховного суду від 17 жовтня 2018 р. у справі 210/4786/16-ц та від 24 жовтня 2018 р. у справі № 219/7078/16-ц. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих зв'язків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Вина роботодавця не відноситься до обов'язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обов'язків. Рішенням Конституційного Суду України № 20-пр\\2008 від 08.10.2008 року обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди громадянам, які постраждали на підприємствах внаслідок виробничої травми чи професійного захворювання, було покладено на підприємства, з чиєї вини відбулися відповідні події. Таким чином, саме на підприємство покладено обов'язок відшкодувати працівнику моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. [PERSON] норми не містять будь-яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Суд не може прийняти до уваги доводи відповідача, зазначені у відзиві на позов, про недоведеність [PERSON] спричинення йому моральної шкоди. Відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено. Згідно вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров'я [PERSON] і отримання ним професійного захворювання та інвалідності відбулося при виконанні ним трудових обов'язків у шкідливих умовах, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Соціальний аспект поняття непрацездатності свідчить про нездатність, в даному випадку, позивача, матеріально забезпечити себе та членів своєї сім'ї на рівні, визначеному достатнім для проживання людини (прожиткового мінімуму) в державі, що також завдає моральних страждань позивачу. Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що у зв'язку з отриманим профзахворюваннями фізичний стан [PERSON] погіршився (постійний біль в поперековому відділі хребта, слабкість в ногах, оніміння їх, прискорене сечовипускання). Позивач змушений звертатися до лікарський установ для проходження лікування. Окрім того, захворювання позбавило позивача можливості займатися улюбленою справою. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. З огляду на викладене, враховуючи надані позивачем докази, процент втрати професійної працездатності, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок отримання позивачем професійного захворювання, моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. Відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п.2 ч.1ст.5 [PERSON] України "Про судовий збір" позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи вказані положення [PERSON], з відповідача в доход держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial