Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг б/н від 18.12.2010 у розмірі 22170,75 грн. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн. 00 коп., зазначаючи, що 18.12.2010 з відповідачем був укладений кредитний договір, згідно якого він одержав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з неналежним виконання відповідачем умов договору виникла заборгованість, яка станом на 31.05.2020 складає 22170,75 грн., з яких: 16045,26 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн. - за поточним тілом кредиту, 16045,26 грн. - за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 6125,49 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст..625; 0,00 грн. - нарахована пеня; 0,00 гривень - нарахована комісія. Представник позивача в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася з невідомих причин, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення. Про поважні причини своєї неявки суду вона не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за її відсутності чи заперечень проти позовних вимог від неї не надходило. Тому суд визнає неявку відповідача з неповажних причин, та, на підставі заяви представника позивача, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. 18.12.2010 [PERSON] ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку "Зарплатна карта", що підтверджується анкетою-заявою [PERSON] про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку від 18.12.2010 (а.с.30). З вказаної анкети-заяви вбачається, що у графі бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою «Зарплатна карта» нічого не зазначено. Згідно наданого розрахунку, станом на 31.05.2020 заборгованість позичальника перед позивачем за кредитним договором № б/н від 18.12.2010 становить 22170,75 грн., з яких: 16045,26 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн. - за поточним тілом кредиту, 16045,26 грн. - за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 6125,49 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст..625; 0,00 грн. - нарахована пеня; 0,00 гривень - нарахована комісія (а.с.9-22). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, судом встановлено, що як на доказ укладення кредитного договору між банком та [PERSON] позивачем надана анкета-заява останньої про бажання отримати послугу, яка визначена позивачем як отримання платіжної картки "Зарплатная карта", довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. Однак вказані докази суд не бере до уваги, оскільки з вказаних документів, зокрема з анкети-заяви, вбачається, що [PERSON] просила надати їй в якості банківських послуг зарплатну картку. Будь-яких доказів, які б свідчили про укладання між банком та нею письмового кредитного договору, за умовами якого вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок матеріали справи не містять. Позивачем не надано будь-яких інших доказів на підтвердження того, що [PERSON] виявила бажання отримати кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що їй була надана відповідна кредитна картка. Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання не містить будь-яких даних про оформлення відповідачем кредитного договору, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії на умовах, обумовлених у позові. Натомість, зазначена анкета - заява містить відомості, які свідчать про те, що вона була заповнена та підписана [PERSON] , з метою отримання платіжної картки "Зарплатная карта", а не кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», як зазначає позивач. Крім того, позивач надав довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, яка підписана [PERSON] 23.04.2011 в той час, коли анкета-заява про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку заповнена та підписана [PERSON] 18.12.2010. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого [PERSON] кредитного ліміту та видачу кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження видачі [PERSON] , кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та розміру наданого їй кредиту, то, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, а саме 22170,75 грн., з яких: 16045,26 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн. - за поточним тілом кредиту, 16045,26 грн. - за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 6125,49 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст..625; 0,00 грн. - нарахована пеня; 0,00 гривень - нарахована комісія, не є можливим, отже доводи позивача щодо розміру нарахованої суми не підтверджені належними доказами. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між Банком та [PERSON] договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено саме укладання кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правовому висновку, що викладений в постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року (№703/3063/18). Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору з [PERSON] , а також умов, на яких він укладався. Наданий позивачем розрахунок не може слугувати підтвердженням укладення кредитного договору, оскільки по суті є письмовим обґрунтуванням заявлених вимог. Таким чином, з урахуванням викладеного, проаналізувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить обґрунтованого висновку про недоведеність і необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, яким обґрунтовував свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з повною відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed