Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

У серпні 2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку та моральної шкоди зазначивши, що з 01 квітня 1976 року по 31 травня 2013 року вона працювала у відповідача на посаді слюсаря електромонтера по ремонту електрообладнання 3-го розряду, а з 02.03.2011 на посаді провідного інженера-метролога. Наказом №150/к від 31 травня 2013 року вона була звільнена з підприємства за власним бажанням. При звільненні повного розрахунку з нею не проведено, а саме не виплачено заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2010 року по травень 2013 року, що складає 16 767 грн. 75 коп., у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2010 року по травень 2013 року, що складає 16 767 грн. 75 коп., середній заробіток за період затримки розрахунку та моральну шкоду в сумі 10 000 грн., яка завдана їй тривалою невиплатою заробітної плати. В судовому засіданні позивача та її представники [PERSON] і [PERSON] позов підтримали та надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача Олейник О.М. в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснив, що визнає лише вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 11 774 грн. 12 коп., що підтверджується наданою довідкою, середній заробіток за час затримки розрахунку. Що стосується позовних вимог в частині спричинення моральної шкоди, вважає ці вимоги збільшеними та такими, що не підтверджуються доказами. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач з 01 квітня 1976 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» на посаді слюсаря електромонтера по ремонту електрообладнання 3-го розряду, по розпорядженню № 69/4 від 05.04.1976 року. 21 лютого 2011 року вона була переведена провідним інженером-метрологом. 31 травня 2013 року [PERSON] звільнена за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці та відповідних наказах, копії яких наявні у матеріалах справи. Заборгованість підприємства при звільнені позивача складає 11 774 грн. 12 коп. за період - вересень, грудень 2010 року, січень, жовтень, листопад 2011 року, квітень, травень, червень, липень, вересень, грудень 2012 року та січень, лютий 2013 року, що підтверджується довідкою ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» та визнано сторонами у судовому засіданні, а відтак позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується заборгованості по заробітній платі за березень, квітень та травень 2013 року, то дані питання вирішені комісією по трудовим спорам, рішення яких перебуває на теперішній час на виконанні в Амур-Нижньодніпровському відділі державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що розрахункові суми позивачем в день звільнення не отримані, спору між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі не існує, а тому у відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 своєї постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається із матеріалів справи, позивач звільнився 31 травня 2013 року, заборгованість по заробітній платі відповідачем позивачу до цього часу так і не виплачено, що підтвердили сторони у судовому засіданні. Виходячи з положень п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (з послідуючими змінами), про те, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках чинних законодавством, календарних днів. Відповідно до довідки відповідача заробітна плата за два місяці перед звільненням позивача складає 1190,00 грн. та 163, 20 грн., що у сумі складає 1353, 20 грн.. Тобто, середньоденна заробітна плата позивача складає 58,83 грн. (1353,20:23)=58 грн. 83 коп. Таким чином, середній заробіток за час затримки, який відповідач повинен сплатити позивачу складає 8530 грн. 35 коп. Суд також вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідач не сплачував заробітну плату позивачу, чим порушив її законні права на своєчасну оплату праці і тим самим привів до моральних страждань позивача, які виразилися в порушенні нормальних життєвих зв'язків. З врахуванням характеру і обсягу заподіяних позивачу моральних страждань, розміру невиплаченої позивачу заробітної плати, суд вважає, що стягненню з відповідача підлягає моральна шкода в сумі 1000 грн. відповідно до ст.237-1 КЗпП України. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми компенсації відповідно до індексу інфляції зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог статті 34 Закону України "Про оплату праці" у зв'язку із порушення строків виплати заробітної плати працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Індекс інфляції нараховується за порушення строків виплати заробітної плати невиплаченої працівникам. Отже оскільки позивач був звільнений з роботи, то законних підстав для нарахування індексу інфляції на невиплачені йому під час звільнення кошти суд не вбачає, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, права звільненого працівника у разі порушення строків виплати йому належних при звільненні коштів захищаються в інший спосіб, - шляхом виплати йому середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 229 (двісті двадцять дев'ять) грн. 40 коп.

Outcome: partial