Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду до ПАТ "машинобудівний завод "Тиса" про зобов'язання звільнити його із займаної посади на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 25.10.2013 р.; зобов'язання видати позивачу трудову книжку оформлену у відповідності до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 № 58; стягнення заборгованості у сумі 30695,54 грн. (в т.ч. 9 729,34 грн. невиплаченої заробітної плати та 20 966,20 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку); стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку з позивачем у розмірі 30 580,47 грн. (згідно заяви про збільшення позовних вимог 03.06.2014 р., ). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач із 17.01.2012 р. працював на посаді директора відповідача. 11.10.2013 р. ним було подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, однак відповідач у встановленому законом порядку рішення про звільнення позивача не прийняв, належно оформлену трудову книжку не видав та не здійснив повний розрахунок із позивачем по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. Вважає, що оскільки в супереч вимог ч. 1 ст. 47, Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України відповідач трудову книжку не видав та виплату заборгованості по заробітній платі не здійснив, то порушені права позивача підлягають захисту у судовому порядку шляхом зобов'язання відповідача звільнити та видати трудову книжку позивачу, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги за обставин викладених у позовній заяві підтримав повністю, дав аналогічні пояснення та просив суд задовольнити позов. Відповідач не з'явився та явку уповноваженої особи у судове засідання по даній справі не забезпечив, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи. Оскільки судом вжито всіх заходів для повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду судової справи з їх участю та реалізації ними права судового захисту своїх прав та інтересів, то суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача, відповідно до ч. 4. ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Заслухавши думку представника позивача., який не заперечив щодо розгляду справи у відсутності відпвідача, з'ясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх належними та допустимими доказами суд дійшов висновку, що цивільний позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. В судовому засіданні встановлено, що згідно наявного у матеріалах справи статуту Публічного акціонерного товариства „Машинобудівний завод „Тиса" (далі - ПАТ „Машинобудівний завод „Тиса" або відповідач), зареєстрованого 06.01.2012 р. за номером запису 13241050009000878 , до виключної компетенції наглядової ради товариства належить, зокрема, обрання та припинення повноважень директора товариства (пп. 8 п. 2. підрозділу 7.3.2 Статуту). 17 січня 2012 року на засіданні Наглядової Ради ПАТ „Машинобудівний завод „Тиса" було прийнято рішення (оформлене протоколом № 1/12 від 17.01.2012 р. про обрання на посаду директора товариства [PERSON] . Також встановлено, що 11 жовтня 2013 року [PERSON] було подано на ім'я Наглядової Ради ПАТ „Машинобудівний завод „Тиса" заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням з 14.10.2013 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи заявою від 11.10.2013 р. Частиною 1. ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Суд констатує, що обставини з якими законодавець пов'язує виникнення у роботодавця обов'язку розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, тобто обставини які зумовлюють неможливість продовжувати роботу, відсутні, тому у відповідності до ч. 1. ст. 38 КЗпП України позивач мав попередити відповідача про розірвання договору за два тижні. Отже в даному випадку останнім робочим днем є 25 жовтня 2013 року, який відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (затверджено наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 № 58) є днем звільнення. Відповідно до ч. 2. ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що позивач в день звільнення не працював у зв'язку з чим у повній відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України звертався до ПАТ „Машинобудівний завод „Тиса" із заявою від 29.10.2013 р. згідно якої просив видати йому трудову книжку та провести розрахунок. Отже наступним днем після пред'явлення працівником вимоги про розрахунок у розумінні ч. 1 ст. 116 КЗпП України, тобто днем виникнення у ПАТ „Машинобудівний завод „Тиса", як роботодавця, обов'язку провести повний розрахунок із позивачем та видати йому належним чином оформлену трудову книжку, в даному випадку є 30 жовтня 2013 року. Однак відповідач свого обов'язку стосовно видачі позивачу належним чином оформлену трудову книжку та проведення повного розрахунку із позивачем не виконав чим порушив імперативні норми ч. 2. ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1. ст. 1 Закону України «Про оплату праці»). Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці (ч. 5 ст. 97 КЗпП України, ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці»). У разі звільнення йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (ч. 1 ст. 83 КЗпП України). Суд констатує, що заборгованість по заробітній платі станом на день звільнення - 25 жовтня 2013 р. складає 9 729,34 грн., розмір грошової компенсації за невикористанні дні щорічної відпустки складає 20 966,20 грн., тобто загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 30695,54 грн. про що свідчить наявна у матеріалах справи «Картка рахунку: 66.100 Розрахунки за зарплатою за 4 кв.2013 р. з початку року: [PERSON]» . Згідно зі ст. 117 КЗпП України та роз'яснень, що містяться в пунктах 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду від 24.12.99 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. За наведеного суд приходить до переконання, що у ПАТ „Машинобудівний завод „Тиса", у зв'язку із звільненням позивача та пред'явленням останнім вимоги про видачу трудової книжки та проведення з ним розрахунку, ще 30 жовтня 2013 року виник обов'язок здійснити фактичний розрахунок по заробітній платі та компенсації за дні невикористаної відпустки, який відповідач не виконало. Оскільки до розгляду даної справи судом та на день постановлення судового рішення по суті даного спору ПАТ „Машинобудівний завод „Тиса" не виплатило належних звільненому працівнику [PERSON] сум, то на підставі ч. 1. ст. 117 КЗпП України ПАТ „Машинобудівний завод „Тиса" зобов'язано виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки по день постановлення рішення - період з 30.10.2013 р. по 03.06.2014 р. (159 робочих днів), у розмірі - 30 580,47 грн. Вказаний розмір середнього заробітку визначений згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р., та відповідає розрахунку суми середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку від 03.06.2014 р. . На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Outcome: approved