Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року рішення Любомльського районного суду Волинської області від 28.01.2016 року та ухвала апеляційного суду Волинської області від 23.03.2016 року в частині зустрічного позову від 20 липня 2015 року фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення наданих під звіт коштів скасовані, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Вимоги позову обґрунтувані тим, що 29 серпня 2014 року [PERSON] отримав у ФОП [PERSON] під звіт по видатковому касовому ордеру №103 від 29.08.2014 року - 492,07 грн.; та по видатковому касовому ордері №104 від 29.08.2014 року - 4613,68 грн. Відповідач [PERSON] дані кошти не повернув та не подав звіт про використання ним зазначених сум.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ В судове засіданні позивач не з'явилась, завчасно надіслала клопотання про розгляд справи без її участі, вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином, був повідомлений про час та місце розгляду справи. У поданих 03.10.2017 року до суду письмових запереченнях позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити повністю посилаючись зокрема на те, що ним у відповідний термін було складено та подано \~звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № АО-0000040 з відповідними банківськими квитанціями. Разом з тим, просив суд звернути увагу, що ФОП [PERSON] у поданому первісному податковому розрахунку за формою №1 ДФ не відобразила суму 5105,75 грн., як надміру витрачені кошти. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, в зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.\~\~ Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що\~13.02.2014 року фізична особа підприємець [PERSON] уклала трудовий договір про прийняття на посаду менеджера з адміністративної діяльності [PERSON]. Відповідно до п. 1 вказаного договору, він є безстроковим. Згідно п.п 2-3 Договору, працівник зобовязаний виконувати по сумісництву роботу менеджера з адміністративної діяльності, роботу з орендарями земельної ділянки, а також касира на непостійній основі виконувати роботу з матеріальними цінностями у т.ч. як матеріально відповідальна особа. Згідно довіреності\~ від 13.02.2014 року посвідченої приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 180, [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником з питань представництва інтересів її підприємницької діяльності, згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців серії АГ № 845767. Довіреність була видана без права передоручення строком на три роки, при цьому зазначалося, що вона дійсна до 13.02.2017 року, якщо не буде скасована раніше цього терміну у встановлена для цього порядку чи припинена з інших підстав, передбачена цивільним законодавством. З витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №27760145 вбачається, що на підставі заяви [PERSON], 30.10.2014 року було припинено дію довіреності від 13.02.2014 року, зареєстрованої в реєстрі за № 180. В той же час, з наказу № 5-к від 01.11.2014 року вбачається, що [PERSON] менеджера з адміністративної діяльності було звільнено із 01.11.2014 року з роботи за сумісництвом на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Судом встановлено, і це не заперечувалося відповідачем [PERSON] у наданих до суду запереченнях, що за час роботи, він періодично одержував з каси підприємства\~кошти. Так, з видаткових касових ордерів №103 та №104 слідує, що [PERSON] 29.08.2014 року було видано\~ під звіт 492,07 грн. та 4613,68 грн., всього 5105,75 грн. Зазначені документи є підтвердженням факту передачі [PERSON] та отримання ним грошових коштів у визначеному розмірі, про що свідчать проставлені ним особисто та бухгалтером [PERSON] підписи. Разом з тим, суд звертає увагу, що вказані обставини визнавались сторонами в заявах по суті, що в силу приписів\~ст.61 ЦПК України\~дає підстави для висновку, що останні не підлягають доказуванню. Ведення касових операцій в України на момент виникнення спірних відносин регулювалося Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим\~постановою Правління НБУ №637 від 15.12.2004, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за №40/10320. Відповідно до п.3.4. Положення видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки мають підписувати керівник і головний бухгалтер або працівник підприємства, який на це уповноважений керівником. Згідно п.1.2 Положення, касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. П.2.11\~зазначеного Положення передбачено,\~що видача готівкових коштів під звіт на інші виробничі(господарські) потреби дозволяється на строк не більше двох робочих днів, уключаючи день отримання готівкових коштів під звіт. Звітування за одержані під\~звіт\~готівкові кошти здійснюється відповідно до законодавства України. Згідно пп.\~170.9.2\~п.\~170.9\~ст.\~170 Податкового кодексу України\~звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, до закінчення п'ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку: а) завершує таке відрядження; б) завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, що видала кошти під звіт. За наявності надміру витрачених коштів їх сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або під час подання зазначеного звіту. Відповідно до затвердженої форми Звіту про використання коштів, наданих на відрядження або під звіт, затвердженої\~наказом Міністерства доходів і зборів України №845 від 24.12.2013 року звіт складається платником податку (підзвітною особою), що отримала такі кошти на підприємствах всіх організаційно-правових форм або у самозайнятої особи. До суми перевищення не включаються та не оподатковуються документально підтверджені витрати, здійснені за рахунок готівкових чи безготівкових коштів, наданих платнику податку під звіт роботодавцем на організацію та проведення прийомів, презентацій, свят, розваг та відпочинку, придбання та розповсюдження подарунків у межах граничного розміру таких витрат, передбаченого у\~розділі III Кодексу, що здійснені таким платником та/або іншими особами з рекламними цілями. Фізична особа, що отримала такі кошти, заповнює всі графи Звіту, крім: „Звіт перевірено, „Залишок унесений (перевитрата видана) у сумі за касовим ордером, бухгалтерських проводок, розрахунку суми утриманого податку за несвоєчасно повернуті витрачені кошти на відрядження або під звіт, які заповнюються особою, що надала такі кошти, та „Звіт затверджено, які підписуються керівником (податковим агентом). На підтвердження факту використання коштів наданих по видаткових касових ордерах №103 та №104 в інтересах ФОП [PERSON], відповідачем [PERSON] було подано до суду копію звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № АО-0000040 від 29.08.2014 року, а також копії квитанції ПАТ КБ «Приватбанк» №3814.395.4 та №3814.395.3 датовані 29.08.2014 роком. Однак суд критично відноситься до наданих доказів та вважає їх неналежними з огляду на наступне. Так, суд акцентує увагу, що [PERSON] не зазначено походження копії звіту, а також інформацію про те, де знаходиться оригінал. В свою чергу клопотань про витребування його оригіналу до суду також не надходило. Зі змісту вищевказаного звіту слідує, що менеджером [PERSON] було витрачено 5089, 85 грн. Разом з тим, на звороті звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № АО-0000040 від 29.08.2014 року наведено перелік документів, які підтверджують обставині викладені у самому звіт. Зокрема вказано, що за документами датованими 29.08.2014 роком Шацькому РТП ПрАТ було заплачено 4492, 07 грн., на звязок було витрачено 44,78 грн. та на господарські витрати 553 грн. До вищевказаного звіту було долучено копії квитанцій, однак суд звертає увагу, що останні підтверджують обставини сплати ПАТ «Волиньобленерго» 3960,30 грн. за електроенергію та 487,20 грн. судового збору, отримувач: УДКСУ у м. Луцьку Волинської області/Волинський окружний адміністративний суд. Інших належних доказів, у розумінні ст.ст.80-83 ЦПК України, які б підтверджували доводи про повернення отриманих коштів відповідачем надано не було. Ухвалою Любомльського районного суду від 03.10.2017 року було прийнято рішення про витребування у фізичної особи-підприємця [PERSON] оригінали наступних документів: звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №АО-0000040 від 29.08.2014 року, звіт №АО-0000040 від 29.08.2014 року, та оригінали квитанцій ПАТ КБ «Приватбанк» 3814.415.2 та 3814.415.1. У своїх письмових поясненнях наданих на виконання вищевказаної ухвали, позивач вказала, що у матеріалах бухгалтерського обліку ФОП [PERSON] зазначені в ухвалі суду документи відсутні. Так, звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № АО-0000040 від 29.08.2014 року ні безпосередньо бухгалтером [PERSON], ні будь-яким іншим працівником, від [PERSON] взагалі не приймався та ними не перевірявся, а оригінали квитанцій ПАТ КБ «Приватбанк» 3814.415.2 та 3814.415.1. 01.11.2014 року були передані директору ПрАТ Шацьке РТП» [PERSON] В свою чергу, бухгалтер [PERSON], яка у період із 13.02.2014 року по 30.10.2014 року перебувала на посаді бухгалтера ФОП-підприємця [PERSON] ([ADDRESS]) у наданих до суду 29.11.2017 року письмових поясненнях вказала, що документів від [PERSON] про звітування ним за кошти, отримані 29.08.2014 року, як і самі кошти не отримувала. Звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № АО-0000040 від 29.08.2014 року нею не складався, та не підписувався. По банківських квитанціях Приватбанку від 29.08.2014 року пояснила, що останні були сплачені нею по договорах комісії, заключних між ФОП [PERSON] та ПрАТ Шацьке РТП. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем [PERSON] на момент розгляду справи в суді не було повернуто позивачу отримані\~ним під звіт кошти. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на порушення позивачем порядку ведення податкової звітності до уваги не приймаються, оскільки дотримання позивачем ФОП [PERSON] податкового законодавства не є предметом розгляду. Відповідно до\~ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. При цьому,\~ст. 1215 ЦК України\~встановлює, що не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Таким чином, нормами закону не передбачено повернення працівником підприємству зайво виплачених коштів, крім випадків, встановлених ст. 127 КЗпП України,\~ст. 1215 ЦК України. Згідно ст.127 КзпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в\~пунктах 3,\~5,\~6 статті 36\~і\~пунктах 1,\~2\~і\~5 статті 40\~цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Верховним Судом України у п. 24 Постанови Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" дано розяснення при вирішенні спорів, пов'язаних із застосуванням\~ст. 127 КЗпП України, зокрема зазначено, що суди мають враховувати, що: 1) вимоги про повернення працівником авансу, виданого в рахунок заробітної плати, і сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, а також погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості чи на господарські потреби, розглядаються судами в тому разі, коли роботодавець не має можливості провести відрахування із заробітної плати у зв'язку з тим, що працівник оспорює підстави і розмір останнього, або минув місячний строк для видання відповідного наказу (розпорядження), або з інших причин. Як зазначено у позові, провести повне утримання з розрахункових коштів сум виданих відповідачу під звіт, а саме 492,07 грн. та 4613,68 грн., за наказом не було можливості у зв'язку з відсутністю останнього на роботі. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачу по видаткових касових ордерах було виплачено кошти в сумі саме 5105,75 грн. під звіт, а не 5106, 38 грн. як зазначає позивач, які останній за цільовим призначенням не використав і будучи звільненим з роботи вказані грошові кошти позивачу не повернув та не надав звіт про використання коштів, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по оплаті судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial