Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

В жовтні 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 22 березня 2013 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у відділі ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що зроблено актовий запис № 534. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося так, як вони мають несумісні характери та різні погляди на життя та роль кожного з подружжя в сім?ї. Більше року сторони припинили подружні відносини, шлюб фактично розпався. Позивач зазначає, що на даний час вони проживають окремо та вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Спільний син сторін проживає разом із позивачем і знаходиться на її повному матеріальному утриманні, оскільки [PERSON] фактично самоусунувся від виховання та утримання їх сина. Наразі синові вже майже два роки, весь час він проживав з позивачем, проте досі ніде не зареєстрований. [PERSON] зазначає, що вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати згоду на реєстрацію їх сина за адресою її місця проживання, однак останній нехтує її проханнями. Разом з тим, відсутність реєстрації місця проживання дитини створює ряд перешкод у реалізації прав дитини, зокрема при оформленні документів пов'язаних з обов'язковим місцем реєстрації дитини. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за місцем реєстрації його матері [PERSON], [INFO], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] без згоди батька [PERSON], [INFO], а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Також не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення у його відсутність на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечила проти такого порядку вирішення спору. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданого 22.03.2013 року, судом встановлено, що 22 березня 2013 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб у відділі ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що зроблено актовий запис № 534 (а.с. 4). З пояснень, наданих в судовому засіданні позивачем, вбачається, що їх шлюб було розірвано рішенням суд від 29.11.2016 року. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 14.01.2015 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, суд вбачає, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 5). З довідки МКП «ЖЕК № 7» від 11.10.2016 року, судом встановлено, що син сторін проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Власником даної квартири є мати позивача [PERSON] (а.с. 6). Також факт проживання сина сторін за вищевказаною адресою підтверджується актом про проживання особи, не зареєстрованої в житловому приміщенні від 10.10.2016 року, складеного МКП «ЖЕК № 7». Зі змісту даного акту вбачається, що [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] з 1 вересня 2015 року по даний час (а.с. 7). Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач зверталася до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради з проханням зареєструвати місце проживання її малолітньої дитини, проте їй було відмовлено (а.с. 8-9). Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 154 СК України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 СК України). Частиною першою статті 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. (ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України). Аналогічна позиція також міститься і в п.п. 6 п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року, відповідно до якої у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Статтею 6 Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Слід зазначити, що оскільки дитина є не досить зрілою істотою для формування своєї думки щодо визначення місця свого проживання, право на визначення місця проживання та місця перебування дитини надано перш за все батькам дитини. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що сторони спільно не проживають, зареєстровані за різними адресами в межах міста Вінниці, при цьому їх малолітній син не зареєстрований з жодним з батьків, чим порушуються вимоги чинного законодавства. Суд бере до уваги, що фізична особа, яка не досягла десяти років, має місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. Дитина проживає разом з матірю. Ненадання дозволу відповідачем на проведення реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] за місцем реєстрації її матері унеможливлює проведення такої реєстрації компетентними органами та порушує передбачене законом право дитини на реєстрацію місця проживання. Суд звертає увагу, що відповідач в судове засідання не з'явився та доказів протилежного суду не надав. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON], за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved