Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

представник позивача просить суд стягнути з відповідача - ДП «Київське обласне дорожнє Управління «ВАТ «ДАК «[PERSON] України» на користь позивача - ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна", суму в розмірі 20 109,21 грн., сплачений судовий збір в розмірі 1218,00 грн., а всього 21327,21 грн., посилаючись на те, що 11 липня 2012 р. між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна", був укладений Договір страхування транспортних засобів № АМ/048011, предметом якого є страхування автомобіля «Кіа Soul», державний реєстраційний номер АІ 1321 CO. 21 грудня 2012 р. в Кагарлицькому районі с. Бендюгівка по вул. Бащенка трапилась дорожньо-транспортна пригода, за участю застрахованого транспортного засобу "Кіа Soul", д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу "ДЗ-122-А", д.н. 062 55 КА під керуванням [PERSON]. 12 січня 2013 р. постановою Кагарлицького районного суду Київської області [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу. 25.12.2012 р. до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» звернувся страхувальник із заявою про пошкодження транспортного засобу в зв'язку з дорожньо-транспортною подією, яка є страховим випадком відповідно до договору страхування. 21 березня 2013 р. позивач на підставі Страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування до нього, виходячи із рахунку ТТ-0086175 від 08.01.2013 p., здійснив виплату страхового відшкодування на користь Страхувальника, в розмірі 20 10,21 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 11134 від 21.03.2013 р. У відповідності зі ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить траво вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Частиною 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (п.1 ст. 1187 ЦК України, відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утримання транспортних засобів), відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до ст. 1188 Цивільного кодексу України, яка передбачає загальні підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, зазначено, що шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч.1 ст. 1188 ЦК України). [PERSON] повідомив, що під час ДТП він працював у Філії «Кагарлицьке районне дорожнє управління ДП «Київське обласне дорожнє Управління «ВАТ «ДАК «[PERSON] України». Таким чином відповідальність за шкоду заподіяну [PERSON] має нести юридична особа - роботодавець - ДП «Київське обласне дорожнє Управління «ВАТ «ДАК автомобільні [PERSON] України» Згідно ч 1. ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Представник позивача в судове засідання не зявився, подавши до суду заяву, в якому розглянути справу за відсутності представника позивача. При цьому повідють увагу суду на те, що позивачем було подано позов у межах строку позовної давності. Згідно повідомлення про вручення, позовна заява надійшла до Кагарлицького районного суд Київської області 09.12.2015 року, а строк позовної давності закінчується 21.12.2015 року, а тому заперечення відповідача не впливають на суть справи, оскільки згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Представник відповідача в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про час і місце проведення судового засідання, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Проте, раніше подав до суду заперечення, в якому просить суд в задоволенні позову ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Обгрунтування позовних вимог грунтуються на ст. 1191 ЦК України, яка передбачає, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом та нормами ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При цьому позивач зазначив, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, таким чином, строк позовної давності за даною вимогою закінчується 21.03.2016 року, отже позивач звернувся до суду в межах позовної давності. В зв'язку з чим просив позовну вимогу до відповідача задовольнити. Однак, відповідач не може погодитись з даними доводами позивача з огляду на наступне. Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Ця норма відтворює норму ст. 27 Закону України «Про страхування». В доктрині таке право страховика іменується правом на суброгацію. Згідно роз'яснень постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, ст. 1191 ЦК), а також ст. 38 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а для суброгації відповідно до ст. 993 ЦК України і ст. 27 ЗУ «Про страхування». Так, з матеріалів справи встановлено, що автомобіль [NUMBER], був застрахований ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна", строк дії страхового полюсу встановлено з 11.07.2012 року по 15.07.2013 року. 21.12.2012 року, з вини [PERSON] - працівника ДП "Київське обласне дорожнє управління" ВАТ "ДАК "[PERSON] дороги України" відбулась ДТП, внаслідок чого було пошкоджено застрахований транспортний засіб "Кіа Soul. 21.03.2013 позивачем сплачено страхове відшкодування власнику пошкодженого автомобіля грошову суму в розмірі 20 109,21 грн. З вищевикладеного вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Кіа Soul" номерний знак [NUMBER] була застрахована ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна", виплату власнику зазначеного автомобіля здійснив позивач, тобто ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна". Таким чином, відбулась заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. Отже, до страховика (ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна"), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил ст. 993 ЦК України. При цьому, в постанові Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що при суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Статтями 252, 253 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз'яснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки страховий випадок виник 21 грудня 2012 року, то відповідно перебіг позовної давності закінчився 21 грудня 2015 року. Таким чином, позивач звернувся до суду з порушенням строку позовної давності. Третя особа [PERSON] позовні вимоги позивача до відповідача не визнає та погоджується із запереченням відповідача. Суд, вислухавши третю особу, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача з наступних підстав. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. \~\~\~\~ Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень. \~\~\~\~ Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~\~ Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. \~\~ Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. 21 грудня 2012 року о 11 год. 50 хв. в Кагарлицькому районі с. Бендюгівка по вул. Бащенка Чухрай Володимир Левкович, керуючи автогрейдером ДЗ 122 А, державний номрний знак [NUMBER], перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху допустив зіткнення з автомобілем КІА Soul, державний номерний знак [NUMBER], яким керувала [PERSON], в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Кагарлицького районного суду Київської області від 22.01.2013 року, яка набрала законної сили (а.с.15), [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124\~КУпАП\~та піддано адмінстягненню у вигляді 340 грн. штрафу. Таким чином, подія 21.12.2012 року сталася за його винних дій. Відповідно до трудової книжки [PERSON] з 30 листопада 2004 року до теперішнього часу працює у філії «Кагарлицький Райавтодор» на посаді машиністом автогрейдера (а.с. 50). Окрім того, подорожнім листом № 468248 від 21.12.2012 року підтверджено, що [PERSON] 21 грудня 2012 р. з 08 год. до 17 год. проводив очистку автомобільних доріг від снігу. Транспортний засіб КІА Soul, державний номерний знак [NUMBER], було застраховано його [PERSON] у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» згідно договору серії АМ № 048011 від 11.07.2012 р. Згідно страхового акту № UA2012122100022/L01/03 від 21.03.2013 року було вирішено провести оплату [PERSON] страхового відшкодування в розмірі 20\~109 грн. 21 коп. Платіжним дорученням № 11134 від 21.03.2013 р. [PERSON] було проведено оплату в сумі 20\~109 грн. 21 коп. Ухвалою суду від 21.01.2016 року ДП «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «[PERSON] дороги України»» залучено до участі у справі в якості відповідача, [PERSON] в якості третьої особи. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», як позивач, у своєму позові просять у резолютивній частині стягнути з відповідача страхове відшкодування\~в порядку регресу. Заперечуючи проти позову, сторона відповідача просила застосувати строки позовної давності, оскільки перебіг строку позовної давності за спірними зобовязаннями починається з моменту виникнення страхового випадку та вказує, що позов є не регресним , а суборгація. Статтею 25 Закону України «Про страхування»\~передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України. Страховик та страхувальник мають право залучити за свій рахунок аварійного комісара до розслідування обставин страхового випадку. Ухвалюючи рішення, суд згідно із ч. 1\~ст. 214 ЦПК України\~має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому, суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим,\~посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (ст. 119 ЦПК України). Так, за змістом\~ст. 27 Закону України «Про страхування»\~передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до\~ст. 979 ЦК України\~за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до\~ст. 980 ЦК України\~та\~ст. 4 Закону України «Про страхування»\~предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Таким чином,\~ЦК України\~та\~Закон України «Про страхування»\~передбачає три види страхування, а саме: особисте, майнове та страхування відповідальності. Згідно\~ст. 993 ЦК України\~до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором\~майнового\~страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за задані збитки (суброгація). Виходячи із вищезазначеного, можливість застосування механізму суброгації обмежена рамками майнового страхування з урахуванням наведених приписів. За своєю правовою природою регрес істотно відрізняється від суброгації. Основна відмінність полягає в тому, що при суброгації переходить існуюче право з усіма його забезпеченнями, а регрес породжує нове право. Суброгація - це перехід прав до третьої особи на основі закону. Регрес - це право, що виникає у особи внаслідок платежу. При суброгації до страховика переходить право, що вже виникло (з моменту заподіяння шкоди) у страхувальника. Право регресу - це право зворотної вимоги, що виникає у страховика (регредієнта) до винної особи (регресату) на тій основі, що страховик попередньо провів виконання за страховим зобов'язанням, виплативши страхове відшкодування страхувальникові, тобто право регресу виникає з моменту сплати за третю особу. Таким чином, регрес, це нове право що виникає у особи внаслідок здійснення платежу. Право регресу це право зворотної вимоги страховика до регресату, через те що страховик виконав обов'язок за страховим зобов'язанням. Отже, у страхуванні відповідальності, навіть після виконання зобов'язання страховиком суброгація неприпустима, оскільки виникають правовідносини із відшкодування витрат у порядку регресу. Роз'яснення про застосування вищезазначених понять також наведені у п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 р., згідно з яким, при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. Для реалізації страховиком цього права, страхувальник зобов'язаний передати усі документи і докази, які він має, і виконати дії, необхідні для здійснення права вимоги. В даному випадку, перехід права вимоги від страхувальника до страховика, за договором добровільного страхування наземного транспорту, не є регресом (регрес виникає, на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу), а є - суброгацією. У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку ж регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема,\~ст. 1191 ЦК), а також\~статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до\~ст. 993 ЦК\~і\~ст. 27 Закону України «Про страхування»\~встановлено особливий правовий режим. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, тому з урахуванням положення\~статті 515 ЦК України\~суброгація застосовується лише до майнового страхування. Враховуючи викладені обставини та роз'яснення щодо застосування понять «регресу» та «суброгації», суд приходить висновку, що до позивача [PERSON] «СК «ПЗУ Україна» у цій справі перейшло право вимоги в порядку суброгації до відповідача. Судовому захисту підлягає лише порушене право. Встановлено, що права ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з боку відповідача порушені. При суброгації початок збігу строку позовної давності на відміну від регресу, відраховується не від дати виплати страхового відшкодування, а - від\~дати виникнення страхового випадку (у даному випадку з дати дорожньо-транспортної пригоди 21.12.2012 року). Згідно зі\~статтею 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 6\~статті 261 ЦК України передбачено, що за регресними зобовязаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобовязання. При цьому згідно постанови пленуму Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснено, що при суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. При вищевикладених обставинах, датою подачі позову позивача до суду у цій справі в силу вимог\~ст. 70 ЦПК України вважається саме 09 грудня 2015 року. В силу вимог\~ст. 267 ч. ч. 3, 4 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин суд вважає, що посилання відповідача на пропуск строку позовної даності є безпідставним, а позов подано в межах трирічного терміну з моменту виплати страхового відшкодування. Отже, відповідно до вищенаведених вимог закону ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» після виплати страхового відшкодування отримало право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. У відповідності до загальних положень про відшкодування шкоди параграфу 1 глави 82, передбачених\~ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Стаття 1187 ЦК України\~передбачає, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно\~ст. 1192 ЦК України\~розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У відповідності до положень ч. 1 ст. 1172 юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації. Таким чином, загальними правилами відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, необхідна низка умов, а саме наявність загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв'язку та вини; та перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо і завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків. Крім того, в абзаці 3 п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавствапри вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам розяснено, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до\~ст. 1191 ЦК України. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1ст. 1191 ЦК Українинабуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. Аналіз норм ст. ст.1167, 1172, 1187, 1188 ЦК Українидає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Положення ст. ст.1187, 1188, 1172 ЦК Україниє спеціальними по відношенню до ст. ст.1166, 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13. Розмір завданого [PERSON] матеріального збитку в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, згідно розрахунку страхового відшкодування до страхового акту складає 20\~108,21 грн. (а.с. 24). З врахуванням викладених обставин, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, та

Outcome: approved