Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулось з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до кредитного договору №014/0035/74/90013 від 19.05.2008р . (далі - Кредитний договір) Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" було надало громадянину [PERSON] (далі за текстом - Позичальник, Відповідач-1) кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у розмірі 47908 доларів США строком до «19» травня 2028 року із сплатою 13,90 % (12,65% п.1.2.1 кредитного договору) річних, а позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати інші зобов'язання в порядку та строки, визначенні договором. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 6.1. Кредитного договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника. З метою зменшення фінансового навантаження на Позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, між ПАТ « Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] 19.05.2009 р. (№014/0035/74/90013/І) та 12.08.2010 р. (№014/0035/74/90013/2) були укладені додаткові угоди до Кредитного договору (далі - Додаткова угода), відповідно до яких збільшено строк надання кредиту та Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в нових редакціях в Додатку №1.2, який є невід'ємною частиною Додаткових угод. Відповідно до умов Додаткової угоди №014/0035/74/90013/2 від «12» серпня 2010 року Відповідач-1 зобов'язався щомісячно повертати кредитні кошти згідно графіку погашення та здійснити остаточне погашення кредиту не пізніше 19.05.2038 р. Крім того, Відповідач-1 зобов'язався щомісячно сплачувати банку відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 13,9% річних. [PERSON] не виконуються вищезазначені умови, а саме не здійснюється щомісячна сплата кредиту, в зв'язку з чим станом на 02.10.2014 р. заборгованість по кредиту становить 53 156,42 дол. США (688 375,96 грн.), з яких прострочена сума боргу складає 2 555,87 доларів. США (33 098,53 грн.). Крім того, [PERSON] не виконуються умови щодо сплати відсотків та станом на 02.10.2014 р. заборгованість по сплаті відсотків становить 3 694,15 дол. США (47 839,26 гривень). Відповідно до п. 16.3. Кредитного договору у випадку порушення Відповідачем графіку погашення кредиту та відсотків, встановлених договором, Позивач нараховує [PERSON] пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Таким чином, станом на 02.10.2014р. пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків, становить 33 368,29 дол. США (432 119,56 гривень). В забезпечення належного виконання [PERSON], умов кредитного договору було укладено договір поруки №014/0035/74/90013/1 від 19.05.2008р. (далі - договір поруки), згідно якого [PERSON] виступила поручителем [PERSON], і взяла на себе зобов'язання перед банком ПАТ " Аваль" відповідати по зобов'язанням [PERSON], що виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі цих зобов'язань. На підставі викладеного, позивач просить стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за Кредитним договором №014/0035/74/90013 від 19.05.2008 р. у сумі 90 218,86 доларів США (1 168 334,78 грн.)., у тому числі: заборгованість за кредитом - 53 156,42 доларів США (688 375,96 грн.); заборгованість по сплаті відсотків - 3 694,15 доларів США (47 839,26 грн.); пеню за невчасну сплату кредиту та відсотків - 33 368,29 доларів США (432 119,56 грн.). [PERSON] звернулась з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» про визнання договору поруки припиненим. В зустрічних позовних вимогах [PERSON] посилається на те, що між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/0035/74/90013 від 19.05.2008р. На забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, Банк уклав з [PERSON] договір поруки № 014/0035/74/90013/1 від 19.05.2008р., згідно з умовами якого [PERSON] взяла на себе обов'язок солідарно відповідати за виконання боржником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених умовами Договору. Додатковою угодою № 014/0035/74/90013/1 від 18.06.2009р. до Кредитного договору Банк збільшив обсяг відповідальності поручителя без його згоди - змінив умови Кредитного договору: збільшив строк кредиту на 120 місяців, в зв'язку з чим сукупна вартість кредиту значна зросла, та Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в нових редакціях в Додатку № 1,2, який є невід'ємною частиною Додаткових угод. Таким чином, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки відбулась зміна зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, то [PERSON] просить визнати припиненим Договір поруки № 014/0035/74/90013/1 від 19.05.2008р., укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON]. Ухвалою суду від 26.04.2016р. були об'єднані в одне провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, а також за зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - [PERSON] про визнання договору поруки припиненим з цивільною справою за позовом [PERSON], [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки. [PERSON], [PERSON] в своїх позовних до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки, просили визнати недійсним кредитний договір №014/0035/74/90013 від 19.05.2008р., укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], а також визнати недійсним договір поруки №014/0035/74/90013 від 19.05.2008р., який був укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON]. При цьому, позивачі посилались на те, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не мав на час укладення кредитного договору індивідуальної ліценції від НБУ, а тому не мав право здійснювати валютні операції, тобто видати кредит в іноземній валюті. (а.с. Т.2, а.с. 27-30) В процесі розгляду справи представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі, а також просили відмовити у задоволенні зустрічного позову. В останнє судове засідання представники позивача не з'явились, згідно поданого клопотання просили справу розглянути у їх відсутність. Представник відповідачів заперечували проти задоволення позову, та, просила задовольнити зустрічні позовні вимоги. В останнє судове засідання представник відповідачів не з'явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №014/0035/74/90013 від 19.05.2008р (далі - Кредитний договір) Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" було надало громадянину [PERSON] (далі за текстом - Позичальник, Відповідач-1) кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у розмірі 47908 доларів США строком до «19» травня 2028 року із сплатою 13,90 % (12,65% п.1.2.1 кредитного договору) річних, а позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати інші зобов'язання в порядку та строки, визначенні договором. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 6.1. Кредитного договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника. З метою зменшення фінансового навантаження на Позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, між ПАТ « Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] 19.05.2009 р. (№014/0035/74/90013/І) та 12.08.2010 р. (№014/0035/74/90013/2) були укладені додаткові угоди до Кредитного договору (далі - Додаткова угода), відповідно до яких збільшено строк надання кредиту та Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в нових редакціях в Додатку №1.2, який є невід'ємною частиною Додаткових угод. Відповідно до умов Додаткової угоди №014/0035/74/90013/2 від «12» серпня 2010 року Відповідач-1 зобов'язався щомісячно повертати кредитні кошти згідно графіку погашення та здійснити остаточне погашення кредиту не пізніше 19.05.2038 р. Крім того, Відповідач-1 зобов'язався щомісячно сплачувати банку відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 13,9% річних. Суд вважає, що посилання [PERSON], [PERSON] на недійсність кредитного договору та договору поруки не відповідає фактичним обставинами справи за наступних підстав. Відповідно до Статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" визначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Отже, чинне законодавство обмежує (а не забороняє) застосування іноземної валюти як засобу платежу в розрахунках між резидентами і не містить приписів щодо заборони на визначення грошових зобов'язань в іноземній валюті. Відповідно до п. 10,11 Постанови №5 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства про вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. Відповідно до ч. 2. ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 3 ст. 533 ЦК України встановлює, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним нормативним актом, яким банки користуються при здійсненні своєї діяльності, є Закон України "Про банки і банківську діяльність". Закон України "Про банки і банківську діяльність" з змінами та доповненнями дає визначення банківського кредиту, як будь-якого зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини другої статті 47 цього Закону. В свою чергу у відповідності з нормами статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, операції з валютними цінностями. Щодо ліцензування банків для здійснення операцій з кредитування в іноземній валюті, слід виходити з наступного. Згідно з ч.1 ст. 19 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк мас право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії. Всі банківські операції, зазначені в ст. 47 Закону Банки здійснюють за відповідним дозвільним режимом їх здійснення, який можна поділити на 2 групи: 1)банківські операції, які здійснюються банком на підставі банківської ліцензії; 2)операції, які можуть здійснюватися Банком за умови отримання письмового дозволу НБУ. Операції з валютними цінностями /п.1 ч.2 ст. 47 Закону "Про банки..."/ здійснюються банками на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення такого виду операцій /ч.5 ст.47 Закону "Про банки..."/. Що стосується валютного законодавства, то відповідно до вимог Декрету КМ від 19.02.1993 року /ст. 1 / надання кредитів в іноземній валюті віднесено до валютних операцій. Згідно ст.2 Закону "Про банки..." банківська ліцензія-це документ, який видається НБУ в порядку і на умовах, визначених в цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Відповідно до п.1.2 "Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій", затвердженого постановою НБУ № 275 від 17.01.2001 року письмовий дозвіл НБУ - документ, який видає НБУ у порядку і на умовах, визначених Законом "Про банки..." та цим Положенням, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені ст. 47 Закону "Про банки...". Таким чином здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій НБУ. На момент укладення Кредитного договору Позивач - АТ "Райффайзен Банк Аваль" - мав Банківську ліцензію, оскільки їх копії були надані представником позивача. Відповідно до ст.5 Декрету КМ України від 19.02.1993 р. № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" , яка зазначає: "НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Відповідно підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Виходячи з наведеного, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина з огляду на відсильний характер норми Декрету не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами /банками та іншими фінансовими установами/ кредит в іноземній валюті іншим резидентам. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету с наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку, тому й надання кредитних коштів дол.. США с законним та таким, що не суперечить законодавству України. Що стосується необхідності отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу , на чому наполягає позивач, то слід зазначити, що відповідно до ст.5 Декрету порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються НБУ. Згідно зі ст.11 Декрету НБУ видає в межах, передбачених цим Декретом, обов'язкові для виконання нормативні акти, щодо здійснення операцій на валютному ринку України. Крім цього, відповідно до ст.44 Закону України "Про Національний банк України" НБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. На виконання вказаних повноважень НБУ прийнято Положення про порядок надання Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене Постановою НБУ № 483 від 14.10.2004 року . Відповідно до п.1.5 Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений Банк /ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями/. Крім того, в пункті 8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 200 від 30.05.2007 року прямо вказано, що "фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій ... можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій". Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною зі сторін договору. ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" має банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону "Про банки...". Відповідно до Дозволу ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" має право здійснювати операції, визначені п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону "Про банки...", а саме: мас право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті. Таким чином, АТ "Райффайзен Банк Аваль" має необхідні дозвільні документи для здійснення операцій з валютними цінностями, а відтак, відсутні законні підстави для визнання кредитного договору та договору поруки недійсними як таких, що вчинені банком без відповідного дозволу /ліцензії/. Відповідно до норм статей 192, 533, 1054 Цивільного кодексу України, статті 198 Господарського кодексу України, статей 32, 44 Закону України «Про Національний банк України», статей 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 1,-3, 5 Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті. Згідно пункту 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Згідно пункту 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Судом також встановлено, що [PERSON] не виконуються вищезазначені умови, а саме не здійснюється щомісячна сплата кредиту, в зв'язку з чим станом на 02.10.2014 р. заборгованість по кредиту становить 53 156,42 дол. США (688 375,96 грн.), з яких прострочена сума боргу складає 2 555,87 доларів. США (33 098,53 грн.). Крім того, [PERSON] не виконуються умови щодо сплати відсотків та станом на 02.10.2014 р. заборгованість по сплаті відсотків становить 3 694,15 дол. США (47 839,26 гривень). Відповідно до п. 16.3. Кредитного договору у випадку порушення Відповідачем графіку погашення кредиту та відсотків, встановлених договором, Позивач нараховує [PERSON] пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Таким чином, станом на 02.10.2014р. пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків, становить 33 368,29 дол. США (432 119,56 гривень). Заборгованість за Кредитним договором №014/0035/74/90013 від 19.05.2008 р. у сумі 90 218,86 доларів США (1 168 334,78 грн.)., у тому числі: заборгованість за кредитом - 53 156,42 доларів США (688 375,96 грн.); заборгованість по сплаті відсотків - 3 694,15 доларів США (47 839,26 грн.); пеня за невчасну сплату кредиту та відсотків - 33 368,29 доларів США (432 119,56 грн.). Суд вважає, що данні правовідносини регулюються наступними нормами. Так, ст. 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України договір кредиту складений в простій письмовій формі, у відповідності із законом. Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, з відповідача [PERSON] необхідно стягнути заборгованість за Кредитним договором №014/0035/74/90013 від 19.05.2008 р. у сумі 90 218,86 доларів США (1 168 334,78 грн.)., у тому числі: заборгованість за кредитом - 53 156,42 доларів США (688 375,96 грн.); заборгованість по сплаті відсотків - 3 694,15 доларів США (47 839,26 грн.); пеня за невчасну сплату кредиту та відсотків - 33 368,29 доларів США (432 119,56 грн.). Судом також встановлено, що в забезпечення належного виконання [PERSON], умов кредитного договору було укладено договір поруки №014/0035/74/90013/1 від 19.05.2008р. (далі - договір поруки), згідно якого [PERSON] виступила поручителем [PERSON], і взяла на себе зобов'язання перед банком ПАТ " Аваль" відповідати по зобов'язанням [PERSON], що виникають з умов кредитного договору, в повному обсязі цих зобов'язань. В зустрічних позовних вимогах, [PERSON], посилається на те, що додатковою угодою № 014/0035/74/90013/1 від 18.06.2009р. до Кредитного договору Банк збільшив обсяг відповідальності поручителя без його згоди - змінив умови Кредитного договору: збільшив строк кредиту на 120 місяців, в зв'язку з чим сукупна вартість кредиту значна зросла, та Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в нових редакціях в Додатку № 1,2, який є невід'ємною частиною Додаткових угод. Згідно з ч. 1 ст. 553 Цивільного Кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання Боржником свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язань боржником. Відповідно до ч. 1-2 ст. 554 Цивільного Кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено Договором поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Судом встановлено, що дійсно, між ПАТ « Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] 19.05.2009 р. (№014/0035/74/90013/І) та 12.08.2010 р. (№014/0035/74/90013/2) були укладені додаткові угоди до Кредитного договору (далі - Додаткова угода), відповідно до яких збільшено строк надання кредиту та Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в нових редакціях в Додатку №1.2, який є невід'ємною частиною Додаткових угод. Крім того, згідно умов Додаткової угоди №014/0035/74/90013/2 від «12» серпня 2010 року Відповідач-1 зобов'язався щомісячно повертати кредитні кошти згідно графіку погашення та здійснити остаточне погашення кредиту не пізніше 19.05.2038 р. Крім того, Відповідач-1 зобов'язався щомісячно сплачувати банку відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 13,9% річних. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку не змінювались суттєві умови договору, оскільки лише зменшилась сама щомісячного платежу завдяки збільшенню строку дії, проте, ані процента ставка, ані сума наданих кредитних коштів не була збільшена. Необхідно відзначити, що в процесі розгляду справи представник відповідачів просила призначити по справі судову економічну експертизу з метою встановлення відповідності розрахунку заборгованості. Судом було призначено експертизу, однак вона не була проведена, оскільки відповідачами не була здійснення оплати її вартості. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає, що зі сторони [PERSON] не були надані достатні підставі вважати, що порука була припиненою. Необхідно відзначити, що будь-яких інших обставини щодо припинення договору поруки зі сторони відповідача не надходило. На підставі викладеного, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - [PERSON] про визнання договору поруки припиненим не підлягають задоволенню. Суд також вважає, що строк розрахунку пені, яка нарахована позивачем перевищує строки встановлені, ч. 2 ст. 258 ЦК України, а тому вона повинна бути розрахована в межах річного строку позовної давності, тобто у сумі 179373 гривень 30 копійок, що еквівалентно 13851, 20 доларів США, а саме з жовтня 2013р. по жовтень 2014р.., відповідно до курсу, який визначений позивачем у розрахунку заборгованості (1 долар 12,95) На підставі викладеного, ст.ст. 526, 530, 543, 553, 554, 611, 612, 625, 1054-1055 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial