Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

15.08.2016 року [PERSON] звернулась до Жидачівського районного суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], мотивуючи позовні вимоги тим, що 02.03.2002 року уклала із ним шлюб від якого у них 19.07.2002 року народився син [PERSON]. Через різні погляди на життя у них часто виникали непорозуміння, суперечки, сварки. Сімейне життя поступово погіршувалося, так як відповідач зраджував подружній вірності. На зауваження змінити поведінку, він не реагував, що привело до припинення подружніх відносин. Близько 10 років сторони спільно не проживають. Вважає, що шлюб існує формально і його слід розірвати. Також просила після розірвання шлюбу залишити їй набуте у шлюбі прізвище "Гивель" та неповнолітнього сина залишити проживати разом з нею. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, вказавши, що відповідач у 2008 році вже подавав до Малинівського районного суду м.Одеси позовну заяву про розівання шлюбу, однак рішення прийнято не було. Відповідач, будучи у встановленому порядку повідомлений про час та місце судового розгляду шляхом отримання судових повісток, що стверджується зворотніми повідомленнями про вручення поштового відправлення, на виклики суду не з"явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності не подав, у зв"язку з чим, суд, за згодою позивачки, ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду(ст.224 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.7), 02.03.2002 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище "Гивель" (а.с.7). Із копії свідоцтва про народження (а.с.6), вбачається, що сторони є батьками [PERSON],[INFO]. Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, на протязі близько 10 років не проживають спільно, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивачка не має бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату зв"язків з відповідачем та втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у позивачки відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка піля одруження змінила прізвище та бажає після розірвання шлюбу залишити набуте у шлюбі прізвище, тому вона вправі надалі іменуватись цим прізвищем. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Син сторін, який є неповнолітнім, проживає разом із позивачкою та відповідач [PERSON], подаючи у 2008 році заяву до суду, проти цього не заперечував, а тому неповнолітнього сина сторін слід залишити проживати із позивачкою.

Outcome: approved