Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до Білгород-Дністровського\~ міськрайонного суду Одеської області із позовною заявою до Міського центру «Благоустрій", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Білгород-Дністровська міська рада Одеської області про визнання недійсними та скасування наказів №117-К від 24.05.2012 року та №46 від 01.04.2013 року, стягнення заробітної плати, відповідно до якої просить суд: визнати недійсними та скасувати накази №117-К від 24.05.2012 року та №46 від 01.04.2013 року; стягнути на його користь заробітну плату за вимушений прогул з урахуванням інфляції в сумі 213 787,82 грн. та за період з 01.01.2017 року по 01.06.2018 року в сумі 126228,62 грн; стягнути судові витрати в сумі 992,40 грн. Так, позовні вимоги позивача мотивовані тим, що позивач 24.05.2012 року наказом № 113-К був прийнятий на посаду економіста в міський центр «Благоустрій», звільнений в зв`язку зі скороченням штату п.1 ст.40 КЗпП України згідно наказу № 46 від 01.04.2013 року (скоротити з 10.06.2013 року посаду економіста) та наказ № 117-к від 08.07.2013 року «Про припинення трудового договору» (Звільнити [PERSON] у зв`язку із скороченням штату на підставі наказу № 46 від 01.04.2013 року), підписані начальником МЦ «Благоустрій» [PERSON] Згідно розпорядження міського голови № 271 від 18.11.2015 року, він був залучений до складу робочої групи по перевірці роботи МТТ «Благоустрій». З документів під час перевірки він дізнався, що на момент скорочення його посади, та його звільнення, керівником була інша людина. Вказує, що звернувся до державної реєстраційної служби та отримав Витяг з ЄДР юридичних осіб, в якому дійсно директором та підписантом на момент складання наказу № 46 від 01.04.2013 року та наказу № 113-К від 24.05.2012 року була інша людина, тож [PERSON] не мав права підпису такого наказу. Окрім того, згідно штатного розпису від 03.01.2012 року, затвердженого міською радою в особі Управління ЖКГ, в ньому прописана посада економіста. Тож, вказана посада не могла бути скорочена без затвердженого штатного розпису міською радою в особі УЖКГ, так як МЦ «Благоустрій» є бюджетна установа та фінансується з міського бюджету. Отже, наказ про звільнення у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1. ст.40 КЗпП України №46 від 01.04.2013 року та наказ № 117-к від 08.07.2013 року «Про припинення трудового договору» від 01.04.2013 року не можуть бути виконані, оскільки не був змінений штатний розклад, та ще і прийнятий новий 01.06.2013 року погоджений міською радою в особі УЖКГ та підписаний начальником [PERSON], де вказана посада економіста та з бюджету виділені кошти на заробітну плату. Вважає, що його звільнили всупереч штатного розкладу погодженого міською радою, як засновником підприємства, в порушення п.1 ст. 40 КЗпП України не було скорочення чисельності або штату працівників. Також зазначив, що згідно практики розгляду справ трудових спорів: визнання наказу про звільнення незаконним автоматично тягне за собою поновлення працівника на роботі та обовязок роботодавця виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу. Отже, з наведених вище підстав, він і звернувся до суду за захистом своїх прав. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позові. Представник\~ відповідача МЦ «Благоустрій» в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив відмовити в їх задоволенні, надавши відзив на позовну заяву. Представник Білгород-Дністровської міської ради також в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила застосувати до даних правовідносин строк позовної давності . Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що дійсно у відповідності до наказу № 113-к від 24.05.2012 року, [PERSON] було прийнято до МЦ «Благоустрій» на посаду економіста, що підтверджується відміткою у трудовій книжці БТ-ІІ № 5031037 /л.с.6/ 01.04.2013 року міським центром «Благоустрій» з метою приведення штату працівників МЦ «Благоустрій» у відповідність фінансової витратної частини підприємства методом виведення та введенням доцільно-необхідних посад, винесено наказ № 46, згідно якого скорочено з 10.06.2013 року посаду економіста. /л.с.8/ На підставі вищевказаного наказу, 08.07.2013 року МЦ «Благоустрій» винесено наказ № 117-К про припинення трудового договору з [PERSON] (підстава: у звязку із скороченням штату (п.1 ст.40 КЗпП України) /л.с.9/. Позивач у своєму позові зазначає, що накази №117-К від 24.05.2012 року та №46 від 01.04.2013 року є незаконними з підстав того, що особа, якою було підписано накази на той час не була керівником МЦ «Благоустрій». Зазначає, що про вказане він дізнався з документів, коли був залучений до складу робочої групи по перевірці роботи МЦ «Благоустрій» на підставі розпорядження міського голови № 271 від18.11.2015 року. В якості обґрунтування своїх вимог надає Витяг є ЄДР юридичних осіб, з якого вбачається, що станом на 01.04.2013 року директором МЦ «Благоустрій» був [PERSON]. Вказаний витяг сформований 09.08.2016 року /л.с.12-13/. 08.02.2017 року, представник відповідача, посилаючись на те, що [PERSON] 30.06.2016 року вже звертався до Білгород-Дністровського міськрайонного суду з позовною заявою до МЦ «Благоустрій» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості, де однією з основних вимог була визнання наказів недійсними, просив закрити провадження по справі /л.с. 24-25/. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.10.2017 року,\~ клопотання представника третьої особи - Білгород-Дністровської міської ради про закриття провадження по справі - задоволено. Провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Міського Центру "Благоустрій", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Білгород-Дністровська міська рада про визнання наказів недійсними, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу закрито /л.с.77-78/. Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач 03.11.2017 року звернувся до суду з апеляційною скаргою /л.с.79-80/. 27.03.2018 року апеляційним судом Одеської області було винесено постанову, відповідно до якої апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.10.2017 року про закриття провадження у справі скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції /л.с.115-118/. У письмових поясненнях Білгород-Дністровської міської ради\~ від 07.06.2018 року та відзиві МЦ «Благоустрій» від 31.08.2018 року,\~ представник третьої особи та представник відповідача наполягали на застосуванні до вказаних правовідносин строку позовної давності, оскільки і сам позивач у своєму позові вказує, що йому стало відомо про певні обставини під час проведення перевірки роботи МЦ «Благоустрій» у листопаді 2015 року, оскільки розпорядженням Білгород-Дністровського міського голови його було включено до складу робочої групи, яка проводила перевірку, при цьому позивач не просить поновити йому строк на звернення до суду та не наводить інші причини пропуску строку. Так,\~\~\~ згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування\~ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Верховний Суд України у Постанові від 16 листопада 2016 р. у справі 6-2469 цс16 вказує на те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ч. 1 ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до\~ ст. 9 ЦК України\~ визначено, що положення цього\~ Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже чинним законодавством визначено, що строк позовної давності у справах про вирішення трудового спору встановлена у 3 місяці з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права. Матеріалами справи встановлено, що дійсно згідно розпорядження міського голови № 271 від 18.11.2015 року було створено робочу групу щодо проведення перевірки міського центру «Благоустрій». До складу робочої групи входив [PERSON] перший заступник голови громадської ради /л.с.10/. Позивач зазначає, що з документів саме під час перевірки він дізнався, що на момент скорочення його посади та його звільнення керівником була інша людина. Для достовірності та правдивості інформації, позивач звернувся ще до Державної реєстраційної служби, де сплатив квитанцію у розмірі 77 грн.\~ та отримав Витяг з ЄДР юридичних осіб. Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було сформований 09.08.2016 року, проте позивач звернувся до суду лише 30.12.2016 року, тобто вже з пропуском встановленого чинним законодавством строку звернення з відповідними вимогами до суду. Посилання позивача на ч.2 ст. 233 КЗпП України та ствердження ним про те, що строк звернення з вимогами про стягнення заробітної плати є необмеженим, є безпідставними. Так,\~ у відповідності до ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проте, предметом позову є визнання недійсними та скасування наказів відповідно до яких позивача було звільнено з посади економіста, у зв`язку із скороченням штату працівників МЦ «Благоустрій». Позивачем не оскаржувались суми виплаченої заробітної плати у період його звільнення або у період його роботи. Вимоги про стягнення заробітної плати є похідними, оскільки у разі розгляду справи по суті встановленню підлягало би: чи було дійсно звільнення незаконним. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поважність причин пропуску строку - це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Проте, про вказані обставини позивач не зазначив, так само як і не довів поважність пропуску строків для звернення до суду з відповідним позовом, клопотання про поновлення строків не заявляв. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 276 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно роз'яснень, даних в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд не може погодитися з ствердженнями представника відповідача та представника третьої особи, стосовно того, що в позові необхідно відмовити в звязку з пропуском позивачем строку звернення з позовом до суду, оскільки якщо вимоги позивача є обґрунтованими, але встановлений статтею 257 ЦПК України строк пропущено без поважних причин, суд відмовляє в позові в звязку з пропуском установленого строку звернення до суду за вирішенням цивільного спору. У разі безпідставності вимог, суд відмовляє позивачу у задоволені позову в звязку з безпідставністю вимог. В ході судового розгляду справи встановлено, що дійсно позивачем пропущений встановлений строк звернення з позовом до суду однак, суд вважає, що право позивача не порушено, а його позовні вимоги є необґрунтованими з наступних підстав. Як встановлено в ході судового розгляду справи,\~ відповідно до наказу начальника МЦ "Благоустрій" № 113-К від 24 травня 2012 року позивача прийнято на посаду економіста міського центру "Благоустрій". Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету міського центру "Благоустрій" від 01.04.2013 року, профспілковим комітетом надано згоду на скорочення посади економіста з 10.06.2013 року. 09.04.2013 року позивач попереджений про скорочення зі штату МЦ "Благоустрій" та профспілковим комітетом надано згоду на його звільнення з посади економіста з 10.06. 2013 року, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з скороченням. Не погоджуючись зі своїм звільненням позивач звернуся до Білгород - Дністровського міськрайонного суду з позовом, в якому просив суд наказ № 46 від 01.04.2013 року та наказ № 117-к від 08.07.2013 року визнати неправомірними та скасувати їх, поновити його на посаді економіста МЦ "Благоустрій", стягнути з відповідача на його користь заборгованість з заробітної плати та індекс інфляції за період з 08.07.2013 року\~ у розмірі 175074, 51 грн. Рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду від 14 грудня 2016 року у задоволені позовних вимог позивачу відмовлено у повному обсязі. Рішення набрало чинності 27 грудня 2016 року. /л.с. 27-28/ Відповідно до ст. 82 ч. 4 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що в справі № 495/10304/16-ц розглядалась не тільки підстава яка була вказана в справі про поновлення на роботі, але і нова підстава про порушення Закону України, а саме посада економіста не могла бути скорочена без затвердженого штатного розпису міською радою в особі УЖКГ, так як МЦ "Благоустрій" є бюджетна установа та фінансується з міського бюджету, вважає, що посада економіста не була виключена зі штатного розпису як і до його звільнення так і на час його звільнення та не було нового штатного розпису погодженого міською радою, що є підставою для поновлення його на посаді, визнання наказів № 46 від 01.04.2013 року та № 117 - к від 08.07.2013 року недійсними та скасування їх; стягнення на його користь заробітну плату з урахуванням індексу інфляції за період\~ з 01.07.2013 року по 30.12.2016 року в сумі 213787, 82 грн. та за період з 01.01.2017 року по 01.06.2018 року в сумі 126228, 62 грн., посилаючись при цьому на ч. 2 ст. ст. 207, 625 ЦК України, ст. 65 ГКУ, ст. 44 Закону України "Про нотаріат", ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб підприємців", п. 41 Постанови Пленуму Верховного суду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що в період з 2012 по 2013 рік він був прийнятий та працював на посаді економіста в міському центра "Благоустрій", де був звільнений у зв'язку з скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, про своє незаконне звільнення він дізнався в листопаді 2015 року, коли був включений до складу робочої групи при перевірці МЦ "Благоустрій", під час чого дізнався, що на час його звільнення керівником міського центру була інша особа, а не та якою були підписані документи щодо звільнення. Суд не може погодитися з ствердженнями позивача, що начальник МЦ "Благоустрій" [PERSON] не мав повноважень підписувати накази № 46 від 01.04.2013 року та № 117-к від 24.05.2013 року так як в момент їх підписання, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, підписантом була інша особа, що його посада економіста не могла бути скорочена без затвердженого штатного розпису міською радою в особі УЖКГ, так як МЦ "Благоустрій" є бюджетна установа та фінансується з місцевого бюджету, оскільки вказані ствердження позивача не підтвердилися в ході судового розгляду справи та доказів вказаного ним не надано. Відповідно до розпорядження Білгород Дністровського міського голови від 09.12.2011 року [PERSON] призначено на посаду начальника МЦ «Благоустрій» терміном до 31.12.2012 року включно. Далі розпорядженням Білгород Дністровського міського голови від 28.12.2012 року № 263-к з [PERSON] продовжено термін дії контракту на посаді начальника МЦ «Благоустрій» терміном до 31.12.2013 року включно. Таким чином, [PERSON] призначено на посаду начальника МЦ «Благоустрій» у відповідний спосіб, визначений законодавством, відповідно він мав право, виконуючи свої організаційно розпорядчі функції підписувати будь які накази по підприємству, у тому числі і накази, вказані позивачем у позові. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників одна з підстав для розірвання трудового договору. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у звязку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. Згідно з абзацом першим пункту 19 Постанови № 9 Пленуму ВСУ, розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП, суди зобовязані зясувати, чи справді у відповідача відбувалися зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержав роботодавець норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що роботодавець не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому самому підприємстві, чи не мав вивільнюваний працівник переважного права на залишення на роботі та чи попереджували його за два місяці про наступне вивільнення. Виходячи з норм діючого законодавства звільнення працівників у звязку із скороченням чисельності або штату вважається законним, якщо: скорочення чисельності або штату працівників справді відбувалося; роботодавець: дотримав норми законодавства щодо вивільнення працівників, відповідні дії належно задокументовано; врахував переважне право на залишення працівника на роботі; запропонував працівникові перейти на іншу роботу на тому самому підприємстві; надав працівникові гарантії, передбачені законодавством; отримав згоду від профспілкового органу (профспілкового представника) на звільнення працівника. Для повного та обєктивного розгляду справи судом витребувано у відповідача довідка про заробітну плату позивача та штатний розпис. 11 липня 2018 року представником відповідача надані до суду довідка про заробітну плату позивача та\~ штатний розпис від 01.08.2013 року. Відповідно до штатного розпису МЦ "Благоустрій" станом на 01 серпня 2013 року посада економіста в ньому відсутня, нові посади (штатні одиниці) до штатного розпису не вводились і вакантні посади не утворювалися. Суд погоджується з ствердженнями представника третьої особи в наданих поясненнях від 07 червня 2018 року, що право роботодавця самостійно визначати чисельність працівників і штатний розпис та не потребує додаткового доведення, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, недотримання керівником МЦ "Благоустрій" процедури погодження штатного розпису з управлінням житлово - комунального господарства Білгород - Дністровської міської ради не може бути підставою для скасування наказу, оскільки жодним законодавчим актом не передбачено обов'язку такого погодження, а засновник, яким є Білгород - Дністровська міська рада не заявляв ніяких претензій до процедури, якою затверджено штатний розпис підприємства. Таким чином, судом встановлено, що скорочення посади економіста дійсно відбулося, порядок та процедура звільнення позивача з посади не порушена, що встановлено в ході судового розгляду справи по сутті, тому підстав для поновлення позивача на посаді та визнання наказів № 46 від 01.04.2013 року та № 117 - к від 08.07.2013 року недійсними та скасування їх, не має, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо стягнення на\~ користь позивача заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за період\~ з 01.07.2013 року по 30.12.2016 року в сумі 213787, 82 грн. та за період з 01.01.2017 року по 01.06.2018 року в сумі 126228, 62 грн.\~ є похідними від основних позовних вимог, тому також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed