Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 3/5 частки будинку, який знаходиться в [ADDRESS], складається із: житловому будинку літ.А: 1-1 - кухня 6,8 кв.м., 1-2 - житлова площею 17,0 кв.м., І - коридору площею 3,7 кв.м, житловою площею 17,0 кв.м, загальною площею 27,5 кв.м., сараю літ.Б, вбиральні літ.В, навісу літ. И, огородження №6-11, "II" - брукування, "І" - цистерни, яка належала [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником 2/5 частин будинку [ADDRESS]. Відповідач є співвласником будинку, якому належить 3/5 частки домоволодіння у 2000 році виїхав за межі України і цього часу в його частці будинку ніхто не проживає та не зареєстрований. Будинок знаходиться в аварійному стані, у зв'язку з чим позивач був вимушений проводити ремонтні роботи та користуватись часткою належного відповідачу майна, тому вважає, що за ним може бути визнано право власності за набувальною давністю на дану частку будинку. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про підтримання позовних вимог та слухання справи за його відсутності, заявлений позов підтримав та не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач до судового засідання не з'явився, сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справи у порядку заочного провадження, у відповідності до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 13.05.2003 року належить 2/5 частин будинку, який знаходиться в [ADDRESS], яка складається з одної кам'яної будівлі, зазначеної в схематичному плані під літерою «А», житловою площею 31,1 кв.м та надвірних споруд, зазначених літерами: «Б» - сарай, «В» - вбиральня, «Г» - сарай, «Д» - навіс, «Е» - вбиральня, «№2,5-11» - огорожа, «І, Ш» - цистерна, «II, IV» - брукування, розташованих на земельній ділянці площею 847 кв.м. Співвласником даного будинку являється відповідач у справі [PERSON], якому належить 3/5 частки домоволодіння, що складається із: у житловому будинку літ.А: 1-1 - кухня 6,8 кв.м., 1-2 - житлова площею 17,0 кв.м., І - коридору площею 3,7 кв.м., - житловою площею 17,0 кв.м, загальною площею 27,5 кв.м., сараю літ.Б, вбиральні літ.В, навісу літ.И, огородження №6-11, "II" - брукування, "І" - цистерни, але з 2000 року ні відповідач, ні інші особи у зазначеній частці не проживає та не зареєстрований. Згідно актів та довідок встановлено, що [PERSON] тривалий час, а саме з 2000 року, знаходиться поза межами України, в 3/5 належної частки будинку відповідач не проживає та не зареєстрований. Жодних дій направлених на утримання та збереження належної відповідачу частки будинку з боку відповідача не проводилось. Будинок знаходиться в аварійному стані, у зв'язку з чим позивач був вимушений проводити ремонтні роботи та користуватись часткою належного відповідачу майна. Таким чином, судом встановлено, що з 2003 року позивач добросовісно, безперервно та відкрито користується часткою домоволодіння та надвірними спорудами, що належать відповідачеві, несе витрати по утриманню будинку, за рахунок грошових коштів позивача у будинку проводились поточні ремонти. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами які мають значення для справи, і, які повинен довести позивач (ч.1 ст.81 ЦПК України) є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Частиною 3 ст.397 ЦК Українипередбачено, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Виходячи із роз'яснень, викладених в п.13 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (надалі - Постанова), можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей15, 16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно з п.п. 9, 10 вказаної вище Постанови, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК). Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першоїстатті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правиластатті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, щоЦКнабрав чинності з 1 січня 2004 року, положеннястатті 344 ЦКпоширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (п. 11 Постанови). Таким чином, судом достовірно встановлено, що наявні усі складові для визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки відповідач з 2000 року належним йому майном не цікавився, утриманням будинку не займався, у зв'язку з чим позивач був вимушений проводити ремонтні роботи, оскільки будинок та прилегла територія перебували у занедбаному стані та фактично з 2003 року його утримує до теперішнього часу. Отже, позивач добросовісно і відкрито заволодів 3/5 частин домоволодіння, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] будь-яких інших осіб, які б претендували на спірне майно і оспорювали право позивача на отримання вказаного майна у власність за набувальною давністю, не існує. Відповідач не спростував жодним належним і допустимим доказом зазначені позивачем обставини. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Outcome: approved