Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Ордер на зайняття зазначеної квартири був виданий у 1963 році виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на ім`я його батька [PERSON] , який помер в 2011 році. Крім нього у вказаній квартирі зареєстровані його сестра [PERSON] та її син [PERSON] . Проте останні тривалий час у квартирі не проживають, їх особисті речі відсутні. Згідно з актом від 12.08.2016 року, складеним на підставі свідчень сусідів - мешканців квартир № 10 та № 17 , [PERSON] не користується цим житлом більш ніж три роки, [PERSON] - більше семи років. Відповідач [PERSON] останні сім років працює та мешкає в місті Києві. У зв`язку з реєстрацією відповідачів у квартирі вимушений сплачувати за них комунальні послуги, не може отримати згоду щодо приватизації житла. Вважав, що відповідно до статті 71 ЖК України відповідачі втратили право користування спірною квартирою. За цих підстав позивач просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року позов [PERSON] був задоволений частково, а саме визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2019 року заочне рішення від 14 листопада 2016 року за заявою [PERSON] було скасовано, справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В липні 2019 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Дроздом Р.Ю. був наданий відзив на позов [PERSON] , в якому зазначено про невизнання відповідачем позову, оскільки з 29 грудня 1981 року [PERSON] зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] . 23.08.2026 року, тобто у день подання позивачем позову, нею було сплачено комунальні послуги в розмірі 1350 грн. Проживання [PERSON] у спірній квартирі можуть підтвердити свідки - мешканці будинку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вважає, що позивачем не надано належних доказів непроживання [PERSON] в спірній квартирі. Особи, які зазначені та підписалися в акті, складеному 12.08.2016 року, а саме [PERSON] та [PERSON] проживають на інших поверхах, а [PERSON] - в іншому під`їзді. Просили в задоволенні позову [PERSON] відмовити. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, наполягав на тому, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 2009 року, [PERSON] - з 2012 року та фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, зазначивши, що вона постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , де знаходяться її речі, сплачувала комунальні послуги. Відносини між нею і позивачем негативні через часті сварки. Визнавши їх з сином у судовому порядку такими, що втратили право користування спірною квартирою, позивач одноособово приватизував це житло. Наполягали на тому, що акти про її непроживання в квартирі не відповідають дійсності. Крім того, зазначила, що вона ніколи не мешкала за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою проживає її знайомий, якого вона іноді відвідує. З квітня 2019 року через поведінку позивача вимушена проживати в подруги. Між нею і позивачем наявний спір з приводу спадщини після смерті батьків, зокрема квартири за адресою: [ADDRESS] . Також пояснила, що син [PERSON] не проживає у квартирі з 2008-2009 року, виїхавши по роботі. Останній одружився, останнім часом мешкав у місті Києві, де винаймав житло, на даний час працює за кордоном, власного житла не має. Просили в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відповідачем [PERSON] в судовому засіданні була долучена заява [PERSON] про розгляд справи без його участі. Відзив на позов або заперечення проти позову в будь-якій іншій формі відповідач не надав. Третя особа Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району явку свого представника у судове засідання не забезпечило, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без участі його представника. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає за адресою: [ADDRESS] з 2002 року, на одній площадці з позивачем, відповідачів жодного разу не бачив. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що його син проживає за адресою: [ADDRESS] , він періодично буває за цією адресою, [PERSON] не бачив. Зі слів сина відомо, що відповідачі там не проживають. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є сусідом сторін з 2016 року, підписував акт про непроживання відповідачів, [PERSON] бачив один раз. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає сторін, відносини між ними напружені. Зі слів позивача відомо, що [PERSON] мешкає за іншою адресою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що нею був складений заповіт на [PERSON] , де проживає [PERSON] їй невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засідання зазначила, що є сусідкою сторін, [PERSON] з 2015 року бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач проживала за адресою: [ADDRESS] , надавала гроші на ремонт під`їзду. Наразі відповідач [PERSON] в квартирі не проживає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з 2004 року він є власником та проживає один за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] його знайома, відвідує його. Коли захворів, то [PERSON] допомагала по господарству. В його квартирі [PERSON] ніколи не проживала, її речей в його житлі немає. Дільничний поліції з приводу проживання [PERSON] не з`являвся. Йому відомо, що у [PERSON] тяжби з братом з приводу майна. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] проживала в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Через сварки з позивачем у квітні 2019 року переїхала до неї, їздила з нею забирати речі. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав: Судом встановлено, що 6 липня 1963 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради [PERSON] був виданий ордер на зайняття житлового приміщення - квартири [ADDRESS] на сім`ю з трьох осіб: дружина [PERSON] , син [PERSON] (позивач), дочка [PERSON] (відповідач у справі). В 2011 році основний квартиронаймач [PERSON] та його дружина [PERSON] померли. Після їх смерті в квартирі залишилися зареєстрованими позивач [PERSON] , його сестра [PERSON] та її син [PERSON] (з 16 квітня 1998 року). Зазначена квартира складається з двох кімнат, одну з яких займав [PERSON] , іншу - відповідач [PERSON] разом із сином. Крім того, судом встановлено, що після визнання відповідачів у 2016 році в судовому порядку такими, що втратили право користування вказаним житлом, позивач 10.09.2018 року отримав на своє ім`я у порядку приватизації свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Звертаючись у 2016 році з позовом, про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , позивач посилався на те, що [PERSON] не користується цим житлом більш ніж три роки, [PERSON] - більше семи років, що підтверджується актом від 12.08.2016 року, отже, на його думку, наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Між тим, повністю погодитися з позовом [PERSON] суд не може з огляду на наступне: Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до частини 1 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, виходячи із вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин. В свою чергу, відповідно до частин 1, 2 статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Згідно з частиною 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визначаючи наявність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , суд враховує, що матеріали справи не містять переконливих доказів щодо непроживання та некористування [PERSON] спірною квартирою з 2012 року (як зазначено в акті, наданому позивачем). Так, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що бачили [PERSON] за місцем проживання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також наполягала на тому, що [PERSON] у квітні 2019 року виїхала з квартири [ADDRESS] через сварки з братом та тимчасово проживає в неї. Крім того, свідок [PERSON] у судовому засіданні наполягав на тому, що [PERSON] у його житлі за адресою: [ADDRESS] ніколи не проживала. Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] щодо непроживання [PERSON] у спірній квартирі, оскільки свідок послався на те, що з 2002 року [PERSON] жодного разу не бачив, однак сам позивач у позові зазначив про її проживання в спірній квартирі до 2013 року. Крім того, свідок [PERSON] у судовому засіданні, зазначаючи про непроживання відповідача в спірній квартирі, підтвердив, що він у будинку [ADDRESS] постійно не проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також зазначив, що про непроживання в квартирі [PERSON] йому відомо зі слів позивача, при цьому у позивача та відповідача відносини напружені. Аналізуючи пояснення сторін, покази свідків у судовому засіданні та інші фактичні обставини справи, суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, слід відзначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Суд вважає, що аналогічні висновки можуть бути застосовані й при вирішенні питання про втрату особою права на житло, оскільки це також пов`язано із втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, а тому воно має бути оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Як було встановлено судом, [PERSON] у 1960 роках набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння цим майном як члени сім`ї наймача (батька), а у подальшому - як член сім`ї нинішнього власника - свого брата [PERSON] . З 1981 року відповідач зареєстрована у спірному житлі. Отже, вирішення питання щодо визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою має здійснюватися у контексті пропорційності застосування такого заходу з урахуванням порушення права останньої на житло та можливої недобросовісності дій позивача, внаслідок яких відповідач може втратити право на користування єдиним житлом та стати безхатченком. Суд враховує, що відповідач [PERSON] іншого житла на праві власності чи законного володіння не має, в судовому засіданні проти визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою категорично заперечувала, переконливих доказів її непроживання та некористування спірним житлом суду не надано. Навпаки з показів допитаних у судовому засіданні свідків слідує, що як до звертання позивача з позовом, так і після цього її бачили в місці проживання. Отже, [PERSON] виявляє заінтересованість до вищевказаного житла, періодично сплачувала кошти, пов`язані з утриманням цього житла, та бажає проживати в ньому. Об`єктивних даних вважати, що відповідач без поважних причин не користується спірним житлом, немає, оскільки з пояснень сторін, показів свідків вбачається, що сторони мають напружені відносини, зокрема через спір щодо майна, яке залишилося після смерті батьків. Суд вважає, що ці обставини є суттєвим елементом при оцінюванні можливості спільного проживання сторін у спірному житлі, поважності причин непроживання відповідача в квартирі. Отже, з огляду на встановлені обставини, відсутність у [PERSON] іншого житла, суд вважає, що законних підстав для визнання її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , немає. На переконання суду, сам по собі факт періодичного проживання відповідача за іншою адресою, зокрема через негативні відносини з позивачем, не може бути достатньою підставою для визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, оскільки протягом всього часу [PERSON] користування цим житлом не припиняла. Як було зазначене відповідачем, у спірному житлі наявні її речі, нею оплачувалися комунальні послуги. За таких обставин, суд вважає, позов [PERSON] в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та зняття її з реєстрації за вказаною адресою задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] [PERSON] , то суд враховує, що в судовому засіданні доведено, що відповідач тривалий час зазначеним житлом не користується, не виявляє заінтересованості щодо цього житла. Відповідач будь-яких заперечень проти позову чи доказів наявності поважних причин непроживання та некористування цим житлом суду не надав. Доводи відповідача [PERSON] про непроживання [PERSON] в спірній квартири за родом роботи належними доказами не підтверджені. Суд звертає увагу, що трудові договори, копії яких були долучені в судовому засіданні, укладені в жовтні 2016 року та січні 2018 року, тобто після звернення позивача до суду в серпні 2016 року. Як наполягав позивач у судовому засіданні, [PERSON] з 2009 року у спірній квартирі не проживає, мешкає в м. Києві, де одружений та постійно працює, у спірній квартирі з сім`єю ніколи не проживав. Виходячи з наведеного, оскільки на час розгляду справи відповідач [PERSON] понад десяти років у квартирі [ADDRESS] не проживає, будь-яких заперечень проти позову не надав, суд вважає можливим позов [PERSON] у частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою задовольнити. На переконання суду, права відповідача, в тому числі передбачені статтею 8 Конвенції, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, визнанням його таким, що втратив право користування вищевказаним житлом, не будуть порушені чи суттєво обмежені, втрата відповідачем права користування цим житлом не становитиме для нього надмірний тягар, оскільки він тривалий час не проживає в спірному житлі, не виявляє до нього будь-якої заінтересованості та наміру в ньому проживати. Разом із тим, суд вважає, що позов [PERSON] в частині зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання в спірному житлі задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку та позивачу не було відмовлено у знятті відповідача з реєстраційного обліку у зв`язку із втратою ними права користування житловим приміщенням. Таким чином, позов [PERSON] слід задовольнити частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. Оскільки позов задоволено частково, суд присуджує стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача витрат по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 137 грн. 80 коп.

Outcome: partial