Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до СВК "Вільнянськ", в якому вимагає визнати недійсним укладений між його матір'ю [PERSON] та відповідачем договір оренди земельної ділянки від 01.07.2004 року. Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, 01.07.2004 року його матір [PERSON] уклала з відповідачем договір оренди землі, згідно якого передала йому у користування земельну ділянку площею 11,50 га; договір було укладено строком на 10 років. Державна реєстрація договору відбулася 05.04.2007 року. Проте, як зазначає позивач, земельна ділянка, яка є предметом договору, належить не його матері [PERSON], а йому особисто на підставі договору дарування від 12.02.2002 року, ця земельна ділянка була подарована йому самою матір'ю. Позивач вважає, що договір, укладений між СВК "Вільнянськ" та [PERSON]. є недійсним, оскільки укладений не ним як власником земельної ділянки, та без його згоди. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов, просить його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, наголошуючи на тому, що саме позивач є належним власником земельної ділянки, а не [PERSON], яка уклала договір. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. При цьому представником СВК "Вільнянськ" [PERSON] подано клопотання про відкладення розгляду справи, в якому він зазначає про неможливість явки до суду через перебування у відрядженні. Суд вважає, що причини неявки, про які повідомив представник відповідача, є неналежними; при цьому виходить з того, що заява про відкладення судового розгляду подана до канцелярії суду іншим представником відповідача [PERSON], при цьому [PERSON] вибув у відрядження за 3 дні до розгляду справи, тобто СВК "Вільнянськ" мав реальну можливість забезпечити участь свого представника у судовому розгляді, але цього не зробив. Враховуючи це, причини неявки представника відповідача визнаються неповажними, а тому справу розглянуто за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, та дослідивши надані йому докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Так, 01.07.2004 року [PERSON] та СВК "Вільнянськ" уклали між собою договір оренди землі, згідно умов якого [PERSON] передала відповідачу в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 11,50 га (а.с.9-11). Позивачем також наданий суду договір дарування від 12.02.2001 року (а.с.7), згідно якого [PERSON] подарувала спірну земельну ділянку позивачу [PERSON] до моменту укладення договору оренди від 12.02.2001 року. Суд звертає увагу, що згідно п.8 спірного договору, він був укладений на 10 років. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що: згідно ч.1 ст.640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції; згідно ч.3 ст.16 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, що діяла на момент укладення зазначеного договору), у разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону. Таким чином, учасники такого правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний документ. Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується із принципом свободи договору, встановленого ст.627 ЦК України. Згідно ст.ст.18, 20 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, що діяла на момент укладення договору), укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, і набирає чинності після такої реєстрації. Відповідно до п.2 "Порядку державної реєстрації договорів оренди землі", затвердженого постановою КМУ № 2073 від 25.12.1998 року, що діяв в момент укладення договору, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Згідно зі ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (в редакції, що діяла на момент реєстрації договору від 01.07.2004 року), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов, склали та скріпили підписом письмовий документ, в якому зафіксовані правові наслідки цього правочину. Реєстрація ж договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. Вказана правова позиція наведена у правових висновках, викладених в постановах Верховного Суду України № 6-127цс13 від 18 грудня 2013 року, та № 6-118цс13 від 25 грудня 2013 року. За таких обставин, договір оренди землі між [PERSON] та СВК "Вільнянськ" є вчиненим з моменту його укладення та підписання, тобто з 01.07.2004 року, тобто його дія припинилася 01.07.2014 року; доказів того, що сторони продовжували цей договір згідно ч.9 ст.33 Закону України "Про оренду землі" та п.8 спірного договору, суду не подано. Позов заявлений позивачем у лютому 2016 року, тобто вже після закінчення строку дії договору. Таким чином, на момент подання позову припинилися правовідносини, пов'язані зі спірним договором. У будь-якому разі, позивачем не наведено обставин та не подано доказів, що договір, дія якого припинилася у липні 2014 року, яким-небудь чином перешкоджає його законним правам та інтересам. У разі, якщо орендар створює перешкоди щодо повернення йому земельної ділянки, позивач має право заявити відповідні вимоги щодо її повернення у судовому порядку, але таких вимог ним не заявлено. Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed