Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що на теперішній час вона оформляє документи для виходу на пенсію за віком. В Пенсійному фонді [PERSON] було повідомлено, що документи, які вона надала для підтвердження права на пенсію, є не дійсними та не створюють правових наслідків, оскільки видані на території, яка тимчасово не підконтрольна українській владі. Окрім того, в індивідуальних відомостях заявника про застраховану особу помилково зазначено прізвище «Байден» та по-батькові «Міхайлівна», що становить перешкоду в оформленні пенсії за віком. На підставі вищенаведеного, заявник просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що вона працювала з 13.09.1978 року по 19.03.1994 року в цеху № 1 на посаді учениці швачки, відомості про що маються в архівному фонді ПАТ «Глорія Джинс»; з 25.11.1999 року по 14.11.2000 року в цеху № 9 на посаді майстра - тренера в ЗАТ ЛШФ «Стиль»; встановити факт отримання [PERSON] заробітної плати, яка зараховується при розрахунку пенсії, що склала, за період з 01.01.1988 року по 31.12.1993 року в сумі - 67,31135 грн з яких у 1988 році - 0,03072 грн; у 1989 році - 0.02802 грн; у 1990 році - 0,03055 грн; у 1991 році - 0,06752 грн; у 1992 році - 2,13187 грн; у 1993 році- 65,02267 грн. Встановити факт що має юридичне значення, а саме що 02.12.1965 року Луганська швейна фабрика м. Луганськ, була перейменована в Головне підприємство Луганське виробниче швацьке об'єднання; 05.01.1970 року м. Луганськ перейменований в м. Ворошиловград, назва фабрики змінилась на «Головне підприємство Ворошиловградське виробниче швацьке об'єднання (ГП ВПШО); 02.09.1988 року ГП ВПШО перейменоване у Ворошиловградське виробничо - торгове швацьке об'єднання (ВПТШО); 02.06.1989 року ВПТШО перейменовано у Ворошиловградське виробничо - торгове швацьке об'єднання «Стиль» Міністерства легкої промисловості УССР (ВПТШО «Стиль»); 10.03.1992 року ЛПТШО «Стиль» зареєстроване як Орендне підприємство «Луганська швейна фірма Стиль»; 09.06.1993 року АП ЛШФ Стиль, перереєстроване в ЗАТ "Луганська швейна фірма Стиль" ( ЗАТ ЛШФ Стиль); 29.03.2004 року ЗАТ ЛШФ Стиль перереєстровано у ВАТ «Фірма Стиль»; 01.09.2006 року ВАТ «Фірма Стиль» перереєстровано у відкрите акціонерне товариство «Глорія Джинс»; 18.05.2010 року ВАТ «Глорія Джинс» перереєстровано в ПАТ «Глорія Джинс». Окрім того, заявник просила суд встановити факт належності [PERSON] індивідуальних відомостей про застраховану особу. Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Старобільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області [PERSON] у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення заявлених вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] з 13.09.1978 року по 19.03.1994 року працювала в цеху № 1 на посаді учениці швачки; з 25.11.1999 року по 14.11.2000 року в цеху № 9 на посаді майстра-тренера в ЗАТ ЛШФ «Стиль», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці (копія) серія БТ-І № 8850245 (а.с.11-12) та отримувала заробітну плату, яка зараховується при розрахунку пенсії, що склала, за період з 01.01.1988 року по 31.12.1993 року в сумі - 67,31135 грн з яких у 1988 році - 0,03072 грн; у 1989 році - 0.02802 грн; у 1990 році - 0,03055 грн; у 1991 році - 0,06752 грн; у 1992 році - 2,13187 грн; у 1993 році- 65,02267 грн, відповідно до довідки про заробітну плату для нарахування пенсії від 23.06.2017 р. (а.с.10). 02.12.1965 року Луганська швейна фабрика м. Луганськ, була перейменована в Головне підприємство Луганське виробниче швацьке об'єднання; 05.01.1970 року м. Луганськ перейменований в м. Ворошиловград, назва фабрики стало «Головне підприємство Ворошиловградське виробниче швацьке об'єднання" (ГП ВПШО); 02.09.1988 року ГП ВПШО перейменоване у Ворошиловградське виробничо - торгове швацьке об'єднання (ВПТШО); 02.06.1989 року ВПТШО перейменовано у Ворошиловградське виробничо - торгове швацьке об'єднання «Стиль» Міністерства легкої промисловості УССР (ВПТШО «Стиль»); 10.03.1992 року ЛПТШО «Стиль» зареєстроване як Орендне підприємство «Луганська швейна фірма Стиль»; 09.06.1993 року АП ЛШФ Стиль, перереєстроване в ЗАТ « Луганська швейна фірма Стиль ( ЗАТ ЛШФ Стиль); 29.03.2004 року ЗАТ ЛШФ Стиль перереєстровано у ВАТ «Фірма Стиль»; 01.09.2006 року ВАТ «Фірма Стиль» перереєстровано у відкрите акціонерне товариство «Глорія Джинс»; 18.05.2010 року ВАТ «Глорія Джинс» перереєстровано в ПАТ «Глорія Джинс», відповідно до архівної довідки від 23.06.2017 р. № 138 (а.с.8). Факт того, що індивідуальні відомості про застраховану особу, видані на ім`я "Байден Ірина Міхайлівна", ідентифікаційний номер [NUMBER], які містяться в системі персоніфікованого обліку відомостей Пенсійного фонду України, належать [PERSON], [INFO], підтверджується: копією трудової книжки серія БТ-І № 8850245 від 18.08.1978 р., складеної російською мовою (а.с.11-12); копією паспорта громадянина України серія ЕК № 503515 (а.с.7). У вищенаведенних документах ім`я та дата народження заявника співпадають з тими даними, які вказані в індивідуальних відомостях про застраховану особу. Окрім того, у вказаних індивідуальних відомостях особи, виданих на ім`я " Байден Ірина Міхайлівна " в графі "номер облікової картки" вказаний ідентифікаційний номер заявника (а.с.13). Згідно ч. 1\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зазначені вище довідки відповідач не прийняв, оскільки довідки видані підприємством, яке розташоване на території, що тимчасово не контролюється українською владою. Дійсно, відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» ці довідки є недійсними і не створюють правових наслідків. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки наданих позивачем документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи\~ належне пенсійне забезпечення. Згідно ч.2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно\~ст. 258 ЦПК України\~у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та\~з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. Проаналізувавши зміст вищенаведених статтей можна відокремити такі умови, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення: факт, який потребує встановлення, має породжувати юридичні наслідки, тобто від нього повинні залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; встановлення відповідного факту не повязано з наявністю спору про право; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення такого факту або заявник не має можливості одержати (відновити) загублений (знищений) документ, який посвідчує необхідний факт; встановлення факту потрібно заявникові для конкретної мети. У відповідності до ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З поданої заяви та доданих до неї документів вбачається, що звернення [PERSON] до суду викликане з мотивів встановлення юридичного факту, що в подальшому тягне юридичні наслідки, тобто судом встановлено, що факт, який просить встановити заявник, породжує юридичні наслідки для неї, тобто від нього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а відтак підлягає встановленню у порядку визначеному ст. ст.\~\~256,\~\~258 ЦПК України. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Outcome: approved