Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним та стягнення коштів, покликаючись на те, що між нею та відповідачем було укладено кредитний договір №41/АЄ-00016.08.2 від 14 травня 2008 року, відповідно до якого нею було отримано кредит у розмірі 17505,26 доларів США строком до 14 травня 2015 року. Однак, даним договором п. 1.5.1 також встановлено щомісячну плату за обслуговування кредиту 0,25% від суми кредиту. Внаслідок наведеного, нею сплачено плату за видачу кредиту в розмірі 595,18 доларів США та плату за обслуговування кредиту в сумі 3675,84 доларів США. Вважає, що п.1.5.1. договору є незаконним, просить визнати недійсним договір №41/АЄ-00016.08.2 від 14 травня 2008 року та стягнути 4271,02 доларів США та витрати на правову допомогу. Представник відповідача подав до суду відзив на позов, у якому позов заперечує у повному обсязі, вважає його безпідставним, оскільки укладений між сторонами договір №41/АЄ-00016.08.2 від 14 травня 2008 року відповідав вимогам чинного законодавства та вільному волевиявленню сторін, позивач була ознайомлена з усіма умовами договору. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Також, зазначив, що договір був укладений 14 травня 2008 року, однак до суду звернулась лише 14 січня 2021 року, а тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що 14 травня 2008 року, ВАТ «РОДОВІД БАНК» відповідачу [PERSON] , згідно укладеного кредитного договору №41/АЄ-00016.08.2 від 14 травня 2008 року, надано кредит у сумі 17505,26 доларів США строком до 14 травня 2015 року зі сплатою 7,7% річних, щомісячною платою за обслуговування кредиту 0,25% від суми виданого кредиту. Відповідно до\~ст. 204 ЦК України\~правочин є\~правомірним,\~якщо його\~недійсність прямо\~не встановлена\~законом або\~якщо він\~не визнаний\~судом недійсним. Якщо\~недійсність правочину\~прямо не\~встановлена законом,\~але одна із\~сторін або\~інша заінтересована\~особа заперечує\~його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3\~ст. 215 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до абз. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Згідно з п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). У відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 19\~серпня 20202\~року у\~справі №\~641/11984/15-ц положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів\~є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55\~Закону "Про банки і банківську діяльність", частиною четвертою статті 11\~Закону "Про захист прав споживачів"\~і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні\~Закону "Про захист прав споживачів"\~(будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11\~Закону "Про захист прав споживачів", норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі\~Закону "Про споживче кредитування" № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року. Внаслідок наведеного, винагорода за обслуговування кредиту є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункт договору 3.6, який передбачає її сплату, є\~нікчемним, аналогічну позицію виклав Верховний Суд у постанові від 19 серпня 20202 року у справі № 641/11984/15-ц. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Крім того, згідно із ч. 1\~ст. 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ст. 257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Оспорюваний кредитний договір №41/АЄ-00016.08.2 від 14 травня 2008 року укладено сторонами 14 травня 2008 року, згідно виписки по кредитному договору від 13 вересня 2019 року останній платіж [PERSON] за даним договором здійснено 13 березня 2017 року, однак позивач [PERSON] звернулась до суду лише 26 січня 2021 року, після спливу строку позовної давності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] звернулась до суду після спливу позовної давності, а тому у задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed