Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

У червні 2018 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що її батько [PERSON] та мати [PERSON] проживали однією сімєю і перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких народились вона та її брат [PERSON] Родина мешкала в будинку №1-в, розташованому по вул.Папаніна в с.Сартана м.Маріуполя, який було зведено на земельній ділянці, наданій [PERSON] для будівництва індивідуального житлового будинку. 14 травня 2001 року батько позивачки помер,\~ не встигши оформити право власності на вищевказаний будинок.\~ З 1991 року і по день смерті, [PERSON] фактично мешкав разом з позивачкою в будинку №1-в, розташованому по вул.Папаніна в с.Сартана м.Маріуполя, у звязку з погіршенням стану здоровя та потребою у постійному догляді, однак зареєстрований у будинку не був. Після смерті батька відкрилась спадщина у вигляді будинку за вищевказаною адресою. Єдиними спадкоємцями першої черги являються вона та її брат, відповідач по справі- Дуднік [PERSON] червні 2018 року позивачка звернулась до Третьої Маріупольської державної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, в чому їй було відмовлено, у звязку з тим, що на момент смерті спадкодавця, вони мали різні адреси реєстрації місця проживання.\~ На підставі викладеного позивачка була вимушена звернутись до суду та просила встановити факт її постійного проживання з [PERSON] на момент відкриття спадщини, встановити факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON], та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок №1-в по вулиці Папаніна в с.Сартана м.Маріуполя. Позивачка та її представник [PERSON], яка діє на підставі ордеру від 14.06.2018 року, в судове засідання не зявилися, надали суду заяви з проханням розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що батьками позивачки [PERSON], [INFO], являються [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії V-НО №255833, виданого 17.12.1966 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану м.Сніжне Донецької області. Відповідач по справі [PERSON] також являється сином спадкодавця [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІV-НО №479907, виданого 18.01.1969 року Високопольською сільрадою Олександрівського району Донецької області. Згідно свідоцтва про смерть серії 1-НО №554361, виданого 21.05.2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівського райуправління юстиції м.Маріуполя, актовий запис №65614, [PERSON] помер 14 травня 2001 року. Згідно свідоцтва про смерть серії І-НО №913383, виданого 13.05.2015 року виконкомом Сартанської селищної ради Іллічівського району міста Маріуполя Донецької області, 08 травня 2015 року померла мати позивачки [PERSON], актовий запис №52. Як вбачається з договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 28.07.1971 року, укладеного на підставі рішення виконкому Приморської селищної ради №7 від 09.04.1971 року, [PERSON] була надана земельна ділянка для будівництва житлового будинку, розташована в с.Приморське (Сартана) по вул.Папаніна, 1-в. Реалізуючи свої права, [PERSON] за життя було збудовано на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок. Таким чином, після смерті [PERSON], відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку №1-в, розташованого по вул.Папаніна в с.Сартана м.Маріуполя. Як вже встановлено судом, єдиними спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] являються його діти [PERSON] та [PERSON], які до нотаріальної контори у встановлений законодавством шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини не звернулись. До матеріалів справи додано інформаційну довідку зі Спадкового реєстру №52249038 від 12.06.2018 року, згідно якої спадкову справу після смерті [PERSON] відкрито у 2018 року після звернення [PERSON] Отже, з моменту відкриття спадщини, після смерті [PERSON], жодна особа, окрім позивачки, з заявою про прийняття спадщини не зверталась та претензій на майно не заявляла. При зверненні позивачки до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], їй постановою державного нотаріуса Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] №1879/02-31 від 12.06.2018 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки [PERSON] не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк та не надала докази постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до акту від 12.06.2018 року, складеного виконкомом Сартанської селищної ради, а також письмових пояснень відповідача [PERSON]В та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], наданих суду, встановлено, що позивачка [PERSON] проживала у [INFO] м.Маріуполя разом із батьком [PERSON], з осені 1991 року по день його смерті 14.05.2001 року. Останній проживав за вказаною адресою з позивачкою без реєстрації місця проживання, проте вони вели спільне господарство, дочка здійснювала за ним постійний нагляд та після його смерті поховала за власні кошти. На даний час позивачка продовжує жити у спірному будинку, зробила там ремонт та сплачує комунальні послуги. Згідно з домовою книгою будинку №1-в по вул.Папаніна в с.Сартана м.Маріуполя та копії паспорту позивачки вона була зареєстрована за вказаною адресою до 22.06.2004 року. Крім того, позивачкою надані квитанції про сплату комунальних послуг за 2018 рік в\~ будинку №1-в по вул.Папаніна в с.Сартана м.Маріуполя, в яких також відображено про відсутність заборгованості за надані послуги за попередні періоди. Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб. У відповідності до п.п.4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного Кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до розяснень, наданих у пункті першому Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного Кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються Цивільним Кодексом України. Враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася 14.05.2001 року, правовідносини в даному випадку регулюються Цивільним Кодексом УРСР в редакції від 18 липня 1963 року. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкуванням є перехід прав та обов'язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців). Відповідно до ст. 529 Цивільного Кодексу УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, чоловік ( дружина) та батьки померлого, а також дитина померлого, народжена після його смерті. Статтею 549 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вказані дії мають бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, оцінивши в сукупності всі докази, суд приходить до висновку, що як воля так і дії позивача свідчили про те, що остання фактично вступила у володіння спадковим майном, а саме будинком №1-в по вул.Папаніна в с.Сартана м.Маріуполя, в порядку та строк, визначених законом, що виражається в реєстрації її місця проживання за вказаною адресою до 2004 року та фактичному проживанні в будинку до сьогоднішнього дня, здійснення ремонту в будинку, а також відсутності заборгованості по сплаті комунальних послуг станом на 2018 рік. Отже, вимоги позивачки про встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті батька [PERSON], шляхом вступу у володіння спадковим майном є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи по суті вимогу позивача щодо встановлення факту її постійного спільного проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Оскільки судом встановлено, що у визначений ст.549\~ ЦК УРСР\~ строк [PERSON]\~ вступила в управління та володіння спадковим майном, яке належало померлому [PERSON],\~ в задоволенні заяви в частині встановлення факту постійного спільного проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем слід відмовити, тому що встановлення\~ даного факту не\~ має значення для охорони прав, свобод та інтересів заявниці або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Крім того, вимоги позивачки про визнання за нею право власності на майно, яке залишилося після смерті спадкодавця, суд вважає заявленими передчасно та не вбачає підстав для їх задоволення. Так, відповідно до вимог ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його прав власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно розяснень, які містяться у листі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», які також знайшли підтвердження у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, у справах про спадкування права власності на нерухоме майно суди не повинні задовольняти позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом чи за заповітом за відсутності спору між спадкоємцями стосовно спадщини, оскільки реалізація прав позивачів має інші механізми: звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини, продовження строку прийняття спадщини (у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року), про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем щодо правовідносин, які виникли після набрання чинності ЦК України. Отже, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, після встановленню факту прийняття [PERSON] спадщини, перешкод для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом не вбачається, у звязку з чим в цій частині позовних вимог [PERSON] також слід відмовити. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial