Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

В березні 2013 року позивач звернувся в суд з цим позовом до Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" ( надалі ПАТ„Райффайзен Банк Аваль" ), посилаючись на порушення його прав відповідачем / а.с. 2 - 10 /. Ухвалою суду від 23 липня 2013 року, за клопотанням представника відповідача до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, залучено колишнього керуючого відділенням банку - відповідача [PERSON] / а.с. 125 /. Під час розгляду справи по суті позивач [PERSON], так само, як і його представник - адвокат [PERSON] / а.с. 62, 63 /, заявлений позов підтримали, просили задовольнити його, пояснивши, що 14 травня і 01 грудня 2008 року та 24 лютого 2009 року між банком - відповідачем, в особі начальника його Миргородського відділення [PERSON] та позивачем [PERSON] були укладені договори на вклад Універсальний № 20/02-02/19 ( Договір № 1 ), № 20/02-02/18 ( Договір № 2 ) та № 20/02-02/09 ( Договір № 3 ), за якими позивач передав банку готівкою відповідно: 20500 доларів США строком на 6 місяців з відсотковою ставкою по вкладу 21 % річних; 710 євро строком на 6 місяців з відсотковою ставкою по вкладу 18 % річних; 20000 доларів США строком на 12 місяців з відсотковою ставкою по вкладу 25 % річних. Як стверджувала сторона позивача, в подальшому Договір № 1 було пролонговано до 14 травня 2009 року і за цим договором в травні, липні та грудні 2008 року позивач поповнював відповідний рахунок, одержавши в рахунок сплати відсотків 600 доларів США за період з 14 травня по 03 липня 2008 року. В подальшому, включаючи і за рештою договорів, відсотків він не отримував. На підтвердження отримання та зарахування коштів позивачу було видано відповідні прибуткові валютні ордери. З пояснень сторони позивача вбачається, що звернення [PERSON] до керівництва і дирекції відповідача про повернення суми вкладів і прострочених відсотків, після закінчення строку дії договорів, не було задоволено. Представник відповідача Курбатова Н.О., яка діє на підставі відповідних довіреностей / а.с. 64, 167 /, заявлений позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні повністю, пояснивши, що ті Договори, на які посилається позивач не зареєстровані та не обліковуються у відповідача. Валютні кошти за цими Договорами від позивача в установу банку - відповідача не надходили. Форма цих Договорів не відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно - правовими актами у сфері банківської діяльності чи банківськими правилами. Таких документів стороною позивача суду не надано, а надані не відповідають Інструкції про касові операції в банках України. Представник Банку [PERSON] не мала повноважень на здійснення касових операцій та самочинно визначати відсоткові ставки. Законних підстав вважати, що Договір № 1 було пролонговано немає, оскільки в супереч ст. 1047 ЦК України не додержано письмової форми такої пролонгації через не підписання Договору самим позивачем та не засвідчення підпису представника Банку печаткою банку. Крім того, у валютному ордері № 3 від 24 лютого 2009 року чітко зазначено номер конкретного рахунку, який зовсім не співпадає з номером рахунку, вказаним у Договорі № 3, що прямо підтверджує невнесення відповідної суми валютних коштів до установи банку саме за цим Договором. З цих підстав заявлені вимоги є безпідставними. Третя особа на стороні відповідача [PERSON], будучи зареєстрованою за конкретною адресою в м. Миргороді Полтавської області / а.с. 120, 121 /, а відтак належним чином, в порядку передбаченому абзацом 4 ч. 5 ст. 74 ЦПК України повідомленою про день та час розгляду справи / а.с. 122, 123, 124, 165, 166, 173, 174 /, в судові засідання не прибула, про причини своєї неявки суд не повідомила, свого ставлення до заявленого позову не висловила. Заслухавши пояснення сторони позивача і представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних обгрунтувань. Судом встановлено, що 14 травня 2008 року між позивачем [PERSON] та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" ( надалі перейменованим у ПАТ „Райффайзен Банк Аваль") було укладено Договір № 20/02 - 02/19, за умовами якого позивач передав відповідачу - банку терміном на 6 місяців готівкою валютні кошти в сумі 20500 доларів США з виплатою 21 % річних / а.с. 11 /. Факт передачі позивачем валютних коштів відповідачу на виконання умов вищезгаданого Договору підтверджується прибутковим валютним ордером № 3 від 14 травня 2008 року / а.с. 14 /. В подальшому відповідний рахунок за цим Договором позивач поповнив протягом травня - грудня 2008 року, передавши банку 1000, 600, 2300 доларів США, що підтверджується прибутковими валютними ордерами / а.с. 15 - 17 /, з огляду на що з 01 грудня 2008 року загальна сума вкладу за цим Договором склала 24400 доларів США. Крім того, 01 грудня 2008 року між позивачем [PERSON] та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" ( надалі перейменованим у ПАТ „Райффайзен Банк Аваль") було укладено Договір № 20/02 - 02/18, за умовами якого позивач передав відповідачу - банку терміном на 6 місяців готівкою валютні кошти в сумі 710 євро з виплатою 18 % річних / а.с. 12 /. Факт передачі позивачем валютних коштів відповідачу на виконання умов вищезгаданого Договору підтверджується прибутковим валютним ордером № 7 від 01 грудня 2008 року / а.с. 18 /. Як вбачається з копії відповідного Договору, датованої 24 лютого 2009 року у вказаний день між позивачем [PERSON] та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" було укладено Договір № 20/02 - 02/09, за умовами якого позивач передав відповідачу - банку терміном на 12 місяців готівкою валютні кошти в сумі 20000 доларів США з виплатою 25 % річних. Пунктом 2.2 згаданого Договору для обліку суми вкладу банк відкрив вкладнику - позивачу рахунок № [NUMBER] / а.с. 13 /. Між тим, на порушенням вимог ст. 10, 60 ЦПК України та у строки, імперативно встановлені ст. ст. 27 ч. 2, 131 ч. 3 ЦПК України, стороною позивача суду не надано жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт передачі позивачем валютних коштів відповідачу на виконання умов вищезгаданого Договору. Наданий з цією метою другий примірник прибуткового валютного ордеру № 3 від 24 лютого 2009 року не підтверджує факту передачі позивачем валютних коштів відповідачу на виконання саме умов Договору № 20/02 - 02/09, оскільки у цьому документі вказано зовсім інший рахунок, а саме № [NUMBER], який відмінний від того, який банк відкрив вкладнику - позивачу за вищезгаданим Договором. Таким чином, за переконанням суду позовні вимоги за цим Договором не доведені, а відтак у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ст. 631 ч. 2 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Статтею 638 ч. 1 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу ( депозиту ) одна сторона ( банк ), що прийняла від другої сторони ( вкладника ) або для неї грошову суму ( вклад ), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку встановлених договором. Статтею 1059 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Суд вважає, що Договори від 14 травня та 01 грудня 2008 року, копії яких надано стороною позивача на підтвердження заявлених вимог, відповідають вимогам згаданих норм, оскільки мають просту письмову форму й містять усі істотні умови, необхідні для договору даного виду, а саме: суму вкладу, розмір відсотків за користування вкладом, порядок їх нарахування, термін дії договору. Пункт 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про касові операції у банках України передбачає, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція ( другий примірник прибуткового касового документа ) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція, або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Надані позивачем копії прибуткових валютних ордерів від 14, 30 травня, 04 липня та 01 грудня 2008 року / а.с. 14 - 18 / відповідають вказаним вимогам Інструкції та змісту п. 2.2 укладених договорів в частині номерів відкритих рахунків, а отже ці ордери є документами, які підтверджують внесення валютних сум до банку, тобто письмова форма договору банківського вкладу є додержаною. Одночасно з цим договір на вклад Універсальний був підписаний від імені банку повноважною особою [PERSON], оскільки таке повноваження начальника Миргородського відділення Полтавської обласної дирекції ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" як укладення депозитних договорів від імені банку, передбачено довіреністю, виданою їй 27.12.2006 року / а.с. 73 - 74 /. На час укладення цих договорів остання працювала на посаді начальника Миргородського відділення, відповідно до наказу і згідно своїх посадових інструкцій / а.с. 72, 75 - 79, 80 - 90 /, мала забезпечувати якісне обслуговування клієнтів, залучала та обслуговувала багатих, заможних клієнтів, забезпечувала контроль за організацією касової роботи у відділенні, за збереженням готівки, проведення касових операцій. Частиною 4 ст. 95 ЦК України встановлено, що керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно ст. 237 ч. 1 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Статтею 239 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. При таких обставинах суд вважає додержаною письмову форму Договорів банківського вкладу від 14 травня та 01 грудня 2008 року. Одночасно з цим суд не може прийняти до уваги посилання представника банку - відповідача на невідповідність змісту прибуткових валютних ордерів за згаданими Договорами вимогам Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління національного банку України від 14 серпня 2003 року №337, оскільки положення вказаної Інструкції встановлюють порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями та відділеннями касових операцій і не встановлюють будь - яких обов'язкових правил поведінки для клієнтів банку. У правовідносинах позивача [PERSON] з банком касову операцію проводила працівник банку, а не сам позивач, а тому останній і не може бути відповідальним за порушення працівниками банку положень згаданої інструкції та інших внутрішніх банківських нормативних документів. Видані банком [PERSON] прибуткові валютні ордери за Договорами від 14 травня та 01 грудня 2008 року мають підпис посадової особи, достовірність та повноваження якої засвідчені печаткою банку. Отже, ці ордери є документами бухгалтерського обліку, складені представником банку і за їх відповідність вимогам нормативних актів несуть відповідальність саме працівники банку, а не вкладник - позивач. Крім того, факт підписання цих Договорів саме третьою особою [PERSON], як представником банку - відповідача, підтверджується висновками комплексної судово - почеркознавчої та судово - технічної експертизи, які суд визнає належними та допустимими доказами, що узгоджуються із сукупністю інших доказів по цій справі, перевірених судом / а.с. 142 - 155 /. Одночасно з цим відповідно до пункту 6.4 Договорів від 14 травня та 01 грудня 2008 року банк - відповідач брав на себе зобов'язання нести відповідальність за дії службовця, уповноваженого приймати вклади від фізичних осіб ( в даному випадку [PERSON]), як за свої власні. Та обставина, що Постановами Правління ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" №П-79/2 від 27.06.2008 року та АППБ „Аваль" №П-78/8 від 03.11.2004 року встановлені порядок, форми типи і види депозитних договорів не має правового значення, тому, що відповідно до ст. 57 Конституції України, кожному громадянину гарантується право знати свої права та обов'язки, а тому закони та інші нормативно - правові акти, які визначають права та обов'язки громадян, повинні бути доведені до відому населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, які визначають права та обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є недійсними. Вказані нормативно - правові акти офіційно не опубліковані і в Єдиний державний реєстр нормативних актів не включені. Суд не може прийняти до уваги посилання представника банку - відповідача, як заперечення відносно позову на те, що кошти від позивача за Договорами від 14 травня та 01 грудня 2008 року до каси банку не надходили і рахунки по згаданому депозитному договору не відкривалися, оскільки ці обставини не спростовують факту передачі позивачем коштів відповідальному працівнику банку за цими Договорами, тим більше, що проведення по касі отриманих коштів та відкриття рахуну не могло залежати від волі вкладника. Крім цього, за умовами згаданого договору (п. 2.2), вказаний рахунок зобов'язувався відкрити банк, а у виданих вкладнику валютних ордерах банком було зазначено номери рахунків, які відповідали змісту договорів № 20/02 - 02/19 та № 20/02 - 02/18. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися відповідно умов договору та вимог Цивільного кодексу України. За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 3.2.3. раніше згаданих Договорів вкладник має право по закінченню строку договору отримувати всі належні йому суми коштів за договором готівкою. Стаття 1060 ЦК України встановлює що, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умови договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно з положеннями ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається. Виходячи із аналізу вищенаведеного законодавства, враховуючи факти, встановлені судом, ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" зобов'язаний повернути позивачу, внесені останнім суми вкладів по договорам № 20/02 - 02/19 та № 20/02 - 02/18, а відмова від такого повернення / а.с. 20 / є неправомірною. Тому суд вважає, що вимога позивача про стягнення суми вкладів за вищевказаними Договорами ґрунтується на законі, а отже підлягає до задоволення у сумаїх відповідно 24400 доларів США та 710 євро. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення із відповідача відсотків за користування кредитом суд виходить із наступного. З письмових доказів наданих представником ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" вбачається, що на дату укладення спірних договорів на вклади № 20/02 - 02/19 та № 20/02 - 02/18 у ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" діяли максимальні розміри процентних ставок у доларах США - 9,00 та євро - 8,25 % річних / а.с. 110 - 111 /. Даних про те, що начальник Миргородського відділення АТ „Райффайзен Банк Аваль" [PERSON] мала повноваження укладати договори по депозитним вкладам з більш високими відсотками судом не встановлено і таких доказів стороною позивача суду не надано. Зважаючи на наведене, суд вважає, що при визначенні відсоткової ставки по спірним депозитним вкладам за Договорами № 20/02 - 02/19 та № 20/02 - 02/18 у доларах слід виходити з розміру 9,00 % річних, а не 21 % річних, а у євро- з розміру 8,25 %, а не 18 %, як це зазначено у згаданих Договорах, оскільки стягнення більших відсотків, ніж офіційно встановив Банк, не відповідатиме положенням ст. ст. 5, 44 Закону України „Про банки і банківську діяльність". Виходячи із меж позовних вимог про стягнення на користь позивача річних відсотків по вкладу в доларах США і євро та, беручи до уваги положення пункту 2.4.2 Договорів № 20/02 - 02/19 та № 20/02 - 02/18, суд вважає, що відсотки за користування грошовими коштами вкладника мають нараховуватися протягом дії строкового вкладу, а тому із ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" на користь [PERSON], необхідно стягнути заборговані відсотки по вкладам: у доларах США в загальній сумі 994,5 доларів США (/ 22100 - невиплачені відсотки за мінусом 600 доларів США виплачених відсотків х 9,00% : 100 % /:2); у євро в загальній сумі 29,28 євро ( / 710 х 8,25 % : 100% / : 2 ). При цьому суд не приймає до уваги, як законний, спосіб пролонгації Договору № 20/02 - 02/19 від 14 травня 2008 року шляхом написання у його правому верхньому куті рукописного тексту „Пролонговано до 14.05.2009 року", оскільки це суперечить положенню ст. 1059 ЦК України в частині форми укладення договору та не підтверджує досягнення згоди сторін Договору в тому числі і в досягненні істотної умови Договору, оскільки відсутній підпис позивача [PERSON], а підпис третьої особи [PERSON] (як встановлено висновком криміналістичної експертизи) не посвідчено печаткою установи банку - відповідача. При вирішення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення пені у розмірі 0,05 % від неповернутої суми вкладу за кожен день затримки відповідно до п. 4.1 укладених Договорів № 20/02 - 02/19 та № 20/02 - 02/18 суд виходить із положень ст. 258 ЦК України про спеціальну позовну давність відносно стягнення пені в один рік. Тому ці вимоги підлягають до часткового задоволення із стягненням пені за 365 днів прострочення, що становить у доларах США - 4453 доларів США (//24400 х 0,05%/ : 100% / х 365), у євро - 127,75 євро (// 710 х 0,05%/ :100% / х 365). З урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідачем відмовлено 16 квітня 2009 року позивачу [PERSON] при його зверненні до банку у поверненні вкладів / а.с. 20 /, суд виходячи із меж його позовних вимог, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від сум неповернутого боргу по кожному вкладу за Договорами № 20/02 - 02/19 та № 20/02 - 02/18 виключно в межах строків позовної давності за три роки, оскільки відповідачем у його запереченнях на позов заявлено вимоги про застосування строку позовної давності. Таким чином, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача за Договором № 20/02 - 02/19 від 14 травня 2008 року 2196 доларів США ((/24400 х 3% / : 100%) х 3 роки); за договором № 20/02 - 02/18 від 01 грудня 2008 року 63,9 євро (( /710 х 3% / : 100% ) х 3 роки )). Понесені позивачем [PERSON] судові витрати по оплаті позову судовим збором та оплаті вартості судової експертизи, які документально підтверджені / а.с. 1, 127, 137, 168 / на загальну суму 7930,60 гривень, підлягають до часткового відшкодування за рахунок відповідача згідно до положень ст. 88 ч. 1 ЦПК України, за якою, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При розгляді справи стороною позивача заявлено та підтримано позовні вимоги в національній валюті України з урахуванням курсу долара США на час розгляду справи на загальну суму ціни позову 540024,85 гривень. Проте, до задоволення ці вимоги підлягають в загальній сумі 265644,06 гривни. Отже, позовні вимоги щодо відшкодування понесених судових витрат підлягають до задоволення на 49,19% (265644,06 х 100% : 540024,85) від задоволених вимог, що в загальній сумі становить ( 7930,60 гр. х 49,19 % : 100 % ) 3901,06 гривна.

Outcome: partial