Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

В грудні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на 1/2 частину квартири за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS], що складається з двох кімнат, житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 49,2 кв.м. В обґрунтування позову позивачка вказала на те, що спірна квартира належала на праві спільної часткової власності їй та її чоловікові [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.07.1998 року. Зазначена квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 49,2 кв.м. З відповідачем позивачка знаходилася у зареєстрованому шлюбі з 09.12.1995 року по 12.07.2005 року. Вони з відповідачем припинили шлюбні стосунки з грудня 1999 року. У цей період відповідач забрав всі свої речі та виїхав з квартири до іншої жінки, не зазначивши позивачці місце свого проживання. При цьому, зазначив їй про те, що у вказану квартиру він не повернеться ні при яких обставинах. У зв'язку з тим, що місце знаходження відповідача було невідоме позивачці, він не виходив на зв'язок, вона була змушена у кінці 2002 року звернутися до Красногвардійського РВ з заявою про розшук відповідача. Проте, міри розшуку не дали результату. Тому, позивачка була змушена звернутися до суду з заявою про визнання [PERSON] безвісно відсутнім і рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2003 року відповідача визнано безвісно відсутнім з 01 січня 2000 року. Таким чином, з 01 січня 2000 року по теперішній час відповідач не проживає у вказаній вище квартирі. Впродовж з січня 2000 року до теперішнього часу позивачка відкрито, безперервно користується частиною квартири, яка згідно до документів належить відповідачу, який на протязі п'ятнадцяти років цим майном не цікавиться, його не підтримує, не сплачує комунальні послуги та квартплату, тому, вона набула право на це майно, згідно до вимог ст. 344 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, викладені в позовній заяві. Також, зазначила, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином через засоби масової інформації (газета), причину своєї неявки суду не повідомив. Представник Дніпропетровської міської ради Максименко С.М. в судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити позивачу в задоволенні його вимог в повному обсязі. Зі згоди представника позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, допитавши свідка, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності квартира [ADDRESS], на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.07.1998 року, посвідченого Товарною біржею "Катеринославська" за реєстраційним номером 007/0425-Н (а.с.4-5). Право власності на вищевказану квартиру зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] в Комунальному підприємстві "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради в реєстрову книгу за реєстровим № 21 (а.с.12). Позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 грудня 1995 року (а.с.8), який (шлюб) був розірваний рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2000 року, яке набрало законної сили 25 червня 2000 року (а.с.6). Позивачка зареєстрована та проживає в належній їй квартирі, а відповідач в належній йому квартирі не зареєстрований та не проживає з 1999 року, що підтверджується актом від 01.12.2014 року, складеним головою та членами правління "Житлово-будівельного кооперативу № 219" (а.с.10), та довідкою "Житлово-будівельного кооперативу № 219" від 29.04.2014 року (а.с.11), згідно яких [PERSON] в спірній квартирі не проживає з 1999 року, в квартирі не з'являється та його особисті речі в цій квартирі відсутні, за комунальні послуги не сплачує. Також, у вказаних акті та довідці зазначено, що [PERSON] з претензіями щодо вселення чи перешкод у користуванні спірною квартирою не звертався. Вищевказані обставини підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є сусідкою за адресою спірної квартири, яка вказала, що знає позивачку та відповідача з 1998 року, з моменту їхнього вселення в спірну квартиру. Відповідач з 1999 року у спірній квартирі не поживає. Зазначила, що як їй відомо, позивачка розшукувала відповідача, але марно. Таким чином, відповідач на протязі 15 років не з'являється в спірній квартирі без належних на те підстав. Крім того, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2003 року, яке набрало законної сили, відповідач [PERSON], [INFO], який проживав у [ADDRESS] визнаний безвісно відсутнім з 01 січня 2000 року (а.с.7). Разом з тим, позивачка проживає у спірній квартирі з 1998 року по теперішній час, з 2000 року відкрито володіє належною відповідачу частиною спірної квартири, на підставі чого вона звернулася до суду з даною позовною заявою та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку набувальної давності. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом вбачається, що позивачка дійсно з 2000 року користуються та відкрито, безперервно володіє 1/2 частиною квартири [ADDRESS] по теперішній час безперервно протягом понад п'ятнадцять років. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. ч. 1-2, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного та вказаних норм Закону, оскільки відсутні обставини для відмови в задоволенні даного позову, суд вважає необхідним визнати за [PERSON] право власності в порядку набувальної давності на 1/2 частину квартири за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS], що складається з двох кімнат, житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 49,2 кв.м. На підставі викладеного та

Outcome: approved