Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" та просить стягнути з відповідача на її користь 22800 грн. безпідставно набутих коштів, 7577,73 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, 7843,20 грн. інфляційних втрат та 4000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 09 лютого 2015 року вона звернулася до відповідача з метою придбання для власних потреб шляхом отримання у лізинг транспортного засобу сільськогосподарської техніки - трактора МТЗ-82.1 та оформила відповідну заявку на бронювання техніки. У всіх документах, які вона заповнювала, нею вказувалося про придбання у лізинг трактора МТЗ-82.1. Проте, при оформленні документів представником лізингової компанії в якості предмета лізингу було вказано не той транспортний засіб, який вона замовляла. Так, у договорі №000277 від 09.02.2015 року в якості предмета лізингу було вказано транспортний засіб Cherry RE 404-В. Того ж дня нею було сплачено 22800 грн. на рахунок відповідача у банку для придбання сільськогосподарської техніки. 10 лютого 2015 року нею було виявлено, у договорі фінансового лізингу №000277 в якості предмета лізингу працівником компанії вказано не той транспортний засіб, який вона замовляла, подаючи заявку на бронювання техніки. Її неодноразові звернення щодо повернення коштів були залишені відповідачем без задоволення. Порушенням її прав, їй завдано моральну шкоду. Їй було завдано моральних страждань тим, що значну для неї суму коштів відповідач протягом тривалого часу незаконно не повертає. Через це вона постійно переживає, нею трактор так і не придбано, а кошти не повернуті. Також через це погіршилися її стосунки з близькими, які вважають її винною у цій ситуації. Завдана їй моральна шкода може бути відшкодована шляхом стягнення з відповідача 4000 грн. [PERSON] того, відповідач зобов'язаний сплатити відсотки за користування чужими грошовими коштами за період з 10.02.2015 року по 16.06.2016 року, а всього 7577,73 грн. та повернути борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а всього 7843,20 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задоволити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився та не повідомив про причини неявки, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Вислухавши позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що позов слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.02.2015 року між [PERSON] з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія" "Автофінанс" в особі представника [PERSON], яка діє на підставі довіреності №135 від 09.02.2015 року (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу №000277 (далі - Договір) (а.с.8-14). Згідно п.1.1 Договору предметом по даному Договору є транспортний засіб марки Cherry RE 404-В. Пунктом 1.3 Договору передбачено, що лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6 ст.9 даного Договору. На виконання умов Договору, позивачем 09.02.2015 року на рахунок відповідача було сплачено 22800 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією (а.с.17). З вказаної квитанції вбачається, що зазначена вище сума є авансовим платежем за товар за договором №000277. Однак, як вбачається із заявки на бронювання техніки від 09.02.2016 року (а.с.7) позивачем було зазначено транспортний засіб моделі МТЗ-82.1 загальною вартістю 202799 грн. Не погоджуючись із наявними розбіжностями, 10.02.2015 року позивач звернулася до адміністрації ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" із заявою про розірвання договору №000277 від 09.02.2015 року по причині незгоди стосовно умов даного договору. [PERSON] того, просила повернути їй сплачену нею суму в розмірі 22800 грн. (а.с.15). Як вбачається з матеріалів справи, вказана вище заява позивача була розглянута ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" та 10.03.2015 року за Вих.№2037 надана відповідь, де зазначається, що сплачена позивачем сума у розмірі 22800 грн. є адміністративним платежем і в разі дострокового розірвання Договору поверненню не підлягає. Однак, повертаючись до квитанції (а.с.17) слід наголосити на тому, що сплачена сума є авансовим платежем за товар. Зі змісту ст.17 Закону України "Про захист прав споживачів" вбачається, що споживач має право на вільний вибір товару і послуг, а продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати. Вказана норма Закону забороняє примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту. Отже, зважаючи на наведене, відповідачем була порушена вимога Закону щодо вільного вибору товару із зазначенням у Договорі товару непотрібного йому асортименту. Стаття 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає, що нечесна підприємницька практика забороняється. Відповідно до ст.21 Закону україни "Про захист прав споживачів" крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, вказана стаття ЦК України надає чітке поняття істотних умов договору, яким є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, при оформленні договору фінансового лізингу №000277 від 09.02.2015 року, у порушення вищевказаної норми та ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", не було досягнуто згоди щодо однієї з істотних умов договору лізингу - предмета лізингу. [PERSON] того, згідно ч.2 ст.806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.799 ЦК україни договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Підпунктом 3.12 п.3 Гл. 5 Р.ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей установлених Цивільним кодексом України та Законом України "Про фінансовий лізинг". Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, договір фінансового лізингу №000277 від 09.02.2015 року нотаріально не посвідчувався. Статтею 220 ЦК україни визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, що, відповідно до ст.215 цього Кодексу, як наслідок, тягне за собою його недійсність. Однак, такий договір може бути визнаний судом дійсним лише у разі, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що має підтверджуватися письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору. Як уже зазначалося вище, не усі істотні умови договору, які передбачені законодавством, були дотримані. Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину, а саме частиною 1 передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення грошових коштів в сумі 22800 грн. з відповідача, який не виконав умови договору. Відповідно до ст.ст.1212 та 536 ЦК україни у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними. розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Зі змісту ст.1048 ЦК україни вбачається, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тому, зважаючи з наданої роздруківки облікових ставок Національного банку України за відповідні періоди (а.с.20) та здійсненого позивачем розрахунку (а.с.4) з відповідача слід стягнути 7577,73 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами за період з 10.02.2015 року по 16.06.2016 року. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-2491цс15, якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі ст.536 ЦК україни й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до ч.2 ст.625 цього Кодексу. Статтею 360-7 ЦПК України визначено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм. [PERSON] того, відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК україни боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Тому, беручи до уваги наданий позивачем помісячний індекс інфляції (а.с.21) та здійснений розрахунок 9а.с.5) за період з 01.03.2015 року по 31.05.2016 року борг з урахуванням встановленого індексу інфляції становить 7843,20 грн. Як передбачено ч.2 ст.216 ЦК України якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів" при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із подальшими змінами, роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п.5 вказаної постанови Пленуму, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під час розгляду справи знайшли своє підтвердження в повному обсязі доводи позивача щодо заподіяння їй моральної шкоди в сумі 4000 грн., оскільки відповідачем порушені права позивача як споживача послуг, який уклав з відповідачем договір фінансового лізингу, сплатив вказану відповідачем суму і не отримавши при цьому в користування зазначений нею транспортний засіб, змушена була прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. До того ж, позивач зазначила, що в родині її рахують винною у ситуації, яка склалася. [PERSON] того, сплаченими позивачем по договору лізингу коштами відповідач користується до цього часу. Таким чином, на підставі вищенаведеного та враховуючи душевні страждання позивача, пов'язані з невиконанням відповідачем умов договору, виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заявленої останньою суми на відшкодування моральної шкоди, а саме у розмірі 4000 грн.

Outcome: approved