Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

Позивач ПАТ «УкрСиббанк» звернувся в суд з позовною заявою до відповідача, у якій просить стягнути з останнього в свою користь заборгованість за кредитним договором за №11160281000 від 25.05.2007року в сумі 13248 доларів США 01 цент, пеню за прострочення заборгованості за кредитним договором в сумі 12266,80грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 4758,42грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між позивачем ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] 25.05.2007 року було укладено кредитний договір за № 11160281000, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 22000,00 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00 % на рік . Позивач у відповідності до встановлених вимог вищевказаного кредитного договору свої зобов'язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 22000,00 дол.США на встановлених кредитним договором умовах повернення грошових коштів зі сплатою відсотків за користування ними. Відповідач, уклавши з ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір, скориставшись кредитом та отримавши грошові кошти на умовах повернення, систематично порушував свої договірні зобов'язання, що призвело до виникнення заборгованості, у зв'язку з чим за останнім станом на 04.11.2015 року наявна заборгованість у розмірі - 13248,01 дол.США, яка складається з 11747,80 дол.США - заборгованості за кредитом, 1500,21 дол.США - заборгованості по процентам за користування кредитом, а також нараховано пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 6134,21грн. та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 6132,59грн. Враховуючи те, що на даний час кредитна заборгованість відповідачем не погашена, він не здійснює жодних дій для погашення заборгованості в добровільному порядку, а тому позивач змушений звернутись до суду з даним позовом, який просить задовольнити. Представник позивача ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав , викладених в позовній заяві, просить такі задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, пред»явив зустрічний позов , в якому просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №11160281000, укладений 25.05.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON]. В обґрунтування позову покликається на те, що 25.05.2007 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту №11160281000, яким йому надано 22000 дол.США, які він зобов'язаний повернути до 25.05.2022 року, сплатити проценти та комісію на умовах, вказаних у договорі.Він належно сплачував кошти , однак у зв'язку з фінансовою кризою, зокрема, у 2014 році, гривня знецінилась у декілька раз, що унеможливило виконання взятого зобов'язання і він почав здійснювати оплату частками та не завжди в повному об'ємі. В підтвердження зустрічних позовних вимог покликається на те, що у Договорі відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які визнанні законом обов»язковими. Також банком не надавався окремий документ з детальним розписом кредиту для нього як для споживача. А графіки, які є додатком до договорів, не містять інформації, що вимагається законом. Крім того, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, котрі банк здійснює на власну користь або за дії, які споживач здійснює на користь банку або якщо їх вчиняв банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Вказаним договором не обумовлені фінансові ризики. Тому банк поставив його у вкрай нерівне становище по відношенню до себе, що є несправедливим та суперечить вимогам ст. 3 ЦК України , ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Використання банком доларів США при наданні кредиту, також є несправедливим до нього, оскільки це істотно погіршує його матеріальне становище як споживача порівняно з банком в разі настання певної події, що дає право визнати договір недійсним відповідно до п.2 ч.6 ст. 18 Закону України " Про захист прав споживачів". В порушення п. 2 ч.І ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредиту\-вання, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитних договорів, чим було порушено вимоги чинного закону. Надання Банком грошових коштів (кредиту) та проведення позивачем дій від\-носно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за ко\-ристування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною опе\-рацією. Одночасно, ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України. Згідно ст. 2 ЗУ «Про ліцензування певних видів господар\-ської діяльності» ліцензування, в тому числі, банківської діяльності, професійної діяльнос\-ті на ринку цінних паперів, діяльності з надання фінансових послуг, здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах. Отже, грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній ва\-люті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Оскільки індивідуальної ліцензії у банку на укладення договорів в іноземній валюті не було, вважає такий договір таким, що повинен бути визнаним недійсним. Банк ввів позивача в оману, оскільки жодної ліцензії на видачу валютного кредиту на день підписання договору не було. ПАТ «Укрсиббанк» одержав Генеральну ліцензію на видачу валютних кре\-дитів лише 05.10.2011 року, що слідує з копії додатку до генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 05.10.2011р за №75. Наведені у зустрічному позові обставини вважає свідченням несправедливих умов договору про надання кредиту, які порушують принцип добросовісності та справедливості, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків та завдають шкоди позивачу як споживачу, що є підставами для визнання такого договору недійсним. Строк звернення до суду ним не пропущено, так як про те, що умови є несправедливими він довідався лише після настання фінансової кризи в 2014 році, яка вкрай негативно вплинула на позивача. Тому просив зустрічний позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві , в первісному позові просив відмовити. Також покликався на неправомірність застосування банком подвійної відсоткової ставки у розрахунку його заборгованості за кредитним договором. Представник позивача -відповідача [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги заперечила, просила в позові відмовити, застосувавши строк позовної давності. В обґрунтування своїх заперечень покликається на те, що відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний Банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України, а тому валютні ризики під час укладення кредитних договорів у іноземній валюті несе споживач (позичальник), про що останнього було попереджено у відповідності до п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (п. 7.12 Договору ). Недійсність договору визначається недотримання сторонами вимог, передбачень ст.ст.203 та 215 ЦК України саме під час його укладення , тобто в момент вчинення правочину. Попри те, недійсність договору не спричиняють факти, що мали місце перед його укладенням чи під час його виконання. Оспорюваний договір укладений в письмовій формі та підписаний [PERSON]. Своїм підписом позичальник підтвердив факт своєї згоди з усіма умовами договору, про що свідчить п. 7.12 кредитного договору. Разом з тим, позичальник добровільно погодився на укладання договору, тривалий час виконував взяті на себе зобов'язання, а саме здійснював погашення кредиту, умови кредитного договору не оскаржував, отже не вважав їх несправедливими. Таким чином, на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, а саме: суми кредиту (п. 1.1 Договору); графіку погашення кредиту та строків виконання ( п. 1.2.1 Договору); дати видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту (п. 1.2.1 Договору); право дострокового повернення кредиту ( розділ 6 Договору); річної відсоткової ставки за кредитом ( п. 1.3.1 Договору); інших умов, визначених законодавством, для укладення такого виду договорів. Наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір, його укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах. На твердження відповідача-позивача про те, що ЗУ «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником, що виникли під час укладення договору, так і виконання такого, зазначила, що у Постанові ВС України від 11.11.2015 р. у справі за № 6-5011 цс 15, зазначено, що ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин , лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення вказаного Закону не застосовуються. Разом з тим, посилання позивача на ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», що у кредитному договорі повинні бути зазначені усі вимоги ст. 11 вказаного закону є хибним. Оскільки станом на 01.12.2005 р.(що набрало законної сили 13.01.2006 р.) в редакції вказаної статті даного Закону такі вимоги були відсутні. Як вбачається зі ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» інформація передбачена даною нормою повинна бути надана перед укладенням договору, а не під час його укладення, і ненадання останньої не тягне за собою недійсність договору. Про те, що такі вимоги Банком були дотримані свідчить пункт 7.12 кредитного договору, в якому зазначено, що перед підписанням такого Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», про що свідчать підписи на кредитному договорі. Щодо вираження зобов'язання в іноземній валюті та необхідністю отримання індивідуальної ліцензії, то вважає, що вимоги закону дотримано, оскільки 28 жовтня 1991 р. Національним банком України видано АКБ «УкрСиббанк» банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 75-2 від 24 грудня 2001р. на право здійснювати операції з валютними цінностями. Також пояснила, що позивач не наводить жодної умови, яка б по відношенню до позичальника була несправедливою, та не долучає жодного доказу у відповідності до ст. 57-60 ЦПК України, що свідчить про голослівність доводів. Щодо зміни процентної ставки , пояснила, що подвійна відсоткова ставка була застосована згідно умов договору внаслідок порушення умов договору позивальником. Про таку зміну його було завчасно повідомлено листом згідно вимог договору шляхом надсилання кореспонденції на поштову адресу [PERSON] Крім цього вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності , оскільки договір укладений 25.05.2007 року , а такий звернувся до суду 3 лютого 2016року. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, дослідивши та оцінивши забрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов про стягнення заборгованості за кредитним договором слід задовольнити, в зустрічному позові слід відмовити, виходячи з наступних міркувань. Матеріалами справи встановлено, що 25 травня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту №11160281000 в сумі 22 тисячі доларів США, що еквівалентно 111100 грн. в термін до 25.05.2022 року, який має бути повернутий в терміни та розміри, що встановлені Графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до такого Договору та сплати процентів, комісії в порядку та на умовах, визначених договором. Позивач ПАТ «УкрСиббанк», у відповідності до встановлених вимог вищевказаного кредитного договору свої зобов'язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачу, кредит у розмірі 22000,00 дол.США на встановлених вищевказаних кредитним договором умовах повернення грошових коштів зі сплатою відсотків за користування ними. У відповідності до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості (а/с13-24) за договором № 11160281000 від 25.05.2007 року, укладеного між позивачем ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON], станом на 04.11.2015 року, вбачається, що за відповідачем наявна заборгованість у розмірі - 13248,01 дол.США, яка складається з 11747,80 дол.США- заборгованості за кредитом, 1500,21 дол.США - заборгованості по процентам за користування кредитом, а також нараховано пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 6134,21грн. та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 6132,59грн. Як вбачається із ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тобто проведеним відповідно до умов договору, а саме: поверненням кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом у строки, в розмірі та валюті, передбаченими в Кредитному договорі. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строки, встановлені договорами. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Судом беззаперечно встановлено, що між відповідачем-позивачем [PERSON] та позивачем-відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 11160281000 від 25.05.2007 року, згідно якого відповідач-позивач отримав кредит у розмірі 22000,00 дол.США для придбання житлового будинку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, однак отримавши грошові кошти на умовах повернення, відповідач-позивач систематично порушує свої договірні зобов'язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку боржник добровільно не погашає. Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також те, що умовами кредитного договору №11160281000 від 25.05.2007 року передбачено, що позичальник зобов'язаний сплачувати заборгованість за кредитом і проценти за користування ним у строки та в розмірі, як це було визначено кредитним договором, суд дійшов до висновку, що заявлений первісний позов є підставним та підлягає до задоволення. Щодо покликання відповідача-позивача [PERSON] на те, що банком було неправомірно застосовано подвійну відсоткову ставку в розмірі 24% , суд вважає їх такими, що не відповідають дійсності. Відповідно до розділу 5 «Порядок зміни процентної ставки» договору про надання споживчого кредиту від 25.05.2007 року передбачено порядок та умови зміни процентної ставки за Договором, зокрема в разі порушення позичальником кредитної дисципліни (п.5.2 п.а) . В цьому разі банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дати збільшення розміру процентної ставки повідомляє позичальника про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки , шляхом направлення поштою за адресою позичальника відповідного рекомендованого листа. Як встановлено судом відповідно до листа від 19 лютого 2008року №103181 [PERSON] було попереджено про запровадження з 12.03.2008року нової системи нарахування відсотків у випадку прострочення платежу за кредитним договором на прострочену суму основного боргу. Такий лист було направлено відповідачу-позивачу рекомендованим повідомленням за місцем його проживання (а.с.59-61). Щодо вимог зустрічного позову про визнання недійсним договору споживчого кредиту, то суд в задоволенні таких відмовляє , виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України). Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання недійсними договору кредиту, позивач посилається на невідповідність вимогам чинного законодавства при здійсненні операцій з використанням іноземної валюти та такими, які порушують норми Закону України «Про захист прав споживачів», а отже даний договір укладено з порушенням законодавства. Суд не погоджується з такими доводами позовної заяви з огляду на наступне. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача - враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.(ст.627 ЦК України). Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони, підписавши оспорюваний договір, підтвердили факт досягнення згоди між собою щодо усіх істотних умов. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. До таких правових висновків дійшов і Верховний Суд України, висловивши свою правову позицію у постанові від 02 грудня 2015 року, справа № 6-1341цс15. З урахуванням вимог ст. 360-7 ЦПК України, така правова позиція повинна враховуватися судами при розгляді справ. Відповідно до п.7.12 кредитного договору, підписанням сторонами цього договору позичальник підтвердив свою здатність виконувати умови договору, свої права та обов'язки, і погоджується з ними; що перед укладенням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», який, крім іншого містить опис різних форм кредитування із зазначенням переваг та недоліків кожної, орієнтовану сукупну вартість кредиту, а також попередження про те, що якщо позичальник обирає кредит в іноземній валюті, валютні ризики під час виконання зобов»язань, за кредитним договором покладаються на позичальника(п.1.1 Договору). Вказане погоджується із п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, у якому зазначено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Отже, наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах. Як вбачається з матеріалів справи, позивач підписала кожну сторінку договору 25 травня 2007 року №11160281000, що є підтвердженням факту ознайомлення його з усіма істотними умовами цього договору, який укладено за принципом свободи волевиявлення сторін, у зв'язку із чим доводи в частині невідповідності спірного договору нормам Закону України «Про захист прав споживачів», не можуть судом братись до уваги. Не здобуто доказів на підтвердження заявленого позову в частині твердження про відсутності у банку- відповідача ліцензії на здійснення валютних операцій, зокрема надання кредиту в іноземній валюті. Так, ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку. Відповідно до листа НБУ від 15.10.2010р. згідно зі ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та п. 2.3 гл.2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій , письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ. При цьому відповідно до п.5.3 гл.5 Положення №275 письмовий дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ від 19.02.1993р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Як убачається з матеріалів справи, 24.12.2001 року Національний Банк України видав АКІБ "УкрСиббанк", банківську ліцензію №75 та дозвіл на право здійснювати банківські операції №75-2 від 19.11.2002р. з додатком до дозволу №75-2 (а.с. 16-17), тобто на момент укладення договору про надання споживчого кредиту, банк мав право на здійснення валютних операцій, що спростовує доводи позивачки в частині відсутності у відповідача права на проведення валютних операцій. Крім того, на момент укладення кредитного договору Закон України "Про захист прав споживачів" не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Позивач також покликається на те, що банк повинен був надати інформацію про можливість різкої зміни курсу валюти, але це твердження спростовується наступним: банківська система грунтується на засадах стабільності фінансової системи держави; нормативними актами держави за банками не встановлено функціонального обов'язку передбачати наперед коливання на фінансовому ринку; в наявності подвійність позиції позивача, адже у разі різкого зменшення курсу долару, він в жодному разі не оспорював би це, як «порушення з боку банку в частині ненадання інформації». Згідно п. 16 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання (залишення) кредиту в національній валюті. Також позивач покликається на те, що його не було ознайомлено з графіком погашення заборгованості , що є істотною умовою кредитного договору. Оскільки як встановлено судом і сторонами не заперечувалось, позивач погашав заборгованість щомісяця згідно графіку погашення кредиту -додатку №1 до договору про надання кредиту №11160281000 від 25.05.2007 року і жодного сумніву щодо проведення таких платежів до 2014 року в нього не виникало. Тому суд вважає , що графік погашення кредиту як додаток №1 до договору є належно оформленим. Згідно вимог закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідок є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема які містять умови про зміну у витратах , зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення. Якщо положення договору є несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним . Положення , що було визнане недійсним , вважається таким з моменту укладення договору.(постанови ВСУ №6-80цс12 від 12.09.2012р. та 6-80цс13 від 25.09.2013р.) Однак таких умов договору, які на думку відповідача-позивача є несправедливими, ним не зазначено. Таким чином судом встановлено, що боржника не примушували до укладання договору; боржник міг обрати будь-яку фінансову установу для кредитування; відсутнє введення позичальника в оману; кредит виданий належним чином; немає дисбалансу прав сторін договору; положення договору справедливі; відсутні інші порушення законодавства про захист прав споживачів, а тому немає будь-якого підґрунтя для визначення фінансової діяльності банку «нечесною». Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що при укладанні кредитного договору між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору. Окрім того, на момент укладення спірних договорів всі його сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи, були попереджені про зміну обсягу зобов'язань, та виявили відносно таких свою згоду, а тому заявлені вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. На думку суду, дії позивача з оскарження спірного договору та додаткової угоди до такого свідчать про недобросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе обов'язків, а про намагання перекласти відповідальність за свою неспроможність й далі виконувати договірні умови на банк, який вчасно та належним чином виконав свої обов'язки за вказаним договором. Крім цього , відповідач-позивач покликається на те, що при укладенні кредитного договору у нього не було сумнівів щодо добросовісності дій банку, а при виконанні договору в зв»язку зі зміною валютного курсу і умов, на яких був укладений договір, відбулось порушення його прав як споживача. Однак такі твердження не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору , а погашення кредиту стосується його виконання, а не укладення , тоді як право значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні , а не виконанні (Постанова ВСУ №6-63цс12 від 11.07.2012р.) Відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, що має місце у даній справі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Втім, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України). Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності. Разом з тим, за змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Як вбачається з самого позову належним чином не обґрунтовано порушення прав та інтересів відповідача-позивача оспорюваним правочином, не встановлено та не доведено наявність чи недійсності договору та додаткової угоди до такого. На підставі наведеного, оцінюючи дослідженні судом докази в їх сукупності, їх належність, допустимість та достатність, суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити в повному обсязі з підстав необґрунтованості , оскільки судом не встановлено порушення прав позивача . Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача-позивача в користь позивача-відповідача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 4758,42 грн.

Outcome: approved