Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], про поділ спільного майна подружжя, у якому просила поділити спільно набуте майно, у період шлюбу, а саме квартиру [ADDRESS], шляхом визнання за позивачкою права особистої власності на 9/10 частин квартири, а за відповідачем на 1/9 частину відповідно. У ході розгляду даної справи позивачкою було надано суду копію паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданий Святошинським РО ГУГМС України в м.Києві 18.02.2014 року, із якого вбачається, що позивачкою було змінено прізвище із «[PERSON]» на «[PERSON]». У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Третя особа надіслала суду письмові пояснення, за змістом яких банк заперечує проти поділу вказаної квартири між подружжям, з огляду на те, що вона передана в іпотеку банку іпотеки, з метою забезпечення кредитного зобов'язання позивача у даній справі; проти розгляду даної справи у відсутність його представника банк не заперечує. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 1 статті 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 30.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований ВРАЦС Голосіївського РУЮ у м. Києві, за актовим записом №947. Позивачка повідомила суду про те, що подружні відносини у сторін продовжувались до 28 лютого 2014 року. Дана обставина відповідачем і його представником не заперечувалась. Під час шлюбу подружжя придбало квартиру [ADDRESS], що підтверджується наявною у матеріалах справи копією договору купівлі - продажу від 23.08.2011 року, що був укладений між позивачем і [PERSON]. Позивач вказує на те, що кошти, за які сторони придбали вищевказану квартиру, складались з продажу позивачем власної квартири від 06.10.2004 року, кредитних коштів, наданих ПАТ «Правексбанк» та спільними коштами сторін. При цьому, за твердженням позивача із 482 000,00 грн. вартості спірної квартири відповідачем було внесено лише 53 609,20 грн. особистих грошових коштів; за поясненнями позивача інша частина даної суми коштів є її вкладом. Так, згідно із поданим позивачем договором купівлі - продажу спірної квартири від 23.08.2011 року, квартира [ADDRESS] коштує 482 000,00 грн. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 16.07.2011 року позивач відчужила квартиру [ADDRESS] та отримала грошові кошти у сумі 26 000,00 доларів США. Копія даного договору була надана для ознайомлення у судове засідання. Пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 23.08.2011 року між ПАТ КБ «ПравексБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 486-003/11Р від 23.08.2011 року, за умовами якого позивачем було отримано кредит у розмірі 200 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, терміном до 23 серпня 2026 року. Крім того, у забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, між ПАТ КБ «ПравексБанк» та [PERSON] укладено договір поруки від 23 серпня 2011 року, відповідно до якого, Поручитель поручається перед Банком за виконання Позичальником зобов'язань, що виникли на підставі Кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Разом з тим, між ПАТ КБ «ПравексБанк» (іпотекодержатель) і [PERSON] (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки № 486-003/11Р, за змістом якого, у забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 486-003/11Р від 23.08.2011 року, іпотекодавцем передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. За рахунок вищевказаних отриманих коштів, а також спільно набутих коштів сторін, 23.08.2011 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS], сплативши 484 000,00 гривень. Відтак, враховуючи викладене, суд визнає квартиру [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя із ринковою вартістю 484 000,00 грн. Належних доказів іншого розміру ринкової вартості спірного майна сторонами надано не було. Позивач вказує на те, що із витрачених на квартиру коштів, 228 390,80 гривень - його особисті кошти, 200 000,00 гривень - кредитні грошові кошти, а 53 609,20 гривень - особистий вклад відповідача. А тому вважає, що частка спірного майна позивача становить 9/10 частин квартири, а відповідача - 1/10 частини. У межах судового засідання представник відповідача і відповідач, заперечували проти задоволення позову про поділ майна у вказаних частках, посилаючись на те, що квартиру було відремонтовано на власні кошти відповідача, на суму близько 160 000,00 гривень, а також на те, що кошти за кредит до квітня 2014 року сплачувались ним особисто. Тому відповідач просить поділити спірну квартиру між сторонами у рівних частинах. Частиною 2 статті 65 Сімейного кодексу України встановлено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно з частиною 3 статті 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 3 статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт відчуження квартири [ADDRESS] та отримання від покупця, [PERSON] грошових коштів у сумі 26 000,00 доларів США. Водночас, за змістом наявної у матеріалах справи довідки приватного нотаріуса Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., нотаріусом було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за яким [PERSON] купила у [PERSON] вказану квартиру за 50 000,00 грн. (а.с. 70). Свідок [PERSON] повідомив суду те, що саме [PERSON] робив ремонт у спірній квартирі, а також те, що ним у період червень-липень 2011 року було повернено відповідачеві близько 13 тис. доларів США взятих у борг; необхідність термінового повернення вказаних грошових коштів відповідач пояснив [PERSON] тим, що йому потрібні кошти для проведення ремонту у квартирі. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 1, 3 статті 368 Цивільного кодексу України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частиною 1 статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (абз.2 частини 1 статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (абз.1 пункту 23 ППВСУ №11 від 21.12.2007). Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом із тим, частиною 2 статті 70 СК України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відтак, необхідною умовою застосування судом вказаної правової норми при вирішенні спору про поділ майна подружжя є встановлення судом обставин, які свідчать про те, що один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. У ході розгляду даного спору такі обставини судом встановлені не були, оскільки позивач не надав жодних належних і допустимих доказів такої недобросовісної поведінки відповідача щодо матеріального добробуту сім'ї. Навпаки, позивачем не заперечувалось пояснення відповідача з приводу того, що він брав грошову участь у купівлі вказаної квартири, а також власними зусиллями та із залученням найманих працівників здійснював ремонт у квартирі, у тому числі і вкладаючи свої грошові кошти у купівлю відповідних будівельних і оздоблювальних матеріалів і товарів. При цьому, суд звертає увагу на те, що при вирішенні спору про поділ майна подружжя не є вирішальними розміри грошових вкладень кожним із подружжя при купівлі спільного майна, оскільки у даному разі мова йде про як про особисті майнові так і про особисті немайнові (сімейні) правовідносини сторін, в силу яких кожна сторона бере участь у забезпеченні матеріального добробуту сім'ї у міру своїх можливостей і форм участі із розподілом обов'язків подружжя. У зв'язку із цим, законодавець у частині 2 статті 70 СК України вказав підставою для відступу від презумпції рівності часток подружжя у спільному майні не різний обсяг вкладення грошових коштів у купівлю такого майна, а недобросовісну поведінку чоловіка чи дружини, яка може знайти свій вияв у тому, що один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для зменшення частки відповідача у даній справі, на підставі частини 2 статті 70 Сімейного кодексу України. Водночас за змістом абз.1 пункту 24 ППВСУ №11 від 21.12.2007 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Станом на час подання даного позову залишок строкового боргу за вказаним кредитним договором №486-003/11Р від 23.08.2011 року, позичальником за яким є [PERSON], складає 166 597,25 грн. Грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн. були отримані позивачем (позичальником) у тимчасове платне користування за кредитним договором №486-003/11Р від 23.08.2011 року в інтересах сім'ї, з метою купівлі спірної квартири. Позичальником за даним договором залишається [PERSON], а відтак вона є боржником за кредитним грошовим зобов'язанням і має сплачувати грошові кошти у виконання кредитного договору. Питання щодо поділу між сторонами даного кредитного зобов'язання у ході судового розгляду спору не ставилось. Разом із цим суд вказує на те, що зобов'язання відповідача як поручителя за вказаним договором поруки, що був укладений між ним і ПАТ КБ «ПравексБанк», 23 серпня 2011 року, не є тотожними зобов'язанню позичальника за кредитним договором, оскільки поручитель зобов'язаний виконати первинне зобов'язання за вимогою кредитора у разі його неналежного виконання позичальником. При цьому пред'явлення такої вимоги до поручителя є правом кредитора, а не його обов'язком. Відтак тягар виконання вказаного кредитного зобов'язання, із кінцевим строком виконання до 23 серпня 2026 року, лежить на [PERSON]. Враховуючи дані обставини, вирішуючи питання щодо визначення часток кожної із сторін у спірній квартирі, суд бере до уваги розмір невиконаного грошового кредитного зобов'язання, яке має виконувати позивачка і приходить до висновку щодо поділу вказаної квартири, присудивши [PERSON] ([PERSON]) 2/3 її частини, а [PERSON] - 1/3 її частину відповідно. Крім того, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 218,00 грн., пропорційно задоволеним позовним вимогам із урахуванням розміру сплаченого судового збору при поданні позову, відповідно до статті 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial