Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] .Обгрунтовує вимоги таким. Вона є наймачем вказаної квартири і проживає в ній на підставі ордеру №650 , виданого згідно рішення виконавчого комітету Очеретинської ради народних депутатів від 16.12.1989року №74 . На теперішній час в квартирі, крім неї, зареєстровані її сини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Однак відповідачі фактично в квартирі не проживають з 2003року - [PERSON] ,, з 2014року - [PERSON] без поважниїх причин, а тому втратили право користування квартирою. Місцезнаходження відповідачів їй невідоме. Ухвалою суду від 23 жовтня 2020року відкрито провадження у даній справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання. (а.с.21-22) Позивачка в судове засідання не з"явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Її представник адвокат Посвалюк В.В. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, а також у відсутність позивача. На позові наполягають. Третя особа [PERSON] також в судове засідання не з"явився. про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з"явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені шляхом оголошення на сайті "Судова влада України" , сторінка Дружківського міського суду, оскільки судові повістки про їх виклик поверталися до суду з позначкою пошти "адресат відсутній" . Суд прийняв рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка є наймачем квартири за адресою [ADDRESS] , на підставі ордеру на житлове приміщення, який виданий Очеретинською радою народних депутатів 16 грудня 1989року (а.с.5). Разом з нею на підставі цього ордеру були вселені до квартири сини : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . (а.с.6) Згідно Актів обстеження від 11.08.2019року, 14 вересня 2020року, які складені депутатом Очеретинської селищної ради Сулименко А.В. в присутності сусідів будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що зареєстровані в квартирі [PERSON] ,1975року народження, не мешкає в квартирі з 2014року, [PERSON] , 1983року народження, в квартирі не мешкає з 2003року. Їх місце знаходження невідоме. Суд вважає, що позивачем надані належні та допустимі докази в підтвердження того, що відповідачі не проживають в спірній квартирі понад встановлені законом шість місяців без поважних причин. Належних та допустимих доказів поважності причин відсутності у спірній квартирі відповідачами до суду не надано. В справі відсутні будь-які докази в підтвердження того, що відповідачі зверталися до відповідних органів із заявами про неможливість проживання у спірній квартирі через перешкоди, що чинила їм позивачка або інші особи. Отже суд вважає, що вимога позивача щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом підлягає задоволенню.

Outcome: approved