Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

[PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. До майна померлої в Дванадцятій Київській державній нотаріальній конторі 20.04.2012 року заведено нотаріальну справу №426/2012. З огляду на нотаріальну справу вбачається, що із заявами про прийняття спадщини у визначені законом строки звернулись [PERSON] - чоловік спадкодавиці, та [PERSON] - син спадкодавиці, заповіту [PERSON] не залишила. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.10.2016 року, разом з іншим, було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Судом визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку за адресою : [ADDRESS] . Рішення, як це вбачається з його змісту, ухвалене в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлої [INFO] , і засноване на факті належності спірного будинку подружжю [PERSON] на праві спільнолї сумісної власності, як таке що набуте у шлюбі, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Разом з тим, державний нотаріус Основенко Л.М. також відмовила [PERSON] у видачі Свідоцтва про право спадщини за законом після [PERSON] , померлої [INFO] , на частину квартири [ADDRESS] , про що 23.06.2020 року винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Постанова заснована на тому, що кооперативна квартира під час зареєстрованого шлюбу оформлена на ім"я чоловіка померлої, що унеможливлює видачу свідоцтва у нотаріальному порядку. Тому, [PERSON] 30.06.2020 року заявив позов до [PERSON] , за яким просив визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлої [INFO] . Позов мотивовано тим, що спадкодавиця за життя набула право власності на 1/2 частку спірної квартири, а відтак це право має перейти до спадкоємців за законом в рівних частках. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді Миколаєць І.Ю. від 16.10.2020р., справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. На забезпечення позову ухвалою суду від 15.10.2020р. накладено арешт на спірну квартиру. У звязку з відстороненням судді Миколаєць І.Ю. від здійснення правосуддя, справа прийнята до провадження цього складу суду, про що суддею 30.04.2021 року постановлена відповідна ухвала. Відповідач [PERSON] помер [INFO] . До майна померлого в Дванадцятій Київській державній нотаріальній конторі 14.08.2020 року заведено нотаріальну справу №867/20. З огляду на спадкову справу вбачається, що із заявою про прийняття спадщини за законом звернувся син спадкодавця [PERSON] , і з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся [PERSON] , до спадкової маси, разом з іншим, входить право власності спадкодавця на квартиру [ADDRESS] . Тому, ухвалою суду від 12.07.2021 року в порядку правонаступництва після [PERSON] , померлого [INFO] ., до участі у справі в якості відповідача залучено [PERSON] , підготовче провадження у справі продовжене. Відповідач подав відзив, за яким просив в задоволенні позову відмовити, а також заявив про застосування до спору наслідків пропуску позивачем строків позовної давності. Протокольною ухвалою суду від 27.09.2021 року підготовче провадження закрите, справу призначено до розгляду по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні на вимогах позову наполягали, останній надав пояснення, що зводяться до викладеного в позовній заяві, підстав для застосування до спору наслідків пропуску строків позовної давності не вбачали. Відповідач просив в задоволенні позову відмовити, пославшись на те, що подружжя [PERSON] за життя дійшли згоди щодо розподілу майна, а відтак спірна квартира належала [PERSON] на праві особистої приватної власності. Крім того, відповідач наполягав на застосуванні судом наслідків спливу строків позовної давності. Вислухавши сторони, дослідивши надані докази та інші матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Так, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.06.1976 року (див. витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб) і до смерті останньої. 06 серпня 1982 року Виконавчим комитетом Київської міської Ради народних депутатів [PERSON] було видано ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] , разом з членами сім"ї дружиною [PERSON] , та сином [PERSON] . Вказаний будинок входить до складу Житлово-будівельного кооперативу "Лепсе-2". За довідкою Житлово-будівельного кооперативу "Лепсе-2" [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , пайовий внесок за квартиру [PERSON] в сумі 7542 карбованця сплачено 10.12.1991 року в повному обсязі. Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 14.10.2003 року на підставі наказу від 10.09.2003 року №1546-С [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно зі ст. 15 Закону України "Про власність", в редакції чинній на час внесення пайового внеску за квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, відповідно до ст. 16 Закону України "Про власність", належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Статтею 22 Кодекс про шлюб та сім`ю України було встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Тому, зважаючи на те, що спірна квартира в наступному була оформлена на [PERSON] , суд приходить до висновку, що ця квартира належала подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності. При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що [PERSON] за життя погодили поділ належного майна, оскільки така угода мала б бути оформлена письмово, як того вимагала ч.1 ст. 17 Закону України "Про власність" і така угода суду не надана. Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до «Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Даними нормативними актами питання належності такого майна подружжю на праві спільної сумісної власності не регламентувалось, а відповідно цими органами не перевірялось. Отже, суд знаходить доведеним, що [PERSON] , за життя, набула право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , а відповідно це право має перейти до її спадкоємців, в порядку спадкування за законом на підставі ст.ст. 1218, 1261, 1267, 1268, 1270 ЦК України. Разом з тим, наведене дає суду підстави погодитись з нотаріусом, що оформити таке право позивач може лише в судовому порядку. Обраний позивач спосіб поновлення порушеного права, передбачено ст. 16 ЦК України. До того ж, саме в такому порядку та за цих же підстав, позивачем набуто право власності на на 1/4 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що належав подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності, на що вказує зміст рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.10.2016 року. Доводи відповідача про те, що позивач пропустив строки позовної давності на звернення до суду з цим позовом є надуманими, оскільки натаріусом позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно незадовго перед зверненням до суду. До того ж, з поданням заяви про прийняття спадщини, спадкоємець, відповідно до ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що спадщина належить йому з часу відкриття спадщини, тобто з часу смерті спадкодавця. Отже, суд знаходить вимоги позову обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. За такого рішення, витрати понесені позивачем на розгляд справи, що складаються із судового збору в сумі 2810 грн. мають бути компенсовані йому відповідачем відповідно і на підстваві ст 141 ЦПК України. На підставіст.ст. 16, 1218, 1261, 1267, 1268, 1270 ЦК України,

Outcome: approved