Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

У червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнення судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19 вересня 2010 року між Банком та відповідачем був укладений кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 2900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач зобов`язався щомісячно в строки, визначені умовами договору, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією. У зв`язку з тим, що відповідач не виконав умови договору, станом на 30.04.2019 року утворилась заборгованість за кредитом в загальній сумі 122 990гривень02копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом - 841гривня 89копійок; заборгованість за процентами за користування кредитом з 17.09.2010р. по 29.03.2019р. у сумі 122 148 гривень 13копійок. Оскільки в добровільному порядку відповідач суму заборгованості не сплачує, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом порушених прав і просить суд стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість станом на 30.04.2019 року у розмірі 122 990гривень02копійок за кредитним договором №б/н від 19 вересня 2010 року і судові витрати у розмірі 1921,00 грн. Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08.07.2019 року провадження по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнення судових витрат відкрито, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 16 серпня 2019 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву в якому він просить відмовити банку у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності. 02 вересня 2019 року представник позивача надав до суду відповідь на відзив. 08 листопада 2019року від представника відповідача надійшла до суду заява про застосування строків позовної давності. 27 лютого 2020року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про розподіл судових витрат у справі . 09 квітня 2020року від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення в цивільній справі, а також заява про розгляд справи без участі представника відповідача. 14 квітня 2020 року представник позивача надав до суду відповідь на клопотання про розподіл судових витрат, письмові пояснення по цивільній справі. 29 квітня 2020року представник позивача надав до суду відповідь на пояснення. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 січня 2020 року було задоволено клопотання представника відповідача про витребування у позивача оригіналів документів. Представник позивача Лапшова Є.Ф. , що діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив, позов просила задовольнити. Відносно заявленого клопотання про розподіл судових витрат і стягнення з позивача на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу в сумі 22 000гривень зазначила наступне. Представник позивача звернула увагу суду на те,що підготовка до судової справи не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось і такий пункт витрат як підбор нормативно-правових актів та наліз судової практики викликає сумнів. Також представник позивача вважає,що розмір витрат пов`язаний з підготовкою процесуальних документів також є необґрунтованим та пропорційним до предмета судової справи , оскільки справа визнана простою і її розгляд відбувався в порядку спрощеного провадження. Стосовно витрат на участь в судових засіданнях - вважає,що дані витрати не підтверджені об`єктивними данними , оскільки судові засідання проводились в режимі відеоконференції, також звернула увагу,що сума витрат заявлена представником відповідача значно перевищує встановлені діючим законодавством граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, сума витрат є неспівмірною із складністю цивільної справи. У зв`язку з наведеним просила відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача, щодо розподілу судових витрат. В своїх письмових поясненнях звернула увагу,що позивачем надано до суду всі докази того,що між банком та відповідачем 19 вересня 2010року був укладений кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 2900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який у встановлений строк не сплатив, у зв`язку з чим станом на 30.04.2019 року утворилась заборгованість за кредитом в загальній сумі 122 990гривень02копійок. Відповідач користувався грошовими коштами, які знаходились на картці - отримував грошові кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, все це вбачається з наданої виписки по картрахунку. Проведення вказаних операцій неможливе без наявності картки. Також відповідач отримав картки № [NUMBER] ,№ [NUMBER] зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 09.2016р. Банк звернувся до суду із позовом у червні 2019року , тобто в межах строку позовної давності передбаченої ст.257 ЦК України - тому клопотання представника відповідача ,щодо застосування строків позовної давності є необґрунтованим та таким,що не відповідає вимогам ст.257 ЦК України. Для огляду в судовому засіданні, представником позивача було надано до суду оригінали письмових доказів. В письмові заяві представник позивача просила розглянути справу у її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог банку. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кубрак О.О. заперечував проти задоволення позову банку, з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях , просив в задоволенні позову банку відмовити. Вважає, що банком не доведено факт отримання коштів відповідачем , також вважає,що доводи викладені в позовній заяві є необґрунтованими та недоведеними , просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Також, представник відповідача наполягав на задоволенні клопотання,щодо розподілу судових витрат, а саме стягнення з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на правовому допомогу у розмірі 22 000гривень. Суд, вивчивши думку учасників процесу,викладену в письмових поясненнях , відзиву, відповіді на відзив , враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінивши докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Відповідно до ст. 12 України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено, зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 19 вересня 2010 року між Банком та відповідачем був укладений кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 2900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки ,шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку (а.с. 8-9). Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» відповідач отримав картки № [NUMBER] ,№ [NUMBER] зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 09.2016р. (а.с. 103). Після укладання договору, відповідач користувався виданою карткою «Універсальна», здійснюючи платежі, розрахунки та поновлюючи рахунок, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку (а.с. 96-101). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 30.04.2019 року становить, в загальній сумі 122 990гривень02копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом - 841гривня 89копійок; заборгованість за процентами за користування кредитом з 17.09.2010р. по 29.03.2019р. у сумі 122 148 гривень 13копійок (а.с. 5-7). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, у тому числі з договорів та правочинів. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, разом з тим, що положенням статті 204 ЦК України встановлена Презумпція правомірності правочину , якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 617 ЦК України встановлює, що особа не звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку відсутності у боржника необхідних коштів. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, у даному випадку непогашеного тіла кредиту в сумі 841гривня 89копійок. Суд вважає, що вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту обґрунтованими. Стосовно нарахованих банком відсотків за користування кредитом суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з умовами договору, погодженими сторонами, базова відсоткова ставка за кредитом становить 2,5% в місяць, тобто - 0,083 % річних, яка нараховується на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки позивач звернувся до суду 20 червня 2019 року, а строк дії картки продовжувався до 30.09.2016 року, то суд з урахуванням наданого розрахунку заборгованості, вважає, що правовою підставою для нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом в межах заявлених вимог є період з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2016 року. Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Таку правову позицію виклав Верховний Суд України в постанові від 17 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17 (аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року та 30 листопада 2016 року). Матеріали справи не містять даних щодо повідомлення відповідача про зміну процентної ставки відповідно до процедури, встановленої договором та законом. Оскільки позивачем не було надано достатніх доказів на підтвердження виконання банком свого обов`язку проінформувати позичальника про зміну відсоткової ставки, то при розрахунку заборгованості за кредитним договором слід використовувати первинно встановлену в договорі процентну ставку 30 % річних. Судом встановлено, що за період з 17.09.2010р. по 31.08.2014року відповідач мав заборгованість перед позивачем за користування кредитом у сумі 643гривні 80 копійок. Таким чином, заборгованість за відсотками за користуванням кредитом, із розрахунку первісно встановленої та погодженої сторонами відсоткової ставки у розмірі 30% річних, та виходячи з реального залишку заборгованості за тілом кредиту у розмірі 841,89 гривень гривень, за період з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2016 року, становить 511 грн. 86коп, та підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.( 841грн.89коп.*0,08%*760=511грн.86коп. де 841грн.89коп - заборгованість за кредитом; 760- кількість днів прострочення;30 %/360=0,08%) За період з 01.09.2014р. по 30.09.2016р. відповідач сплатив 500грн. заборгованості за відсотками за користуванням кредитом. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитом в розмірі 1497 гривень 55 копійок (одна тисяча чотириста дев`яносто сім гривень грн. 55 коп.), яка складається з заборгованості за кредитом у сумі - 841 гривень 89 копійок та з заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 655 гривень 66 копійок (за період з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2016 року). Відносно заявленого представником відповідача клопотання про застосування строків позовної давності - суд вважає, що зазначене клопотання не обґрунтоване та не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст.256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом, з наданих позивачем відомостей, було встановлено , що строк дії перевипущеної картки становить 30 вересня 2016року. З позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в червні 2019року, тобто у межах строку позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення. Відносно заявленого представником відповідача клопотання,щодо розподілу судових витрат, а саме стягнення з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 22 000гривень , суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, представником [PERSON] у справі № 266/3550/19 були адвокати Адвокатського об`єднання «АЛТЕКСА» - Скирич Інна Геннадіївна , Романцова Тетяна Володимирівна , Кубрак Олег Олександрович , які діяли на підставі ордерів, довіреностей, та договору про надання правової допомоги від 12 серпня 2019 року № 12/08-2019 (а.с.73-74). На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу 27 лютого 2020 року представник [PERSON] - адвокат Кубрак О.О. подав до суду клопотання про розподіл судових витрат ,в якому було зазначено кількість судових засідань та розрахунок витраченого часу на здійснення правничої допомоги, вартість години роботи адвоката та помічника адвоката. До даного клопотання стороною відповідача надано наступні документи: акт надання послуг №02 від 24.02.2020р. з зазначеною сумою 7000 гривень; акт надання послуг №01 від 26.12.2019р. на суму 15 000гривень; звіт про надання правової допомоги від 24.02.2020р.; платіжне доручення №NC-6212828 від 05.02.2020р. на суму 7000 грн. - платник ТОВ «СВІФТ ГАРАНТ» одержувач АО Алтекса; банківська квитанція на суму 15 000гривень - платник [PERSON] , отримувач АО «Алтекса» ; договір про надання правової допомоги №12/08-2019 від 12.08.201р. між Адвокатським об`єднанням «Алтекса» та [PERSON] та додаткова угода №1 до договору (а.с.207-214). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України: ст.81 ЦПК України, принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Суд, при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважає за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення. Суд, приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню. При цьому суд звертає увагу, що 14 квітня 2020 року до Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від представника позивача надійшла відповідь на клопотання про розподіл судових витрат , в якому представник банку виклав свої аргументи,щодо розміру відшкодування витрат на правничу допомогу у разі ухвалення судом рішення про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк». Представник позивача звернула увагу суду на те,що підготовка до судової справи не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось і такий пункт витрат як підбор нормативно-правових актів та наліз судової практики викликає сумнів. Також представник позивача вважає,що розмір витрат пов`язаний з підготовкою процесуальних документів також є необґрунтованим та пропорційним до предмета судової справи , оскільки справа визнана простою і її розгляд відбувався в порядку спрощеного провадження. Стосовно витрат на участь в судових засіданнях - вважає,що дані витрати не підтверджені об`єктивними данними , оскільки судові засідання проводились в режимі відеоконференції, також звернула увагу,що сума витрат заявлена представником відповідача значно перевищує встановлені діючим законодавством граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, сума витрат є неспівмірною із складністю цивільної справи. У зв`язку з наведеним просила відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача, щодо розподілу судових витрат. Судом встановлено, що при відкритті провадження по справі було визначено, що справа не є складною, відповідає вимогам ч.1 ст.274 ЦПК України, а тому підлягає розгляду в порядку спрощеного провадження . За період з 08 липня 2019року і до 21 травня 2020року- по справі було призначено 10 судових засідань, але фактично з участю сторін відбулось лише 4. Загальна тривалість судових засідань 37хвилин. В зв`язку з наведеним, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, вивчивши детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, з дотриманням вимог, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи - суд вважає ,що задоволенню підлягає сума відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 1000гривень. Зазначену суму суд стягує з позивача на користь відповідача. Дана позиція суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в додатковій постанові від 19.02.2020року по справі №755/9215/15-ц . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог , а саме судовий збір в розмірі 23 гривні 24 копійки. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial