Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

У квітня 2016 року [PERSON] в своїх інтересах, та інтересах своєї малолітньої доньки звернулася до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме просила суд - встановити факт участі у бойових діях під час антитерористичної операції (залучення до волонтерської діяльності на боці українських військ) її та її покійного чоловіка [PERSON] ; встановити факт загибелі [PERSON] 2 липня 2014 року\~ під час бойових дій на території Міжнародного аеропорту "Луганськ" в зоні проведення антитерористичної операції. В обґрунтування заяви посилалася на те, що в період червня-липня 2014 року, вони разом зі своїм чоловіком [PERSON] , проживаючи у м. Луганськ, приймали участь в бойових діях в районах проведення антитерористичної операції. Виконували волонтерську діяльність та надавали допомогу українським військам, при обороні Міжнародного аеропорту "Луганськ". А 2 липня 2014 року на території Міжнародного аеропорту "Луганськ" [PERSON] загинув внаслідок підриву його автомобіля ворогом. Встановлення та підтвердження факту участі її та її чоловіка [PERSON] , як таких, що приймали участь в бойових діях по захисту незалежності України, її суверенітету та територіальної цілісності під час антитерористичної операції, будучи залученими до волонтерської діяльності на боці українських військ без офіційного оформлення на засадах самоорганізації та з врахуванням власної громадянської позиції, викликає необхідність щодо визначеності їх статусу, як учасників АТО, з метою отримання соціальних прав та гарантій нею особисто та їх малолітньою донькою [PERSON] . Так, встановлення факту загибелі [PERSON] саме під час бойових дій в районі проведення АТО, є необхідним для визнання членів його родини особами, на яких розповсюджується Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". В судове засідання заявник [PERSON] не з`явилась, просила заяву розглянути без її участі та задовольнити з підстав у ній зазначених. Представник заінтересованої особи Управління соціального захисту населення Смілянської районної державної адміністрації Черкаської області в судове засідання не з`явився, просив справу розглянути без його часті, проти встановлення юридичних фактів, про які іде мова в заяві не заперечував. Врахувавши позицію сторін, висловлену письмово, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення заяви з огляду на наступне. Згідно положенням частин 1 та 2 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У заяві [PERSON] ставиться питання щодо встановлення факту участі її та її покійного чоловіка [PERSON] в бойових діях під час проведення антитерористичної операції та встановлення факту загибелі [PERSON] 2 липня 2014 року під час бойових дій на території Міжнародного аеропорту "Луганськ" в зоні проведення антитерористичної операції, у зв`язку з тим, що встановлення даних фактів має для заявниці юридичне значення, а саме на отримання гарантій їй та її малолітній доньці [PERSON] щодо захисту соціальних, майнових та інших громадянських прав після загибелі 2 липня 2014 [PERSON] . Ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ч.1 ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону України "Про основи національної безпеки України" об`єктами національної безпеки, між іншим, є держава - її конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканність. Суб`єктами забезпечення національної безпеки, в тому числі, є громадяни України, об`єднання громадян (ст. 4 Закону України "Про основи національної безпеки України"). Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України (ст. 65 Конституції України). Даній статті Конституції України кореспондує стаття 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" щодо того, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. У преамбулі Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" зазначено, що цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни. Ст.7 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати (далі - районні (міські) військові комісаріати), військові комісаріати Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, а також територіальні центри (в Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві) та філіали (в районах та містах) комплектування військовослужбовцями за контрактом. Відносно військовослужбовців Збройних Сил, СБУ, які приймають участь у бойових діях в районах проведення антитерористичної операції на державному рівні розроблено механізм встановлення статусу учасника бойових дій. Разом з тим, особи, які були зараховані в інші військові формування, а також з числа яких були сформовані спеціальні підрозділи територіальної оборони, і які були залучені державними або громадськими організаціями або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції, добровільно захищаючи незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України, але не входили до складу формувань, визначених у п.19 ст.6 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993 "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Збройних сил, Нацгвардії, СБУ тощо), на теперішній час не мають чітко визначеного юридичного статусу, законодавчо не врегульовано вирішення питання надання їм статусу учасника бойових дій, хоча загальновідомим фактом є внесення декількох законопроектів щодо внесення змін та доповнень до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", які зареєстровані і перебувають на розгляді Верховної Ради України. Крім того, розглядаючи справу, суд звертає увагу на те, що добровільна участь волонтерів на допомогу збройним силам України, в антитерористичній операції в районах проведення АТО, в установленому законом порядку не було заборонено. З боку держави відсутні обмеження або заборона щодо відповідної добровільної участі громадян під час антитерористичної операції в районах проведення АТО на боці сил АТО, а навпаки представники волонтерських організацій допущені до участі в антитерористичній операції в районах проведення АТО на боці сил АТО. Частиною 5 статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Законом України від 06 травня 2014 року № 1233 "Про внесення зміни до статті 6 Закону України №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", який набрав чинності з 22.05.2014, розширено коло осіб, які належать до учасників бойових дій. Так, учасниками бойових дій згідно з п. 19 ст. 6 Закону № 3551-ХІІ від 22.10.1993, визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції, а також працівники підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ч.8 ст.8 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Учасники добровольчих формувань, в тому числі і волонтери, які в особливий період з боку державних установ були допущені в район проведення АТО та приймали участь у бойових діях на боці сил АТО, не були включені в перелік п.19 ст.6 Закону № 3551-ХІІ від 23.10.1993 (із змінами та доповненнями). [PERSON] не просить надати йому статус учасника бойових дій в судовому порядку. У неї є право на звернення до суду з заявою про встановлення факту його участі в бойових діях на боці сил АТО, з огляду на вищезазначене, а також в сенсі статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Судом встановлено, що відповідно до наданих письмових доказів [PERSON] та [PERSON] приймали участь в бойових діях (надавали волонтерську допомогу військовослужбовцям 80 окремої аеромобільної бригади високо мобільних десантних військ Збройних Сил України), захищаючи незалежність та територіальну цілісність України в районах проведення АТО а саме в районі Луганського аеропорту в період червень-серпень 2014 р., що підтверджується довідкою від №4389 від 28 вересня 2015 року (а.с.5). Факт участі в бойових діях, перебування ві зоні антитерористичної операції протягом червня-серпня 2014 року підтверджено також письмовими поясненнями військовослужбовців [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що вони служать у 80-й окремій аеромобільній бригаді. З 14 квітня 2014 року перебуваючи в Луганському аеропорту познайомились із подружжям волонтерів [PERSON] та [PERSON] , які підтримували їх та допомагали коли аеропорт був в оточенні. 2 липня 2014 року бачили, як воржі сили підірвали автомобіль у якому знаходився [PERSON] (а.с. 6-8). Відповідно доданим копіям документів (а.с.33-56), зазначені особи дійсно є військовослужбовцями, у 2014 році в складі 80 окремої аеромобільної бригади високо мобільних десантних військ Збройних Сил України знаходились в районі Луганського аеропорту, тому у суду відсутні підстави не довіряти їх свідченням, щодо волонтерської участі в бойових діях на боці сил АТО подружжя [PERSON] . 2 липня 2014 року під час надання волонтерської допомоги\~ військовослужбовцям 80 окремої аеромобільної бригади високо мобільних десантних військ Збройних Сил України що обороняли Міжнародний аеропорт "Луганськ" в зоні проведення антитерористичної операції, [PERSON] загинув, і ці обставини підтверджується довідкою від 28 вересня 2015 року (а.с.5); лікарським свідоцтвом про смерть №978 від 3 липня 2014 року (а.с.4); свідоцтвом про смерть (а.с.3). В зазначених документах безпосередньо зазначені дата смерті [PERSON] та місце його загибелі - аеропорт м. Луганськ. Виходячи, що викладені в заяві обставвини підтверджені належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку про задоволення заяви, а саме встановлення факту участі у бойових діях під час антитерористичної операції громадян України, [PERSON] , [INFO] , уродженки міста Луганськ та [PERSON] , який помер [INFO] , та факту загибелі [PERSON] , під час бойових дій на території Міжнародного аеропорту "Луганськ" в зоні проведення антитерористичної операції.

Outcome: approved