Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

20.07.2016 року до суду надійшла позовна заява ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА [PERSON] ПРИВАТБАНК, у якій представник позивача за довіреністю просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 11.10.2011 року у розмірі 13 274 гривні 77 копійок та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що [PERSON] звернулася до ПАТ КБ ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала заяву № б/н від 11.10.20.11 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 5600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Умови та Правила є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг Банку. При укладанні Договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Заявою Відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПриватБанку, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. У відповідності з частиною 2 ст. 639 ЦК України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно частини 2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцептуючи оферту Банку Відповідач підписом у Заяві визнає та погоджується на запропоновані Банком умови. Також наряду із вищезазначеним свідченням визнання угоди Відповідачем є факт користування картрахунком та використання кредитних коштів, так як згідно частини 2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія с прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту [PERSON] керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4, «Умов та правил надання банківських послуг», на підставі яких Відповідач при укладанні Договору про надання банківських послуг дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Під борговими зобов'язаннями Сторони узгодили зобов'язання Клієнта з повернення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафів, тобто загальну заборгованість клієнта, що зазначено в п. 2.1.1.12.1 «Умовами та правилами надання банківських послуг». На підставі п. 2.1.1.12.2 в разі непогашення Клієнтом боргових зобов'язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом Клієнт сплачує Банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування. Сплату відсотків за користування кредитом Клієнт здійснює шляхом надання доручення Банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих відсотків (договірне списання). В разі якщо, в дату нарахування відсотків Клієнт використав всю суму кредиту. Сторони узгодили про збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов'язань за кредитом, що мала місце на дату нарахування відсотків. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Умовами та правилами надання банківських послуг». Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Одночасно пунктом 1.1.3.2.4 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід'ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 «Умов та правил надання банківських послуг». Відповідно до п. 1.1.2.1.5. до обов'язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам, але на підставі п. 1.1.5.2 Умов та Правил не отримання або несвоєчасне отримання Клієнтом виписок про стан рахунків не звільняє Клієнта від виконання його зобов'язань за даним Договором. Відповідач на підставі п. 2.1.1.5.5 «Умов та правил надання банківських послуг» зобов'язався погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Власник картрахунку зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 2.1.1.5.7 «Умов та правил надання банківських послуг», а у разі невиконання зобов'язань за Договором, у відповідності до п. 2.1.1.5.6 даних Умов, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати Винагороди Банку. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов'язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості Відповідач станом на 04.05.2016 року мас заборгованість - 13274,77 грн., з яких: -5595,61 грн. - тіло кредиту; 2400,05 грн. - нараховано відсотків за користуванням кредитом; 3552,79 гри. - нараховано пені; 1000,00 грн. - нараховано штрафів; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована складова); 608,32 грн. - штраф (процентна складова); з них 382,00 грн. - внесено коштів на погашення заборгованості з 01.06.2015 (дата зміни облікових правил банка). На даний час Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов'язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав ті інтересів ПАТКБ «ПРИВАТБАНК». Тому просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судове засідання представник банку не з,явився, просили розглянути справу без участі їх представника, на неодноразові вимоги суду, надати докази на обґрунтування позовних вимог, а також пакет документів, позивачі надіслали до суду письмові пояснення, відповідно яких позовні вимоги підтримали в повному обсязі ( а.с.83). Просили задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач 06.10.2016 року у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, через канцелярію суду надала письмові пояснення (а.с.75), просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 547 Цивільного кодексу України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. В обґрунтування позовних вимог позивач надав до суду ксерокопію її анкети-заяви б/н від 11.10.2011 року яка практично нечитабельна, проте із даної погано читабельної заяви вбачається, що позичальник [PERSON] відкрила у Приватному акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» депозитний рахунок (ощадкнижка). Разом з цим, позивач посилається на довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, як на підставу надання їй кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 5600 грн. Тоді як, відповідно до вказаної довідки, кредитний ліміт було відкрито лише через 2 роки після оформлення депозитної картки, а саме 26.09.2013 року. Але запиту на надання їй такого ліміту вона не надавала. Крім того, виходячи із розрахунку заборгованості за вищезазначеним договором за станом на 31.05.2015 у неї не було простроченої заборгованості. В той же час позивач в обґрунтування позовних вимог надав розрахунок за станом на 04.05.2016 за договором б/н від 11.10.2011 року між ним та нею, та дата операцій за рахунком обліку щодо користування вказаною в довідці сумою починається з 04.06.2015 року. Копія паспорту, яку надав позивач завірена підписами 10.06.2015 року, вже після списання коштів з її карткового рахунку, згідно виписки, яку надав позивач. На підтвердження факту, який би засвідчував отримання нею суми кредиту, вказану позивачем в своїй позовній заяві, представником позивача не надано жодного платіжного документу. Отже, відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести у суді ті обставини на які вона посилається. До приблизного переліку необхідних доказів по даній категорії справ входить письмовий кредитний договір, ліцензія на здійснення банківських операцій, витратний касовий ордер, або інший платіжний документ, що засвідчує отримання позичальником суми кредиту, прибутковий касовий ордер, інший платіжний документ, що засвідчує повернення позичальником суми кредиту і сплату ним відсотків на суму кредиту до встановленого кредитним договором або законом строку, розрахунок заборгованості за кредитним договором з роздільним зазначенням суми основного боргу, прострочених сплатою відсотків на суму кредиту і (або) неустойки. Тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог оскільки вони є безпідставними. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON], та [PERSON], просили відмовити в задоволенні позовних вимог, до суду надали письмове заперечення. Посилаються на те, що в матеріалах справи є розрахунок заборгованості за договором без номеру від 11.10.2011 року укладеного між Правтбанком та клієнтом [PERSON], станом на 31.05.2015року де зазначена сума заборгованості 190,39 грн., з яких: тіло кредиту - 168,31 грн., відсотки - 22,08 грн. Але, вищевказана сума заборгованості не відповідає дійсності, оскільки їх довіритель не укладав 11.10.2011 року з позивачем кредитний договір. 11.10.2011 року в анкеті-заяві вказано депозит - сберкнижка, що підтверджується анкетою-заявою №1114091500250002384. В матеріалах справи відсутні взагалі будь-які документи, які підтверджують укладання між позивачем та відповідачем будь-яких кредитних угод (відсутня заява на отримання кредиту, сума кредиту, тип відсоткової ставки та її розмір). Хоча в розрахунку вбачається підвищення відсоткової ставки: з 26.09.2013року - 30%; 01.09.2014року 34,8%; 01.04.2015року 43,2%. Але, таке збільшення позивачем не зрозумілої відсоткової ставки суперечить чинному законодавству, оскільки у п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-УІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. Отже, з матеріалів справи вбачається, що кредитний договір, яким обумовлено можливість односторонньої зміни процентної ставки банком, укладено між сторонами до набрання чинності Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», при цьому рішення про збільшення розміру процентів прийнято банком також до набрання чинності вказаним законом, відповідно до умов якого встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. В матеріалах справи взагалі відсутні докази про те, що приймалось будь-яке рішення про збільшення відсоткової ставки. Також звертаю увагу суду на те, що п. 1.1.3.2.4 договору у частині підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами та визнання незаконним підняття процентної ставки від 01.09.2014 року та від 01.04.2015 року, то умова щодо збільшення у односторонньому порядку процентної ставки є нікчемною , при цьому нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Отже розрахунок заборгованості наданий позивачем не може бути належним та допустимим доказом по справі. Крім того, якщо відсоткова ставка залишилась 30% ніякої незрозумілої заборгованості у розмірі 190,39 гривень не виникло би. Крім того в матеріалах справи є розрахунок заборгованості за договором без номеру від 11.10.2011 року укладеного між Правтбанком та клієнтом [PERSON] станом на 04.05.2016року де зазначена сума заборгованості 13274,77 грн. Ця заборгованість виникла внаслідок, того, що 04.06.2015 року з кредитної картки №4149437739087508 була здійснена третіми особами крадіжка грошових коштів у розмірі 5157.47 гривень. Відповідачка одразу зателефонувала на гарячу лінію 3700 та залишила запит під №6534 у служби безпеки банку. 21.08.2015 року відповідач отримала лист від 30.07.2015 року від працівника ПАТ "ПриватБанк" [PERSON], про те, що по запиту №6534 проводиться перевірка. На повторний запит відповідача, у письмовій формі, працівниками ПАТ "ПриватБанк" було проігноровано, що підтверджується листом №20.1.0.0.0/7-20160211/3027 від 16.02.2016р. Згідно виписки по картковому рахунку №4149437739087508, вбачається, що: дата операції 04.06.2015 року, дата обробки 08.06.2015року деталі операції списання 5157,47 гривень для купівлі 12279,41 рублів в інтернет магазині W.QIWI.RU. За таких обставин можливо здійснити висновок, що після того, як відповідачка отримала смс - повідомлення про списання з її карткового рахунку грошових коштів, вона одразу зателефонувала на гарячу лінію 3700 та залишила запит під №6534 (проте, що вона не здійснювала ніяких платежів зі своєї картки), тому банк зобов,язний був зупинити операцію, але таких дій банк не здійснив не одразу після повідомлення ні на протязі 3 діб поки оброблялась операція.. Підтвердження того, що відповідачка не могла здійснити будь-яких дій підтверджується листком непрацездатності, виданий ДЗ "СМСЧ-5 МОЗ України" м. Славутичі, про те, що відповідач з 14 квітня 2015 року по 19.06.2015 року перебувала на лікуванні в ДЗ "СМСЧ-5 МОЗ України" м. Славутичі. Згідно до ст. 1073 ЦК України" у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п.14.14 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» [PERSON] зобов'язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банка. Під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов'язаний відобразити дату та час повідомлення. У разі невиконання банком обов'язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу ризик збитків від здійснення таких операцій несе банк. Банк зобов'язаний на вимогу користувача надати інформацію про курс купівлі/продажу/конвертації іноземної валюти, який застосовувався під час здійснення операції з використанням електронного платіжного засобу. Отже, оскільки позивач не надає жодної відповіді та інформації по факту несанкціонованого списання коштів по кредитній картці №4149437739087508 відповідача на суму 5157,47 гривень про що неодноразово заявляла відповідач у своїх заявах адресованих ПАТ "ПриватБанк" (позивачеві), відповідач звільняється від відповідальності, оскільки банк допустив несанкціоноване списання коштів третіми особами. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Банк не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не міг дійти висновку про вину відповідачки як підставу цивільно-правової відповідальності. Тому просили відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON], про стягнення заборгованості в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов,язана довести ті обставини, на які вона посилається, у позові чи запереченні. Судом встановлено, що на обґрунтування позовних вимог банк надав Анкету Заяву між ПАТ «ПриватБанк» - позивачем, і [PERSON] - відповідачем, де вбачається, що 11.10.2011 року було відкрито депозитний рахунок (сберкнижка) (а.с.11). До даної Анкети - заяви банком долучено витяг з Умов та правил надання банківських послуг ( а.с.14-47). Банк оформив та видав позивачу платіжну картку і ПІН-код до неї і здійснював розрахунково-касове обслуговування платіжних операцій позивачав із використанням платіжної картки. А також розрахунок заборгованості по картковому рахунку (а.с.91) про те, що кредитний ліміт у розмірі 5600 гривень з 28.09.2013 року було надано [PERSON], хоча з копі паспорту який долучено до матеріалів справи [PERSON] стала [PERSON] 29.04.2015 року, при цьому крім зміни прізвища нею змінено паспорт у червні 2015 року(а.с.48). Відповідно до наданого розрахунку вбачається, що 04.06.2015 року з кредитної картки №4149437739087508 була здійснена третіми особами крадіжка грошових коштів у розмірі 5157.47 гривень. Відповідачка одразу зателефонувала на гарячу лінію 3700 та залишила запит під №6534 у служби безпеки банку. 21.08.2015 року відповідач отримала лист від 30.07.2015 року від працівника ПАТ "ПриватБанк" [PERSON], про те, що по запиту №6534 проводиться перевірка. На повторний запит відповідача, у письмовій формі, працівниками ПАТ "ПриваБанк" було проігноровано, що підтверджується листом №20.1.0.0.0/7-20160211/3027 від 16.02.2016р. Згідно виписки по картковому рахунку №4149437739087508, вбачається, що: дата операції 04.06.2015 року, дата обробки 08.06.2015року деталі операції списання 5157,47 гривень для купівлі 12279,41 рублів в інтернет магазині W.QIWI.RU. Судом від представників банку неодноразово, за клопотанням представників відповідача вимагались документи, які б підтверджували чи заперечували б письмові заперечення відповідача. Проте, працівники банку крім листів, що між ними і відповідачем було укладено кредитний договір 28.09.2013 року (а.с.115), ніяких документів не надано. За таких обставин, суд прийшов до висновку, на підставі документів у справі. В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які підтверджують укладання між позивачем та відповідачем будь-яких кредитних угод (відсутня заява на отримання кредиту, сума кредиту, тип відсоткової ставки та її розмір). З наданого розрахунку вбачається, що Банком було проведено збільшення відсоткової ставки: з 26.09.2013року - 30%, 01.09.2014року - 34.8%, 01.04.2015року - 43.2%. Таке збільшення відсоткової ставки суперечить чинному законодавству, а саме у п.28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від ЗО березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-УІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. Отже, з матеріалів справи вбачається, що кредитний договір, яким обумовлено можливість односторонньої зміни процентної ставки банком, укладено між сторонами до набрання чинності Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», при цьому рішення про збільшення розміру процентів прийнято банком також до набрання чинності вказаним законом, відповідно до умов якого встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Статтею 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. В матеріалах справи взагалі відсутні докази про те, що приймалось будь-яке рішення про збільшення відсоткової ставки. Пунктом 1.1.3.2.4 договору у частині підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами та визнання незаконним підняття процентної ставки від 01.09.2014 року та від 01.04.2015 року, то умова щодо збільшення у односторонньому порядку процентної ставки є нікчемною, при цьому нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Отже розрахунок заборгованості наданий позивачем не може бути належним та допустимим доказом по справі. Крім того, якщо відсоткова ставка залишилась би 30% ніякої заборгованість у розмірі 190,39 гривень була б відсутня. Крім того згідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п.14.14 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» [PERSON] зобов'язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банка. Під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов'язаний відобразити дату та час повідомлення. У разі невиконання банком обов'язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу ризик збитків від здійснення таких операцій несе банк. Банк зобов'язаний на вимогу користувача надати інформацію про курс купівлі/продажу/конвертації іноземної валюти, який застосовувався під час здійснення операції з використанням електронного платіжного засобу. Отже, оскільки позивач не надає жодної відповіді та інформації по факту несанкціонованого списання коштів по кредитній картці №4149437739087508 відповідача на суму 5157,47 гривень про що неодноразово заявляла відповідач у своїх заявах адресованих ПАТ "ПриватБанк" (позивачеві), відповідач звільняється від відповідальності, оскільки банк допустив несанкціоноване списання коштів третіми особами. Оскільки відповідно до п. 14.16. ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. 14.17 ст.14 Закону, Банк зобов'язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого законом для розгляду звернень скарг громадян. Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу встановлені пунктом 37.2 статті 37 цього Закону. Відповідно до п.37.2 ст.37 Закону, 37.2. На час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев'яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до п.6-10 Глави VI Загальних вимог до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками, ПОЛОЖЕННЯ № 705 від 05.11.2014 "Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням" передбачено, що п. 6. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов'язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. п. 7. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.8. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. п. 9. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. п.10. Банк зобов'язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України "Про звернення громадян". Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу визначені пунктом 37.2 статті 37 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні". З вищевикладеного можливо здійснити висновок про те, що, Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не можливо дійти висновку про вину відповідачки як підставу цивільно-правової відповідальності. Такий висновок суду обґрунтовується правовою позицією Верховного Суду України від 13 травня 2015 року по справі № 6-71 цс15, про те, що відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Оскільки позивачі, на неодноразову вимогу суду не надали доказів, які безспірно доводять, що користувач (відповідач) своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд дійшов до висновку, про безпідставність заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed