Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу. Посилалася на те, що 20.12.2005 року між нею та позичальниками [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до умов якого вона надала останнім позику у розмірі 750000 гривень, що згідно офіційного курсу НБУ становило 150000 доларів США. Факт передачі коштів підтверджує розпискою. Згідно умов Договору позичальники зобовязалися повернути кошти до 20.12.2012 року, однак свої зобовязання не виконали. Також вказувала на те, що згідно вимог чинного законодавства України, у випадку не сплати заборгованості позичальник повинен сплатити пеню у розмірі не більше подвійної ставки НБУ. Крім того, зазначила, що на підставі ч.2 ст.625 ЦК України у звязку з неналежним виконанням зобовязання позичальники зобовязані сплатити їй три поценти річних. Просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 1306981 гривень, з яких: 750000 гривень позика; 437436 гривень пеня; 119545 гривень три проценти річних. З відповідача [PERSON] просила стягнути на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 1306981 гривень, з яких: 750000 гривень позика; 437436 гривень пеня; 119545 гривень три проценти річних. В подальшому, ухвалою суду від 23.03.2016 року до участі у справі у якості правонаступника відповідача [PERSON] було залучено її сина [PERSON]. 03.05.2016 року [PERSON] позовні вимоги уточнила. Просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 5782252 грн. 50 коп., що еквівалентно 229500 доларів США, з яких: 150000 доларів США сума позики; 66000 доларів США пеня; 13500 доларів США три проценти річних. З відповідача [PERSON] просила стягнути на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 5782252 грн. 50 коп., що еквівалентно 229500 доларів США, з яких: 150000 доларів США сума позики; 66000 доларів США пеня; 13500 доларів США три проценти річних. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. У поданій заяві посилався на те, що він є спадкоємцем за законом померлої [PERSON] Йому відомо, що його мати [PERSON] за життя не укладала договору позики із [PERSON] та не отримувала будь-яких коштів від неї. Ознайомившись із договором позики та добре знаючи підпис своєї покійної матері, стверджує, що договір позики підроблений, оскільки підпис вчинений в договорі від імені його матері вчинено не нею, а іншою особою. Окрім того, вказував на те, що складена розписка про отримання коштів у позику не містить підпису [PERSON] Також посилався на те, що позикодавець у справі є двоюрідною сестрою колишнього чоловіка його покійної матері [PERSON], з яким у нього на даний час є спір про розподіл спадкового майна. Позивач [PERSON] перебувала у дружніх відносинах з його матірю, була присутня під час поховання, однак жодним чином не обмовилася про існування договору позики до того часу, поки він не звернувся до суду з позовом про розподіл спадкового майна. На підставі ст.203 ЦК України у звязку з тим, що його покійна мати не підписувала договір позики та розписку, просив визнати недійсним договір позики складений 20.12.2005 року складений між [PERSON] та позичальниками [PERSON], [PERSON] Ухвалою суду від 05.05.2016 року подану зустрічну позовну заяву було обєднано в одне провадження з первісним позовом. Окрім того, 27.01.2016 року у відповідності до ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18.12.2015 року до суду надійшли матеріали цивільної справи №727/707/15ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про розподіл спадкового майна та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Ухвалою суду від 05.05.2016 року матеріали цивільної справи № 727/7071/15ц та №725/6732/15ц були обєднані в одне провадження. У поданій до суду позовній заяві [PERSON] посилався на те, що 17.10.2014 року померла його мати [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина на все майно, що належало їй на момент смерті, в тому числі: на 1/3 частину квартири №101, що знаходиться по вул. Комарова, 40 м. Чернівці, загальною площею 71,40 кв.м., а також на ? частину квартири №1, що по вул.Залозецького, 33 м.Чернівці, загальною площею 337,20 кв.м. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є: її син та позивач у справі [PERSON]; її батьки: [PERSON] та [PERSON]; чоловік [PERSON] Він, [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняли своєчасно, оскільки у визначений Законом строк звернулись до нотаріуса з заявою про її прийняття. Однак, в подальшому [PERSON] та [PERSON] відмовились від їх частки у спадщині на його користь. Спадкоємець [PERSON] також своєчасно прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем у квартирі, що по вул.Залозецького, 33/1. Також зазначив, що оформити спадщину в позасудовому порядку він можливості не має, оскільки квартира №1, що по вул. Залозецького, 33 м. Чернівці зареєстрована на імя [PERSON], хоча була набута в період шлюбу з його матірю та є спільною сумісною власністю подружжя. Так, подружжя перебувало в шлюбу майже 20 років, ними спільно власними коштами та зусиллями було побудовано спірну квартиру. Частка його покійної матері в квартирі становить ?. Відповідач [PERSON] зазначену обставину не визнає та вважає квартиру №1, що по вул. Залозецького, 33 м.Чернівці своєю особистою власністю. Окрім того, позивач не може в позасудовому порядку оформити право власності в порядку спадкування на 1/3 частину квартири №40, що по вул. Комарова, 101, оскільки частка його матері у праві спільної сумісної власності виділена не була, оригінал правовстановлюючого документу на квартиру перебуває в квартирі №1, що по вул.Залозецького, 33 м.Чернівці, де проживала його покійна мати, а на даний час проживає [PERSON] Позивач [PERSON] також вказував на те, що співвласниками квартири №101, що по вул. Комарова, 40 м. Чернівці є його бабуся та дідусь, відповідач [PERSON] у даній квартирі ніколи не проживав, його частка у квартирі у разі спадкування орієнтовно становитиме 6 кв.м. Вважає, що суд може поділити спадкове майно, виділивши йому 1/3 частину квартири №101, що по вул. Комарова, 40 м. Чернівці, вартістю 410550 гривень, зменшивши при цьому його частку на 102638 гривень та виділити йому в квартирі, що знаходиться в м. Чернівці по вул. Залозецького, 33/1 частку 72/200, вартістю 2078625 гривень, при цьому стягнувши з нього на користь [PERSON] різницю у вартості часток у сумі 15837 гривень. Просив поділити спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] Визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири, що знаходиться по вул.Комарова, 40/101 м.Чернівці, загальною площею 71,40 кв.м. як спадкоємця першої черги за законом після смерті матері [PERSON] Визнати квартиру, що знаходиться по вул. Залозецького,33/1 м.Чернівці спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 36/100 частини квартири, що знаходиться по вул.Залозецького, 33/1 м.Чернівці, загальною площею 337,20 кв.м. в порядку спадкування, як спадкоємця першої черги за законом після смерті матері [PERSON] Також просив стягнути з нього на користь [PERSON] різницю у вартості часток у спадщині у сумі 15837 гривень. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач [PERSON], який також був допитаний судом у якості свідка, у судовому засіданні позов [PERSON] не визнав з підстав, викладених у поданій до суду зустрічній позовній заяві. Пояснив суду, що ні його мати, а ні вітчим [PERSON] не позичали кошти на будівництво квартири №1, що по вул.Залозецького, 33 м.Чернівці. Його покійна мати працювала у податковій інспекції та отримувала доходи, бюджет у них був спільний. Квартира будувалася за їх спільні кошти. Просив визнати недійсним договір позики та відмовити в задоволенні позову про стягнення боргу. Позов про поділ спадкового майна просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов про стягнення боргу не визнала, заперечувала проти його задоволення. Зустрічну позовну заяву про визнання договору позики недійсним підтримала, просила її задовольнити, оскільки [PERSON] не підписувала оспорюваний правочин. Позов про поділ спадкового майна підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов про стягнення боргу за договором позики визнав, однак вказував на те, що сума боргу є занадто великою, у звязку з завищеним розміром пені. Проти поданої зустрічної позовної заяви заперечував. Позов [PERSON] про поділ спадкового майна визнав частково. Не заперечував проти визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частину квартири, що знаходиться по вул. Комарова, 40/101 м. Чернівці. Однак, вказував на те, що квартира №1, що по вул. Залозецького, 33 м. Чернівці була побудована за власні [PERSON] та не входить до складу спадкового майна. В задоволенні позову в цій частині просив відмовити. Відповідач [PERSON] позов про поділ спадкового майна визнала, не заперечувала проти його задоволення. Суду пояснила, що її донька [PERSON] працювала в податковій інспекції. В 2005 році вони разом із чоловіком [PERSON] розпочали будівництво по вул.Залозецького, 33 м.Чернівці. У 2007 році вона позичала доньці гроші на будівництво цього будинку, з яких їй було повернуто лише частину, а решту вона просто подарувала доньці. Зазначила, що [PERSON], яка є двоюрідною сестрою [PERSON], не мала таких коштів, щоб їх позичити. Свідок [PERSON] суду показав, що йому відомо, що подружжя Зушман-Нестерюк разом за спільні кошти будували будинок, що по вул. Залозецького, 33/1 м.Чернівці. Свідок [PERSON] суду показала, що була знайома з покійною [PERSON] Їй відомо, що вона працювала в податковій інспекції та приймала участь у будівництві будинку, що по вул. Залозецького, 33/1 м. Чернівці. У 2007 році вони завершили будівництво та переїхали до будинку. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 20.12.2005 року між [PERSON] та позичальниками [PERSON], [PERSON] було укладено договір позики (а.с.4). Відповідно до умов договору позикодавець надала безпроцентну позику в розмірі 750000 гривень, що еквівалентно 150000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 20.12.2012 року. Позика надавалась на будівництво житлового будинку, що по вул.Залозецького, 33 м. Чернівці. Зазначений договір було підписано трьома особами [PERSON], [PERSON], [PERSON] На підтвердження виконання умов договору позивачем було надано оригінал розписки від 20.12.2005 року, з якої вбачається, що [PERSON] отримав позичені кошти (а.с.135 Том 2). 17.10.2014 року [PERSON] померла, що підтведжується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть (а.с.4 Том 2). З витребуваної судом копії спадкової справи, судом було встановлено, що єдиним спадкоємцем, який у визначеному Законом порядку звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини є син померлої [PERSON] (а.с.68-95 Том 2). Спадкоємці за законом першої черги батьки померлої [PERSON] та [PERSON] у визначеному Законом порядку відмовились від спадщини на користь [PERSON] (а.с.80,82 Том 2). Ухвалою суду від 23.03.2016 року останній був залучений до участі у справі у якості правонаступника відповідача [PERSON] З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне вказати на наступне. Так, порядок прийняття спадщини визначений главою 87 ЦК України. У відповідності до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Аналізуючи положення норм ст. ст. 1216, 1218, ч. 2 ст. 1220, ч. 3 ст. 1223 ЦК України, суд зауважує, що з моменту смерті особи до спадкоємців переходять права та обов'язки спадкодавця, які належали йому на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а тому зобов'язання правонаступників спадкодавця-боржника перед кредитором виникають з моменту смерті спадкодавця-боржника. Спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (Стаття 1281 Кодексу). Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Правовідносини з позики детально врегульовані главою 16 та главою 71 Цивільного кодексу України, тому при вирішенні даного спору застосуванню підлягають саме ці положення. Так, у відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Аналізуючи вказані положення, суд зазначає, що договір позики є двостороннім правочином та одностороннім договором. Тобто для укладення правочину необхідне волевиявлення двох сторін, однак після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього кодексу. Як видно із змісту ч.1, ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вбачається з поданої до суду зустрічної позовної заяви, [PERSON] просить визнати недійсним договір позики від 20.12.2005 року з тих підстав, що спадкодавець [PERSON] його не укладала та не підписувала, тобто не виявляла волевиявлення на отримання позики. Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Таким чином, будь-який правочин реалізується суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Тому, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики. Із змісту оспорюваного правочину видно, що договір був особисто підписаний спадкодавцем [PERSON] та відповідачем [PERSON] (а.с.136 Том 2). Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України. Положеннями ч.3, ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерта. Як вбачається з дослідженого у судовому засіданні висновку судової експертизи №3052/3053/3097 від 08.08.2016 року, підпис від імені [PERSON], розташований в графі «Заемщики» після запису «[PERSON], г.Черновцы, ул.Кочубея,10с/2» в договорі позики від 20.12.2005 року, виконаний не [PERSON], а іншою особою з намаганням його виконавця наслідувати справжні підписи [PERSON] Ознак, які б свідчили про виконання підпису від імені [PERSON], розташованого в графі «Заемщики» після запису «[PERSON], г.Черновцы, ул.Кочубея,10с/2» в договорі позики від 20.12.2005 року не виявлено (а.с.191-193 Том 2). Заперечення представника відповідача [PERSON] на зазначений висновок експерта суд відхиляє, оскільки документи, на підставі яких було складено висновок судової експертизи були витребувані судом на підставі ухвали суду від 31.05.2016 року та клопотання експерта (а.с.184 Том 2) з Чернівецької обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Чернівецькій області. За таких обставин, суд приходить до висновку про недійсність договору позики від 20.12.2005 року в частині укладення договору позики з [PERSON], оскільки судом належними та допустимими доказами у справі встановлено, що [PERSON] договір позики від 20.12.2005 року не підписувала, а отже зміст угоди в цій частині суперечить вимогам ч.1, ч.3 ст.203 ЦК України. В іншій частині вимоги зустрічної позовної заяви задоволенню не підлягають, оскільки договір позики від 20.12.2005 року в частині дійсності його укладення між [PERSON] та [PERSON] не оспорювався. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу, суд виходить з наступних підстав. Так, як було встановлено судом та підтверджується поясненнями представника відповідача [PERSON], [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 150000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становило 750000 гривень. Вказані кошти відповідачем повернуто не було, що підтвердив у судовому засіданні його представник. Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з поданої до суду заяви, позивачем було нараховано три відсотки від суми боргу за кожен день прострочення у сумі 119545 грн. 22 коп. В подальшому, позивач позовні вимоги уточнив та просив стягнути суму заборгованості 3% річних у розмірі 13500 доларів США. Окрім того, позивачем було нараховано до сплати пеню у розмірі 437436 грн. 00 коп. В подальшому, позивач позовні вимоги уточнив та просив стягнути суму заборгованості по пені у розмірі 66000 доларів США. У наданих суду в ході судового розгляду поясненнях представник відповідача зазначив, що заявлений розмір пені є завищеним та необгрунтованим. Згідно ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними в розумінні зазначених положень статті можна вважати, зокрема: ступінь виконання зобовязання боржником, майновий стан сторін; інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу( наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання). Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно із роз'ясненнями, наданими у п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, які мають іншу правову природу. Крім того, суд враховує висновки, викладені у рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року, в розділі 3.2 якого зазначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. На підставі наведеного, суд зауважує, що позивачем не надано суду доказів наявності негативних наслідків через прострочення виконання зобов'язання у заявленому розмірі. Так, заявлений позивачем до стягнення розмір пені, на думку суду, є завищеним та становить майже половину отриманої позики, а також значно більшим ніж сума нарахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України відсотків, тому оскільки співвідношення пред'явлених до стягнення санкцій, і наслідки порушення зобов'язань є неспівмірними, виходячи з принципів справедливості та розумності, закріплених у ст.3 ЦК України, суд приходить до висновку про можливість зменшення розміру неустойки. При цьому суд враховує положення ч.2 ст.192 ЦК України, у відповідності до яких виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Разом із тим, положення ч.2 ст.192 ЦК України, ч.3 ст.533 ЦК України можуть бути застосовані лише при вирішенні питання про стягнення основної суми заборгованості та стягнення відсотків за користування валютною позикою, що були передбачені умовами договору, однак не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення штрафних санкцій, передбачених Законом, в тому числі пені та сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Зважаючи на зазначені вище істотні обставини, суд вважає, що нарахована товариством сума пені є неспівмірною із розміром заподіяних збитків, а тому розмір пені підлягає зменшенню до 50000 гривень. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, із стягненням з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики від 20.12.2005 року у розмірі 150000 доларів США, 50000 гривень пені та 119545 гривень в рахунок погашення заборгованості по 3 % річних. Розглядаючи заявлений позов [PERSON] про розподіл спадкового майна та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, суд виходить з наступного. Як зазначалось судом вище, спадкоємцями за законом першої черги [PERSON], яка померла 17.10.2014 року, є її син [PERSON] табатьки померлої [PERSON] та [PERSON], які у визначеному Законом порядку відмовились від спадщини на користь [PERSON] (а.с.80,82 Том 2). Окрім того, суд враховує положення ст.1261 ЦК України, у відповідності до яких у першу чергу право на спадкування за законом також має той з подружжя, який його пережив. Зокрема, судом встановлено, що [PERSON] з 19.10.1995 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO], що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 05.12.2015 року (а.с.76-78 Том1). Згідно ч.4 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, [PERSON] є також спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] Відповідно до ст.1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ст.49 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року, на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобовязані викласти причини відмови в письмовій формі і розяснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Відповідно до ст.15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі наведеного та враховуючи те, що нотаріусом було відмовлено позивачу і видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає, що позивач обґрунтовано звернувся до суду з позовом про поділ спадкового майна. Положеннями ст.1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, на відміну від об'єктів цивільних прав (речей, майна, майнових прав тощо), об'єктами спадщини за Цивільним кодексом України є права та обов'язки, в тому числі об'єкти цивільних прав, які належали особі на час смерті, право власності або права за договором, якщо ці права не пов'язані з особою спадкодавця. Як видно з дослідженої у судовому засіданні копії свідоцтва про право власності на житло від 15.04.1999 року квартира №101, що по вул. Комарова, 40 м. Чернівці належала на праві спільної сумісної власності чотирьом співвласникам: [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також [PERSON], яка померла 17.10.2014 року (а.с.23 Том 1). У відповідності до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Згідно ст.1226 ЦК України частка у праві власності спадкується на загальних підставах. Тобто, право власності на квартиру №№101, що по вул. Комарова, 40 м. Чернівці належало у розмірах по 1/4 частці чотирьом співвласникам, а частка у майні померлої становить ? частину. За змістом ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Враховуючи наявність чотирьох спадкоємців, частка кожного з них у зазначеному спадковому майні становить 1/16. Однак, при цьому суд враховує, що спадкоємці [PERSON] та [PERSON] у визначеному Законом порядку відмовились від спадщини на користь [PERSON], а тому у даному випадку спадщина підлягає розподілу між двома спадкоємцями: [PERSON] та [PERSON] та становить відповідно 3/16 та 1/16 часток відповідно. Доводи позивача та його представника про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] різниці у вартості часток у сумі 15837 гривень суд відхиляє. При цьому суд, аналізуючи положення ст.365 ЦК України, зазначає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Судпостановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч.2 ст.365 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини "[PERSON] проти України" (N 35041/05) від 21 грудня 2010 року Судом було зазначено, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" [ВП], N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Суд зауважив, що відповідно до частини другої ст. 365 протилежнасторона повинна була завчасно внести вартість частки заявника у квартирі на депозитний рахунок суду першої інстанції. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні (див. пункт 15 вище). Це положення відображає конституційну гарантію попередньої компенсації за будь-яке позбавлення власності, за винятком умов воєнного чи надзвичайного стану (див. пункт 14 вище). Вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (див. пункти 16 і 17 вище). Однак, з досліджених матеріалів справи, судом встановлено, що позивачем не було внесено вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. З огляду на зазначене, суд приходиться до висновку, що дана позовна вимога необґрунтована та задоволенню не підлягає. Також позивач у поданій до суду заяві просив визнати квартиру, що знаходиться по вул. Залозецького,33/1 м.Чернівці спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та включити її складу спадщини. Розглядаючи наведену вимогу, суд вважає за необхідне вказати таке: Так, відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року у п.23, 30 постанови № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року № 6-38цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Як було встановлено судом, [PERSON], перебуваючи у шлюбі із спадкодавцем [PERSON], набув у власність на підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 13.10.2008 року квартиру №1, що по вул.Залозецького,33, загальною площею 337,20 кв.м. (а.с.103, 197-198 Том 1). Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що зазначена квартира є особистою власністю [PERSON], оскільки будувалась ним за власні кошти, зокрема за рахунок отриманої позики 20.12.2005 року суд вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. При цьому суд враховує, що померла [PERSON] на час будівництва спірного нерухомого майна працювала в ОДПІ ГУ ДФС у Чернівецькій області та отримувала стабільні доходи у вигляді заробітної плати. Окрім того, як зазначили свідки [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON], [PERSON] приймала участь у будівництві не лише коштами, а й особистою працею. Таким чином, квартира №1, що по вул. Залозецького, 33 м.Чернівці є спільною сумісною власністю подружжя, а тому до складу спадщини входить ? частка вказаного нерухомого майна, яка належала спадкодавцю [PERSON] Враховуючи наявність чотирьох спадкоємців, частка кожного з них у зазначеному спадковому майні становить 1/8. Однак, при цьому суд враховує, що спадкоємці [PERSON] та [PERSON] у визначеному Законом порядку відмовились від спадщини на користь [PERSON], а тому у даному випадку спадщина підлягає розподілу між двома спадкоємцями: [PERSON] та [PERSON] та становить відповідно 3/8 та 1/8 відповідно. Відповідно до ст.212 Цивільного кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позови [PERSON], [PERSON] підлягають до часткового задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial