Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" звернулося в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: служба у справах дітей Рахівської РДА про примусове виселення з житлового будинку. Позовні вимоги мотивовано тим, що 17 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" відступило ТОВ "Кредитні ініціативи" права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та фізичними особами. Відповідно до договору та чинного законодавства Покупець набув усі права та вимоги по відступленим кредитним договорам включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій. Згідно вище зазначеного договору відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором № 81 від 29.01.2007 року, що був укладений між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та фізичною особою - [PERSON], на користь ТОВ "Кредитні ініціативи". 29.01.2007 року ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та фізична особа - [PERSON], уклали кредитний договір № 81, з подальшим внесенням змін та доповнень. За умовами даного договору, Банк зобов'язується надати позичальникові кредит у сумі 49500 Доларів США, а позичальник зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк (кредитор) свої зобов'язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у сумі 49500 Доларів США. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за Кредитним договором ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та фізична особа [PERSON], 30.01.2007 уклали Іпотечний договір, відповідно до якого останній передав Банку в іпотеку майно, а саме: житловий будинок загальною площею - 122, 10 кв.м., житловою площею - 72, 02 кв.м., з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Заставна вартість предмету іпотеки 535209,00 грн. У порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] своє зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, в результаті чого банк прийняв рішення звернути стягнення на заставне майно. 03.03.2016 Рахівським районним судом Закарпатської області ухвалено рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Кредитні ініціативи" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено та звернуто стягнення на житловий будинок загальною площею 122,10 кв.м., житлової площі - 72,02 кв.м. з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] 21.06.2016 Рахівським районним судом Закарпатської області видано виконавчий лист. Згідно довідки про реєстрацію та склад сім'ї від 28.10.2016 №5361 в будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Зазначають, що малолітній [PERSON], [INFO], зареєстрований у зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацією в ній малолітньої особи. Враховуючи те, що заборгованість за кредитним договором досі залишається не виплаченою, право користування спірним будинком малолітнього виникло після укладення Договору іпотеки, просять суд виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Стягнути з відповідачів судові витрати по справі. 02.08.2018 судом винесено ухвалу про витребування доказів. Витребувано від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (м.Київ, вул. Володимирська №26, 01601) інформацію про факт перетинання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], державного кордону України за період з 05 червня 2006 року по 23 червня 2018 року. Представник позивача в судове засідання не з'явився. В матеріалах справи міститься заява представника позивачів Грицюка В.П. про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився. В матеріалах справи міститься відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому він просить вказану справу розглянути без його участі, позовні вимоги не визнає та просить у задоволенні позову відмовити, з підстав наведених в його відзиві на позовну заяву. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] повторно в судове засідання не з'явилися, про час день та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причину своєї неявки суд не повідомили. Відзиву на позов та письмових пояснень від вказаних відповідачів до суду не надходило. Представник органу опіки та піклування Рахівської РДА в судове засідання не з'явився. Представник за довіреністю надав суду заяву, в якій просить вказану справу розглянути без їх участі. Також надав суду висновок про недоцільність примусового виселення з житлового приміщення громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків визначених цією статтею. Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та які мають значення для справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до наступного висновку. 15.12.2017 набрав чинності Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів". Згідно п.9 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи викладене, вказана справа розглядатиметься за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Нормами статтей 76 - 81 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Судом встановлено, що 17 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" відступило ТОВ "Кредитні ініціативи" права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та фізичними особами. Відповідно до договору та чинного законодавства Покупець набув усі права та вимоги по відступленим кредитним договорам включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій. Згідно вище зазначеного договору, відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором № 81 від 29.01.2007 року, що був укладений між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та фізичною особою - [PERSON], на користь ТОВ "Кредитні ініціативи". 29.01.2007 року ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та фізична особа - [PERSON], уклали кредитний договір № 81, з подальшим внесенням змін та доповнень. За умовами даного договору, Банк зобов'язується надати позичальникові кредит у сумі 49500 Доларів США, а позичальник зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк (кредитор) свої зобов'язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у сумі 49500 Доларів США. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за Кредитним договором ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та фізична особа [PERSON], 30.01.2007 уклали Іпотечний договір, відповідно до якого останній передав Банку в іпотеку майно, а саме: житловий будинок загальною площею - 122, 10 кв.м., житловою площею - 72, 02 кв.м., з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Заставна вартість предмету іпотеки 535209,00 грн. Позивачі у своєму позові стверджують, що, у порушення умов кредитного договору, відповідач [PERSON] своє зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував. Однак, жодних доказів на підтвердження існування такої заборгованості позивачами суду не надано. 03.03.2016, Рахівським районним судом Закарпатської області ухвалено рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Кредитні ініціативи" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено та звернено стягнення на житловий будинок загальною площею 122,10 кв.м., житлової площі - 72,02 кв.м. з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] 21.06.2016 Рахівським районним судом Закарпатської області видано виконавчий лист. Відомостей про те, на якій стадії, на даний час, знаходиться виконання вказаного виконавчого листа, позивачами суду також не надано. Позивач у своєму позові посилається на довідку про реєстрацію та склад сім'ї від 28.10.2016 №5361, згідно якої в будинку [ADDRESS] проживають наступні громадяни: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Зазначають, що малолітній [PERSON], [INFO], зареєстрований у зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацією в ній малолітньої особи, та просять суд виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями що знаходиться за адресою: [ADDRESS] За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом частини першої статті 41 Закону «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Укладеними іпотечними договорами сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому положення договорів не містять умов та порядку виселення іпотекодавця з наданого в іпотеку будинку у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 7.7 іпотечного договору установлено, що з усіх питань, що стосуються предмета, умов та процедури виконання цих договорів, але прямо не врегульовані положеннями цих договорів, сторони керуються чинним законодавством України. Розбіжності, що можуть виникнути в процесі виконання вимог договору, будуть попередньо розглядатись сторонами, а в разі недосягнення згоди спірні питання, що стосуються виконання цього договору, підлягають вирішенню у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України. За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян. Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема текст статті 109 викладено в новій редакції. За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Саме до цього зводяться висновки Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень статей 39, 40 Закону «Про іпотеку», викладені в постановах від 2 й 30 вересня та 7 жовтня 2015 року. Відповідно до копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.12.2007 №17207084 [PERSON] став власником предмету іпотеки, а саме житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу №1819 від 05.05.2006, а кредитний договір та договір іпотеки було укладено 29.01.2007 та 30.01.2007. Вказане свідчить про те, що [PERSON] передав в іпотеку будинок, який не був придбаний за рахунок кредитних коштів. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39 цс15 та у постанові від 06.07.2016. Окрім того, в матеріалах справи міститься висновок служби у справах дітей Рахівської РДА про недоцільність примусового виселення відповідачів із житлового приміщення. У висновку зазначається що у вказаному будинку проживає неповнолітній [PERSON] разом з своєю матір'ю [PERSON], які є відповідачами по справі. Інше житло в них відсутнє, тому органі опіки та піклування Рахівської РДА вважає за недоцільне виселення відповідачів зі спірного житлового будинку. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Outcome: dismissed