Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

11 вересня 2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] і просить: - визнати недостовірною та такою, що порушує права на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, розповсюджену [PERSON] протягом 2020 року в мережі інтернет; - зобов`язати відповідачку спростувати поширену відносно нього інформацію, шляхом написання посту в мережі інтернет; - стягнути з [PERSON] на свою користь моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 1 грн. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що він працює директором комунального підприємства по експлуатації теплового господарства «Тепловик» Старокостянтинівської міської ради, відповідачка проживає в м. Старокостянтинів і є споживачем підприємства, яке він очолює. Вже понад 2 роки, а саме з червня 2018 року, з тих пір як [PERSON] порушила законодавство щодо обліку води, почалися безперервні заяви, скарги та дописи у мережі інтернет, зокрема в соціальній мережі Фейсбук щодо його некомпетентності, облиття брудом його та працівників його підприємства, обзивання. Відповідачка акцентувала увагу на тому, що відповідач не уродженець Хмельниччини, а приїхав із Донеччини, що за рік роботи на посаді директора КПЕТГ «Тепловик» придбав квартиру у місті Старокостянтинів. [PERSON] вказує, що інформація щодо нього була поширена відповідачкою в мережі інтернет, соціальних мережах, дописи переглянули понад 100 людей. Зокрема, це:[INFO] ; [INFO] ; [INFO] . Позивач зазначає, що поширенням вказаної інформації відповідачка створила негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки робота директором є соціально важливою, передбачає розуміння споживачів, під час нелегкої фінансової ситуації на підприємстві. Після образливих слів [PERSON] існує велика ймовірність того, що люди перестануть довіряти йому як керівнику, що може негативно вплинути на робочий процес. Внаслідок розповсюдження відповідачкою інформації про те, що він начебто шахрай, хабарник, боягуз та некомпетентний стала відомою його співробітникам, колегам по роботі, сусідам та іншим мешканцям міста Старокостянтинів, в результаті чого постраждала його ділова репутація. Тому позивач вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо нього, відповідачкою завдано шкоди його немайновим інтересам, порушивши гідність, честь та ділову репутацію. В судовому засіданні представник позивача позов повністю підтримав та просив його задоволити. Представник відповідачки просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав та не надано належних, допустимих доказів на підтвердження позовних вимог щодо розповсюдження відповідачкою інформації, яка порушує часть, гідність та ділову репутацію позивача. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи, яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Устатті 1 Закону України «Про телекомунікації» зазначено: домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється; доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою. Поняття «веб-сайт» міститься у наказі Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 25 листопада 2002 року № 327/225 «Про затвердження Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади та Порядку функціонування веб-сайтів органів виконавчої влади», згідно з яким веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб`єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет. Власником сайту є особа, на яку зареєстроване відповідне доменне ім`я. Доменне ім`я, зареєстроване у відповідному домені, використовується для позначення відповідного сайту. Для того щоб сайт був позначений конкретним доменним ім`ям, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім`я у відповідному домені. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. За правилами ч. 3 ст. 56 Закону України "Про телекомунікації" адміністрування адресного простору мережі Інтернет у домені UA здійснюється недержавною організацією, яка утворюється самоврядними організаціями операторів/провайдерів Інтернет та зареєстрована відповідно до міжнародних вимог. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22 липня 2003 року N 447-р "Про адміністрування домену ".UA" повноваження адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет здійснює об`єднання підприємств "Український мережевий інформаційний центр". Отже, позивачем у позовній заяві, крім [PERSON] як автора інформаційного матеріалу, не зазначено власника веб-сайта, на якому розміщена інформація та не надаано належних і допустимих доказів, що саме [PERSON] розповсюдила вказану інформацію. В той же час будь яких клопотань про витребування інформації щодо власника веб-сайту, доступу до нього та залучення його до участі у справі стороною позивача не заявлялось. Крім того, судом встановлено, що позивач [PERSON] є особою, яка обіймає публічну посаду, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес. У Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Крім того, у ст.3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи, яким є [PERSON] , є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Також суд звертає увагу на те, що зміст позовних вимог [PERSON] , викладених у прохальній частині позовної заяви, не містить жодних конкретних посилань на те, яку саме інформацію чи висловлювання, поширену в зазначених вище публікаціях, в тому числі в мережі Інтернет слід визнати недостовірною, такою, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача та потребує спростування, і такі вимоги не були уточнені позивачем під час розгляду справи. Відтак позовні вимоги про визнання недостовірними відомостей, викладених в публікації, зобов`язання їх спростувати не підлягають задоволенню за їх безпідставністю. За змістом ч.2 ст.31 Закону України «Про інформацію» суб`єкт владних повноважень вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не має права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Поняття «суб`єкта владних повноважень» визначено статтею 3 Кодексу адміністративного судочинства України, за якою це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Отже, позивач як директор КПЕТГ «Тепловик» Старокостянтинівського міської ради є суб`єктом владних повноважень і в силу положень ч.2 ст.31 Закону України «Про інформацію» вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не має права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відтак з цих підстав, а також за безпідставності вимоги про спростування недостовірної інформації, не підлягає задоволенню і вимога про відшкодування моральної шкоди. З врахуванням наведеного у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed