Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

03.10.2016 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди в порядку ст. ст. 1166 та 1167 ЦК України. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.08.2012 приблизно 10.00 год. в будинку [ADDRESS], де вона зареєстрована та проживає, [PERSON], наніс їй травму лівої руки, навмисно сіпнувши за дверну ручку, хоча бачив через вікно, що [PERSON] з протилежного боку тримається за ту ж саму дверну ручку. Внаслідок таких дій відповідача, позивач миттєво відчула сильний різкий біль в кисті, ліктьовому та плечовому суглобах лівої руки та в шийному відділі хребта. Станом на даний час болі в плечі посилюються, після проведення МРТ, рентгенівських знімків хребта та плечового суглоба, [PERSON] було поставлено діагноз: деформуючий артроз лівого плечового суглобу 2 ступеня; лівобічний плече-лопатковий періартроз з болючим синдромом; нестабільність лівого плечового суглобу. 11.03.2014 Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області було винесено рішення про стягнення із [PERSON] в користь [PERSON] незначну суму грошей, потрачену нею на лікування, судовий збір та моральну шкоду. Однак, позивач вважає, що її хвороба прогресує, щороку в осінній період часу болі загострюються, що призводить до постійних візитів до лікаря-травматолога з метою подальшого лікування. Починаючи з 2014 року й до сьогоднішнього дня [PERSON] витратила на лікування свої грошові кошти в розмірі 4185,15 грн., а також грошові кошти на проїзд в сумі 143,25 грн. На підставі наведеного просить суд стягнути з [PERSON] повну вартість лікування з приводу травми руки та нестабільного суглобу, починаючи з 01.01.2014 - 4185,15 грн.; судові витрати; моральну шкоду в сумі 15 000 грн. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05.10.2016 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди відкрито провадження (а.с. 43, том №1). 13.12.2016 [PERSON] через канцелярію суду подано заяву про збільшення позовних вимог. Позивач стверджує, що у зв'язку із продовженням лікування, матеріальними витратами на ліки та транспорт, крім заявлених нею позовних вимог, просить суд стягнути із [PERSON] в її користь 72,50 грн. - витрат на проїзд з м. Калуша до м. Івано-Франківськ; 240,87 грн. - витрат на лікування, а всього - 313,37 грн. (а.с.118, том №1). 15.02.2017 на підставі заяви [PERSON] (а.с. 119-120, том №1) та заяви представника відповідача - [PERSON] (а.с. 124-126, том №1) Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області у цивільній справі призначено судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Обласного бюро судово-медичної експертизи (а.с. 151-154, том №1). 22.06.2017 ухвалою суду відновлено провадження у справі, так як відпали обставини, що викликали зупинення провадження у справі - суду надійшов висновок експерта (а.с. 160-161, том №1). Ухвалою суду від 07.08.2017 на підставі заяви [PERSON] (а.с. 164-165, том №1) у справі призначено комісійну судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз ( а.с. 168-170, том №1). 23.08.2017 ухвалою суду відновлено провадження у справі, так як відпали обставини, що викликали зупинення провадження у справі - ухвала суду залишена без виконання, оскільки у Львівському НДІСЕ відсутні фахівці в даній галузі знань (а.с. 175-176, том №1). Ухвалою суду від 31.08.2017 на підставі заяви [PERSON] (а.с. 178-180, том №1) у справі призначено комісійну судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи (а.с. 183-185, том №1). 28.03.2018 ухвалою суду відновлено провадження у справі, так як відпали обставини, що викликали зупинення провадження у справі - на адресу суду надійшов висновок експерта (а.с. 222, том №1). 24.05.2018 [PERSON] у судовому засіданні заявила клопотання про призначення у справі додаткової експертизи, в задоволенні якого судом відмовлено (а.с. 1-2, том №2). 20.06.2018 [PERSON] у судовому засіданні подала клопотання про доручення до матеріалів справи фотокопій квитанцій на суму 1445,88 грн. та просила стягнути вказану суму із відповідача (а.с. 11, том №1). У судовому засіданні позивач та її представник - адвокат [PERSON]заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд позов задоволити. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не зявився. Представник відповідача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, так як [PERSON] не довела належними та допустимими доказами наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями [PERSON] та її станом здоров'я, оскільки висновок комплексної судово-медичної експертизи не містить беззаперечних висновків щодо наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями [PERSON] та станом здоров'я [PERSON], а лише містить припущення щодо можливості зазначеного. Також, представник відповідача стверджує, що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування вимог щодо відшкодування моральної шкоди, а відсутність причинно-наслідкового зв'язку між діяннями [PERSON], які мали місце 28.08.2012 та теперішнім станом здоров'я [PERSON] є підставою для відмови у позові у зв'язку із недоведеністю та безпідставністю позовних вимог. Відповідно до п. 9 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності редакцією ЦПК, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності редакцією ЦПК. Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Згідно ст. 55 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Положеннями ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Судом встановлено, що згідно рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.03.2014 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, із останнього стягнуто на користь [PERSON] 1 336,44 грн. матеріальної шкоди, 1 000,00 грн. моральної шкоди та 458,80 грн. судових витрат. У зазначеному рішенні суд встановив, що 28.08.2012 приблизно 10.00 год. відповідач [PERSON] приїхав разом із [PERSON] до будинку [ADDRESS], де проживає позивач. З метою показати [PERSON] проведений ремонт у будинку, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зайшли до кімнат, де проживає позивач. На вимогу позивача вийти з кімнати вони почали виходити. Першою вийшла [PERSON] потім [PERSON], а після них виходив [PERSON] Позивач, закривши за ними міжкімнатні двері тримала ручку замка дверей. [PERSON] побачивши це через скляне вікно дверей намагався відкрити двері, однак не зміг. Після цього, він обпершись однією рукою за одвірок, а іншою, тримаючись за ручку замка дверей силою шарпнув двері, внаслідок чого позивач, яка трималась за ручку дверей, опинилась у коридорі. Вона відразу відчула різкий біль в кисті лівої руки. Після цього [PERSON] також вийшов на вулицю. У рішенні також зазначається, що 28.08.2012 [PERSON] звернулась за медичною допомогою в Калуську ЦРЛ, де перебувала на лікуванні, згідно виписки з історії хвороби № 8799 від 05.09.2012 з 28.08.2012 по 05.09.2012 з діагнозом - "забій лівої китиці. Післятравматичний деформуючий артроз 1 - го п'ясного фалангового суглобу лівої кисті" (а.с. 38-39). Вищевказане судове рішення набуло законної сили, а згідно положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, вищезазначене не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. Так, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової ) шкоди є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів осіб, оскільки передбачені п.п. 8,9 ч.2ст. 16 ЦК України. Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідальність, передбачена ч. 1ст. 1166 ЦК України, передбачає прямий зв'язок між виною особи та наслідками, які наступили у результаті неправомірних дій особи. Як розяснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", при розгляді таких справ, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі або майну громадянина відшкодовується у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, наявності шкоди, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. У ч.1ст.1166 ЦК України міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов'язкову підставу деліктної відповідальності. Протиправна поведінка в цивільних правовідносинах означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій, або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином (бездіяльність). Аналізуючи дану норму права можна дійти висновку, що дана стаття містить правило про загальний ( генеральний ) делікт, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної особи, повинна бути відшкодована особою, яка її завдала, в повному обсязі. За такого,загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між двома першими елементами, вина завдавача шкоди. Протиправною поведінкою є прийняття особою неправомірного рішення ( бездіяльності), яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою слід розуміти матеріальну шкоду, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. З метою встановлення розміру шкоди, завданої [PERSON] діями [PERSON], ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.08.2017 було призначено комісійну судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи, на вирішення якої були зокрема поставлені питання про причинно-наслідковий зв'язок між подіями, які мали місце 28.08.2012 та діагнозами, на які покликається [PERSON], та підтвердження даних діагнозів належними методами дослідження та клінічними даними. У висновку експерта № 216 комісійної судово-медичної експертизи, проведеної КЗ ЛОР Львівським обласним бюро судово-медичної експертизи, зазначено наступне (а.с. 209-219, том №1). Комісією були вивчені матеріали справи і медичні документи, представлені судом, оглянута гр. [PERSON] Обстежуваній було запропоновано провести додаткові дослідження, на що вона погодилась. Також на розгляд комісії були додатково надані результати ультразвукового дослідження (УЗД) лівої кисті і магнітно-резонансної томографії (МРТ) ділянок плечових суглобів за 2018 рік, при яких виявлено ознаки травматичного надриву згинача 1-го пальця лівої кисті і частковий розрив волокон сухожилка довгої головки двоголового м'язу лівого плеча. Згідно виписки з історії хвороби № 8799 [PERSON] була госпіталізована в Калуську ЦРЛ 28.08.2012 зі скаргами на болі в ділянці 1-го міжпальцевого проміжку лівої кисті. Будь-яких ушкоджень на шкірних покровах лікарями не відмічено, крім набряку м'яких тканин і болі при пальпації ділянки 1-го міжпальцевого проміжку. В лікарні рентгенологічно кістково-травматичних пошкоджень лівої кисті не виявлено і вона була виписана 05.09.2012р. з заключним діагнозом: «Забій лівої кисті». Після виписки зі стаціонару неодноразово зверталась в поліклініку, лікувалась травматологом, невропатологом з приводу болі в ділянці 1-го пальця лівої кисті, а також в лівих ліктьовому і плечовому суглобах. У період 24.10-07.11.2013 р. при стаціонарному лікуванні в КЦРЛ було діагностовано «Лівобічний плечелопатковий периартрит з больовим синдромом. Гігрома 1-го пальця лівої кисті». У вказаний період амбулаторного і стаціонарного лікування хворій не було призначено і проведено УЗД, МРТ лівого плечового суглобу та лівої кисті. Але, беручи до уваги вказане і результати додаткового обстеження гр. [PERSON], виконаного на момент проведення даної комісійної судово-медичної експертизи, комісія вважає, що під час інциденту 28.08.2012р. гр. [PERSON] могла отримати надрив сухожилка згинача 1-го пальця лівої кисті і частковий розрив сухожилка довгої головки двоголового м'язу лівого плеча. Це підтверджується результатами УЗД лівої кисті і МРТ ділянки лівого плечового суглобу за 2018 рік. Вказані ушкодження спричинені від дії тупих предметів і відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров'я. У представленій карті амбулаторного хворого, яка заведена у 1983 р. до періоду 28.08.2012р. немає записів про наявність у [PERSON] «лівобічного плечелопаткового периартриту з больовим синдромом». «Артрити» це захворювання суглобів запальної природи в тому числі і в результаті пошкодження суглобів. Об'єктивних клінічних даних про ушкодження у гр. [PERSON] 1-го п'ясно-фалангового суглобу лівої кисті та лівого плечового суглобу у представлених медичних документах не вказано. Результати рентгенологічного обстеження шийного відділу хребта за 03.10..2012р., верхнього плечового поясу (сторона не вказана) за 2011р., лівої кисті за 2013р., МРТ шийного відділу хребта за 2015р., МРТ обох плечових суглобів за 2018р. свідчать на наявність виражених дегенеративно-дистрофічних змін (артрозів) у вказаних досліджуваних суглобах гр.[PERSON] Такі травми як частковий розрив сухожилка двоголового м'язу лівого плеча і надрив сухожилка згинача 1-го пальця лівої кисті можуть супроводжуватися болем і обмеженням рухів у суглобах (плечовому і в 1-му п'ясно-фаланговому), і як наслідок можуть викликати дегенеративно-дистрофічні зміни (артрози) вказаних суглобів. Той факт, що такі зміни спостерігаються у багатьох інших суглобах обстежуваної не дає підстави комісії стверджувати, що артрози у лівих плечовому і 1-му п'ясно-фаланговому суглобах гр. [PERSON] за своїм походженням є суто післятравматичні, тобто внаслідок інциденту від 28.08.2012р. «Періартрит» це захворювання запальної або, переважно, дистрофічної природи інсерцій сухожилків (місця прикріплення сухожилків до кісток) і серозних сумок, що оточують суглоби. Через те, що діагноз «Лівобічний плечелопатковий периартрит з больовим синдромом» був встановлений 09.10.2013р. на основі скарг, не був підтверджений УЗД, МРТ, при наявності у різних суглобах гр. [PERSON] виражених дегенеративно-дистрофічних змін, пов'язаних із віком, комісія не може категорично стверджувати, що вказане захворювання пов'язано з подією 28.08.2012р. При звертанні за медичною допомогою у серпні 2012р. гр. [PERSON] був виставлений діагноз: «Забій лівої китиці». Однак на момент проведення даної експертизи комісія не виключає можливості виникнення в той час надриву згинача 1-го пальця лівої кисті і часткового розриву сухожилка довгої головки двоголового м'язу лівого плеча. а ? діагноз: «Забій лівої китиці, післятравматичний деформуючий артроз 1-го-п'ясно-фалангового суглобу лівої кисті» і діагноз «Лівобічний плечелопатковий периартрит з больовим синдромом» не пов'язані між собою, оскільки стосуються абсолютно різних ділянок лівої руки. б, в ? діагноз: «Забій лівої китиці, післятравматичний деформуючий артроз 1-го-п'ясно-фалангового суглобу лівої кисті» і діагнози: «Гострий лівобічний брахіоплексит», «Брахіоневралгія зліва» не пов'язані між собою, оскільки «брахіоплексит», або «брахіоневралгія» це запалення нервів плечового сплетіння. г ? діагноз: «Забій лівої китиці, післятравматичний деформуючий артроз 1-го-п'ясно-фалаигового суглобу лівої кисті» і діагноз: «Стенозуючий лігаментит»(як вказано в амбулаторній карті за 23.05.2016р. «Стенозуючий лігаментит 1-гопальця лівої кисті») можуть бути пов'язані між собою у зв'язку із тим, що при проведенні УЗД 16.01.2018р. були виявлені ознаки травматичного надриву сухожилка згинача 1-го пальця лівої кисті. д ? діагноз: «Забій лівої китиці, післятравматичний деформуючий артроз 1-го-п'ясно-фалангового суглобу лівої кисті» і діагноз: «Остеохондроз, спондилоартроз хребта, протрузії міжхребцевнх дисків на протязі СЗ-С7» не можуть бути пов'язані між собою, оскільки стосуються абсолютно різних ділянок тіла. При вивченні записів медичної документації встановлено, що діагнози «Стенозуючий лігаментат 1-го пальця лівої кисті», «Лівобічний плечелопатковий периартрит, з больовим синдромом», «Гострий лівобічний брахеоплексит», «Брахеоневралгія зліва», виставлені лікарями Калуської лікарні на основі скарг гр.[PERSON] на болі, на обмеження рухів в лівому плечовому суглобі і п'ясно-фаланговому суглобі 1-го пальця не були підтверджені результатами об'єктивних методів дослідження ( УЗД, МРТ) та клінічними даними. Згідно ч. 1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач не довела заявлені нею вимоги, не надала до суду беззаперечних доказів, які б свідчили про наявність причинно-наслідкового зв'язку між спричиненою шкодою (захворюванням позивача) та протиправними діями лише відповідача, а тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди, суд вважає за необхідне відмовити. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 23 ЦК України, встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Також положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). За правилом ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно доч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Згідно п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції ", виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Враховуючи, що позивач не довів факту заподіяння йому моральних страждань, не підтвердив негативні явища, які сталися, то суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову. Встановивши про відсутність правових підстав для задоволення заявлених вимог з огляду на відсутність вини відповідача у завданні матеріальної шкоди позивачу, що є обов'язковою складовою для застосування частини першої статті 1167 ЦК України, оскільки позивач не довела, що їй була спричинена шкода саме внаслідок наявності причинно-наслідкового зв'язку між спричиненою шкодою та протиправними діями лише відповідача, тому підстав для відшкодування моральної шкоди також не існує, а тому в задоволенні вказаного позову суд вважає за необхідне відмовити в повному обсязі. У зв'язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України, слід віднести за рахунок позивача. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed