Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління «Банк «[PERSON] та Кредит» звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи тим, що 18 вересня 2007 року між ВАТ [PERSON] «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» Банку «[PERSON] та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір №18-07-Ип/40. Предметом договору було надання позичальнику кредитних коштів у розмірі 200 000,00 доларів США. В забезпечення виконання зобовязання між Банком та [PERSON] 18 вересня 2007 року укладено іпотечний договір за умовами якого в іпотеку передано житловий будинок під №18 по вул. Кільцева в м. Біла Церква Київської області та земельну ділянку площею 0,1000 га., за тією ж адресою. В 2010 році [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання кредитного договору, договору іпотеки та поруки недійсними. 25.01.2011 році на підставі рішення суду про часткове задоволення позову та заяви [PERSON] нотаріусом знято заборону відчуження нерухомого майна яке було предметом іпотеки та вилучено відповідний запис з Державного реєстру іпотек. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 06 грудня 2011 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області скасовано та постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON], зустрічну позовну заяву задоволено повністю, стягнуто з [PERSON], [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 228 840,92 грн. В грудні 2011 року АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» звернувся до суду із заявою про поворот виконання рішення суду, яку було задоволено 29 серпня 2012 року. Позивач уточнивши позовні вимоги просив суд в рахунок часткового погашення кредитної заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Банк «[PERSON] та Кредит» (код ЄДРПОУ: 09807856) по Кредитному договору №18-07-Ип/40 від 18 вересня 2007 року в розмірі 21 313 414 гривень 05 копійок (включає в себе суму строкової заборгованості за кредитом 95 153, 67 доларів США, що еквівалентно 2 078 933,84 грн.; сума простроченої заборгованості за кредитом 88 790,63 доларів США, що еквівалентно 1 939 913,05 грн.; сума строкової заборгованості по відсоткам 2 350,40 доларів США, що еквівалентно 51 351,95 грн.; сума простроченої заборгованості по відсоткам 137 570,73 доларів США, що еквівалентно 3 005 669,11 грн.; сума строкової заборгованості по щомісячній комісії 1 919,00 грн.; сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії 125 992,00 грн.; пеню за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам та комісії 14 108 635,10 грн.) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, що знаходиться по вулиці Кільцева під №18 у м. Біла Церква Київської області, загальною площею 278,2 кв.м., житловою площею 110,2 кв.м., позначений за планом літерою «А», з господарськими та побутовими будівлями та спорудами; земельну ділянку, площею 0,1000 га., що розташована за адресою: м.Біла Церква Київської області, вулиця Кільцева, №18, кадастровий номер 3210300000:04:024:0003, цільове призначення обслуговування житлового будинку та господарських споруд, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, визначеною в порядку ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» на рівні 1 522 040,00 грн. 04 липня 2014 року ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Дмитренко А.М. замінено відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] з тих підстав, що останній 25.01.2011 року набув спірний будинок та земельну ділянку у власність на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу у Київській області [PERSON] Ухвалою суду від 04 червня 2015 року до спільного розгляду з первісною позовною заявою прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» особі філії «Центральне регіональне управління «Банк «[PERSON] та Кредит», треті особи приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу у Київській області [PERSON], [PERSON], про визнання недійсним іпотечного договору та зобовязання вчинити певну дію в якій [PERSON] просив суд визнати недійсним іпотечний договір від 18.09.2007 року зареєстрований в реєстрі за №5016 від 18.09.2007 року; зобовязати ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» надати приватному нотаріусу Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] письмове повідомлення щодо виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження іпотекою спірного нерухомого майна. В судовому засіданні представник ПАТ «Центральне регіональне управління «Банк «[PERSON] та Кредит» позовні вимоги банку підтримував у повному обсязі з підстав, що є аналогічними наведеним у позовній заяві. В останнє судове засідання представник банку [PERSON] не зявився подав заяву про розгляд справи без його участі, уточнені позовні вимоги банку підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити як необгрунтованого. [PERSON] в судове засідання не зявився, представник [PERSON] [PERSON] заперечував проти задоволення первісного позову, оскільки вважає, що у його довірителя відсутні договірні зобовязання перед позивачем. Крім того, просив задовольнити зустрічну позовну заяву, хоча в останнє судове засідання не зявився. [PERSON] та служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належно, остання надіслала до суду лист в якому просила при ухваленні рішення керуватись інтересами дитини. Приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу у Київській області [PERSON] в судове засідання не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлений належним чином. Вирішуючи по суті даний спір судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18 вересня 2007 року між ВАТ [PERSON] «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» Банку «[PERSON] та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір №18-07-Ип/40. Відповідно до п. 2.1 кредитного договору банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси в сумі 200 000,00 доларів США. Відповідно до п. 3.1. кредитного договору видача кредитних ресурсів за цим договором проводиться на підставі письмової заяви позичальника, за погодженням з банком. Відповідно до п. 3.2. кредитного договору позичальник зобовязується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором. Відповідно до п. 7.3. кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту першої видачі Кредитних ресурсів (їхньої першої частини) та діє до повного виконання Сторонами прийнятих на себе зобовязань. В забезпечення виконання зобовязання між Банком та [PERSON] 18 вересня 2007 року укладено іпотечний договір за умовами якого в іпотеку передано житловий будинок під №18 по вул. Кільцева в м. Біла Церква Київської області та земельну ділянку площею 0,1000 га., за тією ж адресою. Відповідно до п.4 Іпотечного Договору, житловий будинок та земельна ділянка передаються в іпотеку, як забезпечення повернення Кредитних ресурсів, виданих за Кредитним договором №18-07-Ип/40 від 18 вересня 2007 року на суму 200 000,00 доларів США. Відповідно до п.5 Іпотечного Договору, узгоджена Сторонами вартість Предмету іпотеки, враховуючи оцінку, викладену у Звіті про оцінку майна від 28 серпня 2007 року, становить 1 347 040,00 гривень, в тому числі вартість земельної ділянки складає 175 000,00 грн. В 2010 році [PERSON] звертався до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання кредитного договору, договору іпотеки та поруки недійсними (справа №2-1652 2010р.). ПАТ "Банк "[PERSON] та Кредит" було подано зустрічну позовну заяву про стягнення заборгованості. Суд вирішив первісний позов задовольнити частково. Визнав недійсним договори поруки та іпотеки, договір поруки розірвав, а приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] зобов"язав виключити з реєстру іпотек та заборон записи про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна згідно договору іпотеки №18-07-Ип/40 від 18 вересня 2007 року. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вказане рішення було оскаржено в апеляційному порядку. Згідно рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 06 грудня 2011 року апеляційну скаргу задоволено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні превісного позову [PERSON]. Позовні вимоги за зустрічним позовом задоволено, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку на користь ПАТ "Банк "[PERSON] та Кредит" 2 228 840 грн. 92 коп. заборгованості за кредитним договором та судовий збір у розмірі по 910 грн. з кожного. Як встановлено судом, 25 січня 2011 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2010 року з єдиного реєстру заборони відчуження нерухомого майна вилучено запис 5678472 про обтяження спірного майна. Того ж дня, 25.01.2011 року [PERSON] набув спірний будинок та земельну ділянку, які є предметом іпотеки, у власність на підставі договору купівлі-продажу укладеного з [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу у Київській області [PERSON] Запис про обтяження забороною відчужуваного майна було виключено раніше приватним нотаріусом [PERSON] на підставі рішення суду першої інстанції у справі №2-1652 2010р, яке вже 06 грудня 2011 року було скасовано судом апеляційної інстанції. В грудні 2011 року АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» звернувся до суду із заявою про поворот виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №2-1652 2010р від 16 вересня 2010 року. Заява була мотивована тим, що виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області до моменту його скасування судом апеляційної інстанції порушило майнові права АТ «Банк «[PERSON] та Кредит», позбавило договірне зобовязання будь-якого забезпечення і, відповідно, може завдати стороні кредитора значних збитків. Вказану заяву було задоволено 29 серпня 2012 року. Суд в ухвалі від 29 серпня 2012 року вирішив здійснити поворот виконання рішення суду від 16.09.2010 року по справі №2-1652/2010. Приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] зобовязано вчинити нотаріальні дії, а саме включити записи до реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна, яке є предметом іпотеки на підставі Договору іпотеки №18-07-Ип/40 від 18.09.2007 року. Вказана ухвала оскаржувалась однак була залишена без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2012 року. Посилаючись на ст.23 Закону України «Про іпотеку», яка регламентує, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління «Банк «[PERSON] та Кредит» звернувся до суду з вказаним позовом. Заперечуючи проти вимог Банку, відповідач та його представник посилаються на відсутність договірних відносин між [PERSON] та ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит», тому вимоги банку вони вважають безпідставними. В зустрічній позовній заяві [PERSON] посилається на те, що кредитний договір між Банком та [PERSON] не було укладено, тому іпотечний договір слід визнати недійсним. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Правовідношення, які виникли між сторонами регулюються пар.6 главою 49 «Забезпечення виконання зобовязання», пар. 2 Главою 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Книги пятої Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898-IV, зокрема ч.1 ст. 33, якої визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Однією з підстав виникнення зобов'язання є договір (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Яку передбачено у ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» ). Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України закріплено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вже зазначалося судом, 18 вересня 2007 року між ВАТ [PERSON] «[PERSON] та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» Банку «[PERSON] та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір №18-07-Ип/40.Говорун В.М. не є стороною зазначеного договору, як і не є стороною договору іпотеки від 18 вересня 2007 року за умовами якого в іпотеку передано житловий будинок під №18 по вул. Кільцева в м. Біла Церква Київської області та земельну ділянку площею 0,1000 га., за тією ж адресою, які належали [PERSON] та забезпечували взяті останнім зобовязання перед Банком. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість за вказаним кредитним договором складає 21 313 414 гривень 05 копійок (включає в себе суму строкової заборгованості за кредитом 95 153, 67 доларів США, що еквівалентно 2 078 933,84 грн.; сума простроченої заборгованості за кредитом 88 790,63 доларів США, що еквівалентно 1 939 913,05 грн.; сума строкової заборгованості по відсоткам 2 350,40 доларів США, що еквівалентно 51 351,95 грн.; сума простроченої заборгованості по відсоткам 137 570,73 доларів США, що еквівалентно 3 005 669,11 грн.; сума строкової заборгованості по щомісячній комісії 1 919,00 грн.; сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії 125 992,00 грн.; пеню за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам та комісії 14 108 635,10 грн.). [PERSON] та його представник вказаний розрахунок не спростували, альтернативний розрахунок не надали, по самій сумі утвореної заборгованості заперечень не висловлювали. Матеріали справи не містять доказів погашення суми утвореної заборгованості, що обєктивно вказує на право Банку реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд враховую, що 25.01.2011 року [PERSON] набув спірний будинок та земельну ділянку, які є предметом іпотеки, у власність на підставі договору купівлі-продажу укладеного з [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу у Київській області [PERSON] Зазначений договір посвідчено нотаріусом на підставі рішення суду від тієї ж дати (справа №2-1652 2010р.), яке в подальшому було скасовано. Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності правових підстав у Банку задовольняти свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, яке в подальшому набуто [PERSON] у власність, суд виходить з положень ст.23 Закону України «Про іпотеку», якими законодавець передбачив, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Так, постановами Верховного суду України від 23.03.2016 р. у справі № 3-137гс16 та від 21.09.2016 р. у справі № 6-1685цс16 зроблено правовий висновок, суть якого зводиться до наступного: «Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать : припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.» Суть іпотеки, як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобовязань, полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобовязання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду. Установивши факт переходу права власності на заставне (іпотечне) майно під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на це майно, Верховний суд України чітко вказав про застосування до спірних правовідносин статті 23 Закону України «Про іпотеку» та поширення її дії на покупця заставного майна, тобто іпотека є дійсною і набувач (покупець) відповідає перед кредиторам за виконання боржником своїх зобовязань, але в межах предмету іпотеки. Більше того, ВСУ зазначив, що суди не повинні розглядати зняття обтяження на спірне майно, як підставу для припинення іпотеки та ототожнювати ці поняття, оскільки обтяження тягне за собою лише обмеження права розпорядження майном. Таким чином, навіть якщо предмет іпотеки було реалізовано під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на це майно, однак в подальшому підстави для такого виключення з реєстру було скасовано, то іпотека поновлюється. Проаналізувавши зазначене слід дійти висновку, що з моменту переходу права власності на предмет іпотеки до [PERSON], який не є стороною кредитного договору, право ПАТ «[PERSON] та Кредит» задовольнити свої вимоги заставленим майно не припиняється, а сама іпотека є дійсною. Таким чином, в даному випадку, посилання [PERSON] та його представника на те, що [PERSON] не є стороною договірних зобовязань з ПАТ «[PERSON] та Кредит» не мають правового значення, на зазначені правовідносини не впливають та не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову. Згідно частин 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому положенням ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Згідно з ч.5 ст.38 цього ж Закону дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. За правилами ст.39 Закону України «Про іпотеку » у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Відповідно до розяснень, викладених у п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п.4 ч.1 ст.215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленоїстаттею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст.ст.38,39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми ст.39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 цього Закону. Згідно з ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Відповідно до ч.2 ст.43 Закону України «Про іпотеку» початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Відповідно до п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедурні продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Визначаючи ціну продажу предмета іпотеки за правилами з ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», суд враховує, що в матеріалах справи відсутня згода між іпотекодавцем і іпотекодержателе щодо ціни предмета іпотеки. Як вбачається з Іпотечного договору від 18 вересня 2007 року, а саме п.5, узгоджена Сторонами вартість Предмету іпотеки, враховуючи оцінку, викладену у Звіті про оцінку майна від 28 серпня 2007 року, становить 1 347 040,00 гривень, в тому числі вартість земельної ділянки складає 175 000,00 грн. Сторони доказів іншої вартості предмета іпотеки на час розгляду справи не надали. Враховуючи встановлені по справі обставини та наведені вимоги закону, суд вважає, що позивач належними та допустимими доказами довів заявлені позовні вимоги, в той час як заперечення відповідача доводи позовної заяви не спростували. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору від 18.09.2007 року зареєстрованого в реєстрі за №5016 від 18.09.2007 року, то суд вказує на таке. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Як передбачено положеннями ст.203 ЦК України, для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зі змісту ч. 1 ст.627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ознайомившися з умовами іпотечного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, іпотекодавець підписав договір, чим закріпив своє волевиявлення. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскаржуваний Іпотечний договір є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та відповідає положенням ст. 203 ЦК України, з зустрічної позовної заяви та доводів [PERSON] і його представника [PERSON] недійсність вказаного договору не вбачається, тому у задоволенні вимог за зустрічною позовною заявою слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, до стягнення з [PERSON] на користь банку підлягають понесені судові витрати на сплату судового збору у розмірі 3897,60 грн.

Outcome: approved