Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила: - визнати незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо списання грошових коштів з рахунку [NUMBER] , що належить [PERSON] ; - стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] , грошову суму в розмірі 3007 грн. 57 коп. (списані кошти); - стягнути з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача в якості компенсації моральної шкоди грошову суму в розмірі 10000 гривень; - стягнути з відповідача судові витрати. Судом вірно встановлено найменування відповідача - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк». В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30.07.2014 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитною картою № [NUMBER] . 24.11.2014 року Красносногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення, яким у задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду від 05 березня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська залишено буз змін. 29.03.2018 року, у зв`язку з необхідністю відкриття карткового рахунку для отримання заробітної плати позивач звернулася до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про відкриття карткового рахунку, але отримала відмову, у зв`язку з наявністю заборгованості перед банком. На прохання позивача надати розрахунок заборгованості, їй було відмовлено, так як це платна послуга. У зв`язку з цим, позивач була змушена сплатити 100 грн. за довідку про суму заборгованості, яку вона, нібито, має перед банком, рекомендували звернутися у відділ роботи з боржниками. Звернувшись у відділ за адресою: м. Дніпро, вул. Мечнікова, 18, з питанням, з якої причини вона має статус боржника, за наявності рішення суду, позивачу було повідомлено, що є «внутрішнє рішення банку» щодо заборгованості. Так як в системі банку вона значилась, як боржник, вона має обмеження щодо користування банківськими послугами, що надає банк. Представник служби безпеки банку порадив звернутися до суду з приводу того, що вона значиться боржником, та в суді доводити відсутність боргу. Оскільки позивач мала вибір з декількох банків, для обслуговування вона відкрила банківські продукти в іншому банку. Через деякий час у зв`язку зі зміною місця роботи у позивача знову виникла необхідність у відкритті карткового рахунку для отримання заробітної плати у ПАТ КБ «ПриватБанк». 05 березня 2020 року вона відкрила картковий рахунок у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» [NUMBER] . Так, з заробітної плати позивача, що надійшла 12.03.2020 року в сумі 1750,00 грн, було списано 875,00 грн., за позначкою «Автоматическое списание денег для погашения простроченной задолженности», а пізніше 14.03.2020 року списано ще 20,00 грн. з позначкою «Погашення боргу». Вирішивши дізнатися, що за борг рахується за нею, позивач спробувала отримати довідку щодо заборгованості он-лайн, використовуючи систему Приват-24. Але з розмови з співробітниками банку з`ясувалося, що вона обмежена у використанні он-лайн ресурсів банку, та отримати таку довідку не має можливості до погашення усіх боргових зобов`язань перед банком. Позивач зверталася з листом до ПАТ КБ «ПриватБанк» з листом про: надання розрахунку заборгованості, повернення списаних коштів, припинення незаконного списання. Однак, 27.03.2020 року після надходження заробітної плати з рахунку позивача [NUMBER] було списано 2101 грн. 49 коп., а 29.03.2020 р. з рахунку було списано залишок коштів у розмірі 11 грн. 09 коп. Оскільки, з рахунків позивача списання коштів було вчинено відповідачем незаконно, на думку позивача з відповідача слід стягнути грошові кошти в сумі 3007 грн. 57 коп. Жодних кредитних договорів, як і договору надання банківських послуг № б/н від 09.08.2006 року між позивачем та відповідачем не укладалося. Таким чином, відповідач порушив права позивача на якісне обслуговування. Крім того, своїми протиправними діями у вигляді незаконного списання коштів, на думку позивача відповідачем була спричинена моральна шкода, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду з позовом. В судове засідання представник позивача не з`явився, через канцелярію суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судовому засідання представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, заперечення викладені у відзиві на позовну заяву підтримав. Суд, вислухавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2014 року позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без задоволення, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності (арк.с.7-8). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2014 року залишено без змін (арк.с.9-10). Відповідно до дублікатів чеків ПАТ КБ «ПриватБанк»: 14.03.2020 року з карткового рахунку [NUMBER] списано 20.00 грн. «Автоматическое списание денег для погашения простроченной задолженности»; 12.03.2020 року з карткового рахунку [NUMBER] списано 875.00 грн. «Автоматическое списание денег для погашения простроченной задолженности»; 27.03.2020 року з карткового рахунку [NUMBER] списано 2101.49 грн. «Автоматическое списание денег для погашения простроченной задолженности»; 29.03.2020 року з карткового рахунку [NUMBER] списано 11.08 грн. «Автоматическое списание денег для погашения простроченной задолженности» (арк.с.11-14). 16.03.2020 року [PERSON] направлено на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» претензію, яка отримана банком 19.03.2020 року, відповідно до якої [PERSON] просила надати розрахунок заборгованості за карткою, повернути їй списані з рахунку кошти, припинити списання грошових коштів та анулювати запис про заборгованість за карткою № [NUMBER] , відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2014 року (арк.с.15-16). Відповідно до відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» від 10.04.2020 року, між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про надання банківських послуг № б/н від 09.06.2006 року. Згідно умов договору [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов договору та вимог закону, зобов`язання [PERSON] належним чином не виконувалися, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість. Рішення суду не припинило зобов`язання за договором, оскільки ст.ст.598-609 ЦК України передбачають, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, зобов`язання за договором не припинились, та [PERSON] має заборгованість перед банком (арк.с.17). Відповідно до довідки від 29.03.2018 року станом на 29.03.2018 року [PERSON] має заборгованість за договорами: №угоди/рахунку [NUMBER] «Картка Універсальна» сума заборгованості 10787, 05 грн., № угоди/рахунку [NUMBER] «BAD CARD» сума заборгованості 1653,75 грн. (арк.с.28). 29.03.2018 року [PERSON] підписала Анкету - Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (арк.с.53, 54, 105,116). 05.03.2020 року [PERSON] підписала Анкету - Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (арк.с.49,50,51, 101,102,117). 05.03.2020 року [PERSON] підписала заяву про відкриття поточного рахунку та приєднання до умов та правил надання послуги «Картка для виплат» (арк.с.52). Відповідно до виписки по рахунку (основна картка) [NUMBER] за період з 01.01.1999 по 22.06.2020 року баланс по рахунку на кінець періоду становить -9361,46 грн. 12.03.2020 року банком здійснено автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки [NUMBER] у сумі 875 грн.; 14.03.2020 року банком здійснено автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки [NUMBER] у сумі 20 грн.; 27.03.2020 року банком здійснено автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки [NUMBER] у сумі 2101 грн. 49 коп.; 29.03.2020 року банком здійснено автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки [NUMBER] у сумі 11 грн. 08 коп. (арк.с.106 115). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч. 1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (ч. 2 ст. 1066 ЦК України). Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (ч. 3 ст. 1066 ЦК України). Зобов`язання банку щодо здійснення розрахункових банківських операцій, відповідно до вимог ст. 1071 ЦК України, повинні здійснюватись за розпорядженням клієнта. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставне списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Тобто, зазначені норми права прямо передбачають, що грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду або договору. Грошові кошти, які були зараховані на картку позивача за законом є власністю позивача, якою він має право розпоряджатись на власний розсуд. Відповідно до п. 1.38\~ст.\~1\~ЗУ «Про\~платіжні системи\~та переказ\~коштів» списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно п. 26.1\~ст. 26 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів»\~платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Згідно з п. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої\~постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22\~(Інструкція від 21 січня 2004 року) кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 Інструкції. Відповідно до п. 6.1. Інструкції від 21 січня 2004 року банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: - умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; - номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; - назву отримувача; - номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; - перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі). Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Відповідно до п. 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання. Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст.626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до\~ст. 634\~ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила, що АТ КБ «Приватбанк» неправомірно (без її згоди) списав грошові кошти в загальному розмірі 3007 грн. 57 коп., з належного їй банківського рахунку. Відповідно до досліджених матеріалів справи, судом встановлено, що в анкеті-заяві позивача відсутні умови про те, що [PERSON] доручає банку проводити договірне списання з своїх відкритих в Банку рахунків на погашення кредитної заборгованості. Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, посилався на те, що позивач приєдналася до Умов та правил, про що свідчать її дії з часткового виконання зобов`язань за договором. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила розуміла позивач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи відповідну анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочину містили умови, зокрема й щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Суд, також, приходить до висновку, що до спірних правовідносин, не можливо застосувати ч. 1 ст. 634 ЦК України,\~відповідно до якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті відповідача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту здійснення списання коштів з рахунку позивача (березня 2020 року), звернення до суду з позовом (у березні 2020). При цьому, згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Витяги з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, не містять підпису позивача, а тому їх не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами, шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді права та обов`язки сторін за договором, інші ніж передбачені анкетою-заявою. Відповідно до п. 3 ч.1 ст.3 ЦК України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.3 ЦК України одним з основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до ч. 1, 3\~ст. 509 ЦК України\~ зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Конституційний Суд України у Рішенні по справі №1-12/2013 від 11 липня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка\~підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позивачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималось вимог закону про повідомлення споживача про умови кредитування та/або надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Крім того, у позовній заяві позивач зазначала, що кошти, які були списані з її рахунку, є коштами на виконання зобов`язань між нею та відповідачем за договором №б/н від 09.08.2006 року, у стягненні яких було відмовлено відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2014 року, у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Рішення набрало законної сили 05 березня 2015 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставне списання відповідачем коштів із карткового рахунку [PERSON] в розмірі 3007, 57 грн. Отже, позовні вимоги [PERSON] про повернення безпідставно списаних з карткового рахунку грошових коштів в сумі 3007 грн. 57 коп. підлягають задоволенню. Розглядаючи позовні вимоги, в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд приходить до наступного. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 3\~Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Так, матеріалами справи, підтверджено, що банком були списані кошти, які належать позивачу, у зв`язку з чим позивач втратила можливість розпоряджатися власними коштами, у тому числі з метою забезпечення особистих потреб, при цьому позивачу довелося витрачати час на повернення списаних з її рахунку коштів, що призвело до зміни звичного укладу життя, та як наслідок моральних страждань. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. Згідно\~ст.12\~та\~ст.81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Виходячи з принципу розумності і справедливості суд вважає, що заявлена до відшкодування сума моральної шкоди у розмірі 10000 грн. не відповідає глибині і ступеню перенесених моральних страждань, а тому має бути зменшена до 500 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат по справі, суд приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Таким чином, для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. Позивачем на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу було надано: договір про надання правової допомоги № -04/02 від 12.04.2020 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № 11/20 від 12.04.2020 року (арк.с.24-26, 27). Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат, а саме: розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також акту приймання-передачі виконаних робіт, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у сумі 6000 грн., задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог\~ч. 1ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, враховуючи те, що позивач була звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial