Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси 27 вересня 2005 року звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння (т. І, а.с. 3-4). 04 вересня 2006 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси було відмовлено [PERSON] в задоволенні її позовних вимог (головуючий суддя Вербицької Н.В) (т. 1, а.с. 121-123). В апеляційній скарзі від 27 вересня 2006 року позивачка просила суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси за цивільною справою № 2-1868/2006 від 04.08.2006 р., повернути з чужого незаконного володіння житловий будинок під літерою «Н», за адресою: м. Одеса, вул. Блоку, буд. 32 та видати Свідоцтво про право власності на ім'я [PERSON] згідно рішення Виконавчого комітету за № 70 від 31.01.1995 р. (т. 1, а.с. 132-134). Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 24 січня 2007 року, частково задовольнив апеляційну скаргу [PERSON] та скасував рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2006 року (т. 1, а.с. 155-157). 31 січня 2007 року справу було передано на розгляд судді Погорсловой С.О. (т. 1, а.с. 158). Ухвалою суду від 23 квітня 2007 року провадження у справі в частині вимог [PERSON] про визнання розпорядження Іллічівської райадміністрації від 20.12.2002 р. № 1140 про перерахунок ідеальних часток та визнання свідоцтва про право власності на 80/100 частин домоволодіння, розташованого по вул. Блока, буд. № 32 в м. Одесі було закрито ( г. 1, а.с. 176). 15 серпня 2007 року представник позивачки подав до суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 23 1 квітня 2007 року за цивільною справою № 2-2115/2007 р. (т. 1, а.с. 182-183) та апеляційну скаргу в якій просив суд скасувати зазначену ухвалу (т. 1 а.с. 184-185). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2007 року було І задоволено апеляційну скаргу [PERSON], скасовано ухвалу | Малиновського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2007 року, справу направлено на тозгляд по суті до суду першої інстанції (т. 1, а.с. 213-214). Ухвалою від 01 липня 2008 року суддя Дрішлюк А.І. прийняв цивільну справу № 2- "02/2008 р. до свого провадження у звязку з вибуттям зі складу Малиновського районного суду м. Одеси до іншого суду головуючого судді Погорєловой С.О. та щюдовжив провадження у справі (т. 1, а.с. 245). В процесі судового розгляду справи позивачка неодноразово уточнювала свої і возовні вимоги (т. 2, а.с. 6-7, 17-18, 32-33) і просила суд визнати недійсним розпорядження Іллічівської районної адміністрації м. Одеси за № 1140 від 20.12.2002 р., скасувати Свідоцтво про право власності від 20.02.2003 р. на імя [PERSON] та зобовязати його звільнити житловий будинок, зазначений на плані під літерою «Н», за адресою: м. Одеса, вул. Блока, 32, визнати право власності на житловий будинок по вул. Блока, 32, зазначений на плані під літерою «Н» за [PERSON], згідно з рішенням Іллічівськом районної адміністрації м. Одеси за № 70 від 31.01.1995р. 23 липня 2009 року відповідач подав зустрічну позовну заяву в якій просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні її вимог, визнати договір відчуження 14 частини домоволодіння № 32 по вул. Блока в м. Одесі укладеним та таким, шо відповідає нормам законодавства (т. 2, а.с. 43). 13.10.2009 року [PERSON] уточнив зустрічні позовні вимоги (т.2, а.с.55-59) та просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні її вимог, визнати рішення Іллічівськом районної адміністрації м.Одеси за №70 від 31.01.1995 року недійсним, визнати, що при укладанні договору від 07.03.2002 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] воля [PERSON] та подальша поведінка [PERSON] та [PERSON] були спрямовані на відчуження та придбання усього майна. 03.11.2010 року [PERSON] було подано клопотання про зупинення провадження (т.З, а.с.9). Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 04.11.2010 року (головуючий суддя Дрішлюк А.І.) [PERSON] було відмовлено в задоволені клопотання (т.3,а.с.16-17). 08.11.2010 року [PERSON] було подано апеляційну скаргу на ухвалу від 04.11.2010 року (т.3,а.с.19- 20). яка ухвалою від 11.11.2010 року (головуючий суддя Дрішлюк А.І.) була визнана неподаною та повернута (т.3,а.с.31). До участі в розгляді справи в якості третіх осіб було притягнуто членів родини відповідача по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради (орган опіки та піклування). В останнє судове засідання сторона відповідача в судове засідання не зявилась, про час та місце судового засідання повідомляли лась належним чином. Треті особи в судове засідання не зявились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними в справі доказами. Позивачка за первинним позовом свої вимоги підтримала, просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні зустрічних вимог, з мотивів, викладених у запереченнях на зустрічний позов від 15 вересня 2009 року (т. 2, а.с. 48-49). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені первинні позовні вимоги підлягають задоволенню, зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Ілічівського районного народного суду деси від 18 вересня 1986 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл домоволодіння в натурі, зустрічним позовом [PERSON] Ір [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсним заповіту та визнання шрава власності на 3/8 часток домоволодіння, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на Ул частину домоволодіння та виділ частки в натурі, був проведений розподіл домоволодіння за адресою: м.Одеса, шл. Блока, буд.№32. За [PERSON] було визнано право власності на Уг частина домоволодіння , яка складалася з 1-3 - житлова площею 12,3 кв.м., 1-2 - кухня площею 8,8 жв.м., 1-І - частка веранди площею 6,85 кв.м. За [PERSON] та [PERSON] було юзнано право власності на Уг частину домоволодіння, яка складалася з 1-4 - житлова площею 12,3 кв.м., 1-5 - житлова площею 8,9 кв.м., 1-І - частка веранди площею 6,85 кв.м., встановлено, що їх частки рівні, тобто за кожної з них визнано право власності на % частину спірного домоволодіння (т.1, а.с.6-7), 26.11.1994 року [PERSON] померла, належну її % частку спірного домоволодіння отримала її донька - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом (т.1, а.с.5). Після смерті [PERSON] позивачка - [PERSON] побудувала за спірною адресою житловий будинок ( літ. «Н»), який складається з двох житлових кімнат площею 25,7 кв.м., кухні, коридору, санвузлу, надвірні прибудови, гаражу, вбиральні. [PERSON] рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 31.01.1995року, акту комісії виконкому про прийом в експлуатацію житлового будинку під літ. «Н» за адресою: м.Одеса, вул.Блока, буд.№32 - був затверджений, вирішено оформити право власності на зазначений будинок за [PERSON] (т.1, а.с.77). Але позивачка право власності на житловий будинок під літ. «Н» за адресою: м.Одеса, вул.Блока, буд.№32 не зареєструвала. Чинне на той момент законодавство не обумовлювало виникнення права власності з моменту його реєстрації, як це встановлено ЦК України, тобто з моменту прийому в експлуатацію житлового будинку позивачка стала власником спірної літери „Н. З копії технічного паспорту на домоволодіння за адресою: м.Одеса, вул.Блока. буд.№32, станом на 18.02.2002 року у користуванні [PERSON] знаходилися: літ. «А» - жиле, літ. «Н» - жиле, літ. «Д» - гараж, літ. «Е» - вбиральня, 1-6 - огорожа, І - мостіння (т.1, а.с.11). Як встановлено у судовому засіданні, 07 березня 2002 року сторонами був укладений договір дарування АЕР №373458, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар Уг частину домоволодіння № 32 по вул. Блока в м. Одесі., та який був посвідчений державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори, [PERSON] (т. 1, а.с. 16). При цьому будь-яких приміток нотаріуса щодо наявності самочинно збудованого майна, яке не могло увійти юридично до предмету дарування, як це прийнято у нотаріальній практиці, зроблено не було. Відповідно підстав для того, щоб вважати, що до предмету договору входила не пойменована літера „Н, яка одночасно присутня на всіх інших документах щодо спірного домоволодіння у суду не має. Розпорядженням Іллічівської районної адміністрації Одеської міської ради № 1140 від 20 грудня 2002 року було затверджено розрахунок ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні № 32 по вул. Блока в м. Одесі з розрахунку: 80/100 частини належать [PERSON], а 20/100 частин - [PERSON] (т. 1, а.с. 23). 20 лютого 2003 року виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане Свідоцтво про право власності серії САА № 451101 на 80/100 частин домоволодіння № 32 по вул. Блока в м. Одесі, що складається з двох житлових будинків літ "А", "Н" загальною площею 102,4 кв.м, житловою площею 59,2 кв.м, вбиральні літ. З «Е», відображених у технічному паспорті від 07.06.2002 року на імя [PERSON] (т. 1, а.с. 48). Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, лей Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки договір дарування укладався до прийняття ЦК України 2003 р., суд при дачі оцінки цього договору буде керуватися положеннями ЦК України в редакції 1963 року, оскільки саме він діяв під час нотаріального посвідчення оскаржуваного договору. Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона і дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. В судовому засіданні встановлено, що позивачка вчинила всі дії передбачені законодавством для настання наслідків передбачених договором. Відповідно до договору дарування укладеного сторонами 07 березня 2002 року (т. 1, а.с. 16) до [PERSON] перейшло право власності на будинок під літ. "А" та надвірних споруд: "Д" - гараж, "Е" - вбиральня, № 1-6 огородження, І-мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 999 кв.м. Про житлове приміщення під літ. "Н" в ньому мови не йшлось, а отже не можна говорити про його передачу у власність за договором дарування. До того ж відповідно до акту державної приймальної комісії Іллічівського району м. Одеси надане до здачі в експлуатацію домоволодіння, побудоване [PERSON] прийняте в експлуатацію, що є підставою для реєстрації права власності та отримання відповідного Свідоцтва (т. 1, а.с. 17). Видача розпорядження Іллічівської районною адміністрацією м. Одеси № 1140 від 20.12.2002року та свідоцтва про право власності серії САА № 451101 від 20.02.2003 року на домоволодіння під літ. "Н" не є правомірним, оскільки в їх основі покладено договір дарування, який не передбачає передачу права власності на даний обєкт нерухомого майна. На неодноразові запити суду будь-яких відомостей щодо інших правових підстав, за якими могло бути видано розпорядження та видано свідоцтво до суду не надійшло. Акти прийому в експлуатації спірної літери відсутні в усіх державних установах. Оскільки правовідносини мають тривалий характер та строк позовної давності на момент набрання ЦК України сили не закінчився, то застосовуються правила п.4 ч. 1 ст. 268 ІДК України в частині оспорення правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право. Суд вважає, що фактично право власності на домоволодіння під літ. "Н" по вул. Блока 32, в м. Одесі належить [PERSON], а тому з моменту предявлення нею вимог про звільнення та виселення з даного приміщення, [PERSON] володіє ним безпідставно. Оскільки право власності у позивачки виникло до набрання чинності ЦК України, проте відбулось його невизнання, то на процедуру захисту прав, в тому числі його підтвердження, розповсуджується дія ЦК України. [PERSON] зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. [PERSON] з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому задовольняючи позов в частині виселення відповідача [PERSON] суд розглядає позовні вимоги в межах, яких вони заявлені, тобто відносно [PERSON] 4 [PERSON] зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте відпала. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. [PERSON] ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобовязана повернути доходи. Отже, суд розяснює відповідачу право на подачу позову про відшкодування витрат на утримання майна. Розглядаючи по суті заявлені зустрічні позовні вимоги суд виходить з встановлених обставин, які послужили підставою для задоволення первинного позову, а саме з встановленого права власності позивачки на спірну літеру „Н, відсутності наміру його відчуджувати, а тому відмовляє в задоволенні звідповідних зустрічних позовних вимог про тлумачення договору. При цьому стороною відповідача не доведена безпідставність прийняття розпорядження Іллічівськом районної адміністрації про прийняття в експлуатацію позивачкою літ. „Н, тому відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України підстав для задоволення позову в цій частині судом також не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial