Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

У листопаді 2016 року виконувач обов`язків першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в інтересах держави з позовом до Затоківської селищної ради, [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, про визнання незаконним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.01.2017 року задоволено клопотання т.в.о. Затоківського селищного голови Вернигора Н.В про об`єднання в одне провадження цивільної справи за позовом виконуючого обов`язки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку з цивільними справами: №495/9143/16-ц за позовом виконуючого обов`язки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку; №495/9142/16-ц за позовом виконувача обов`язків першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку; №495/9139/16 за позовом виконувача обов`язків першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку. Позивач, звертаючись до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з вимогами до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , просить: - визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 20.08.2015 року №3256 «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0482 га, кадастровий номер 5110300000:02:013:0015 (код 07.03 згідно з КВЦПЗ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , індексний номер 43816116 щодо земельної ділянки площею 0,0482 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] , (кадастровий номер 5110300000:02:013:0015); - визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 20.08.2015 року №3255 Про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0965 га, кадастровий номер 5110300000:02:013:0014 (код 07.03 згідно з КВЦПЗ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , індексний номер 44323235 щодо земельної ділянки площею 0,0965 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] , (кадастровий номер 5110300000:02:013:0014); - визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 20.08.2015 року №3254 «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0965 га, кадастровий номер 5110300000:02:013:0013 (код 07.03 згідно з КВЦПЗ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , індексний номер 44383678 щодо земельної ділянки площею 0,0965 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] , (кадастровий номер 5110300000:02:013:0013); - визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 20.08.2015 року №3253 Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0964 га, кадастровий номер 5110300000:02:013:0012 (код 07.03 згідно з КВЦПЗ) для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , індексний номер 44381375 щодо земельної ділянки площею 0,0964 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] , (кадастровий номер 5110300000:02:013:0012). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Затоківською селищною радою та фірмою Харрісон-Транс-Сервіс у вигляді товариства з обмеженою відповідальність був укладений Договір оренди земельної ділянки від 23.03.2006 року, відповідно до якого Затоківською селищною радою надавалась фірмі Харрісон-Транс-Сервіс у вигляді\~товариства з\~обмеженою відповідальністю в оренду земельна ділянка рекреаційного призначення загальною площею 1,304 га (кадастровий №5110300000:02:013:0005) для будівництва та експлуатації закладу відпочинку, розташованого у Сонячному районі смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області. \~ \~ \~ \~ Надалі на вказаній земельній ділянці фірмою Харрісон-Транс-Сервіс у вигляді\~товариства з\~обмеженою відповідальністю були побудовані котеджі, що підтверджується копією технічного паспорта на котеджі від 10.01.2014 р. та зареєстровано права власності відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується копією витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.01.2014 р. У 2014 році фірма Харрісон-Транс-Сервіс у вигляді\~товариства з\~обмеженою відповідальністю ініціювала процес поділу земельної ділянки з кадастровим номером 5110300000:02:013:0005, яка раніше перебувала у користуванні фірми Харрісонс-Транс-Сервіс, для обслуговування побудованих котеджів, в результаті чого було сформовано ряд окремих земельних ділянок, у тому числі земельні ділянки відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Підставою для формування зазначених земельних ділянок стала технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. На підставі вказаної документації відділом Держгеокадастру у м. Білгород-Дністровському проведено державну реєстрацію земельних ділянок із земель, наданих раніше у користування фірмі Харрісонс-Транс-Сервіс, зокрема, але не виключно: - площею 0,0482 га по [ADDRESS] (кадастровий № 5110300000:02:013:0015); - площею 0,0965 га по [ADDRESS] (кадастровий № 5110300000:02:013:0014); - площею 0,0965 га по [ADDRESS] (кадастровий № 5110300000:02:013:0013); - площею 0,0964 га по [ADDRESS] (кадастровий № 5110300000:02:013:0012). Після поділу земельної ділянки побудовані котеджі за ініціативою фірми Харрісон-Транс-Сервіс у вигляді\~товариства з\~обмеженою відповідальністю були реконструйовані в дачні будинки, що підтверджується копією технічних паспортів від 01.10.2014 р. на дачні будинки. Надалі фірма Харрісон-Транс-Сервіс у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, як власник дачних будинків, уклав із Відповідачами відповідні договори: - договір купівлі-продажу дачного будинку від 24.07.2015 р., розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером 5110300000:02:013:0012 з [PERSON] ; - договір купівлі-продажу дачного будинку від 24.07.2015 р., розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером 5110300000:02:013:0013 з [PERSON] ; - договір купівлі-продажу дачного будинку від 24.07.2015 р., розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером 5110300000:02:013:0014 з [PERSON] ; - договір купівлі-продажу дачного будинку від 24.07.2015 р., розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером 5110300000:02:013:0015 з [PERSON] . У липні 2015 року Відповідачі звернулися до Затоківської селищної ради із заявами про отримання земельних ділянок для обслуговування та експлуатації дачних будинків, які належать їм на праві власності. Затоківською селищною радою рішенням від 20 серпня 2015 року № 3256 передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0482 га, кадастровий № 5110300000:02:013:0015 для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] ; рішенням від 20.08.2015 року №3255 передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0965 га, кадастровий №5110300000:02:013:0014 для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] ; рішенням від 20 серпня 2015 року №3254 передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0965 га, кадастровий №5110300000:02:013:0013 для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] ; рішенням від 20 серпня 2015 року №3253 передано [PERSON] у власність земельну ділянку, площею 0,0964 га, кадастровий №5110300000:02:013:0012 для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] . Державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] для оформлення права власності, були видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: - свідоцтво серії [NUMBER] , індексний № 44323235 щодо земельної ділянки площею 0,0965 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.09.2015 року № 24400511; - свідоцтво серії [NUMBER] , індексний № 44381375 щодо земельної ділянки площею 0,0964 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.09.2015 року № 24404486; - свідоцтво серії [NUMBER] , індексний № 44392121 щодо земельної ділянки площею 0,0482 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.09.2015 року № 24402631; - свідоцтво серії [NUMBER] , індексний № 44383678 щодо земельної ділянки площею 0,0965 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.09.2015 року № 24404277. Позивач вважає, що, враховуючи цільове призначення земельної ділянки, яка перебувала у користуванні фірми Харрісонс-Транс-Сервіс у вигляді ТОВ: будівництво об`єктів рекреаційного призначення, після поділу цієї земельної ділянки Затоківська селищна рада мала розпорядитись відповідно до цього ж цільового призначення, а не передавати земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва. Тобто має місце формування нової земельної ділянки (з іншими межами, конфігурацією, площею та цільовим призначенням), що в свою чергу вимагає виготовлення такого виду документації із землеустрою як проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Тому [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право власності на вказані земельні ділянки набуте з порушенням вимог діючого законодавства. Враховуючи наведене, позивач просив визнати незаконними рішення Затоківської селищної ради від 20 серпня 2015 року № 3255, № 3253, № 3256, № 3254 щодо передачі відповідачам у власність земельних ділянок та визнати недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно, які видані відповідачам: серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , серії [NUMBER] . Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року, у задоволенні позову Білгород-Дністровської місцевої прокуратури відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області та ухвалу Апеляційного суду Одеської області, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судами не було перевірено та не було встановлено наявність виключного випадку для подання позову виконувачем обов`язків першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури в інтересах держави. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 липня 2019 року позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 275 ЦПК України. Постановою Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року, залишеною в силі постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2021 року, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 липня 2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області від 06 квітня 2021 р. залучено до участі у справі правонаступника позивача Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області Білгород-Дністровську окружну прокуратуру Одеської області. 06 травня 2021 року суд постановив ухвалу, якою заяву представника відповідачів адвоката Фірчука Василя Руслановича про відвід судді Прийомової О.Ю. від розгляду справи задоволено та відведено суддю Прийомову Ольгу Юріївну від розгляду справи. Згідно протоколу передачі судової справи від 11.05.2021 року цивільна справа передана на розгляд судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Шевчук Ю.В.. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 травня 2021 року прийнято справу до провадження суддею Шевчук Ю.В.. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 липня 2021 року було замінено первісного відповідача Затоківську селищну раду на належного відповідача Кароліно-Бугазьку сільську раду Білгород-Дністровського району Одеської області. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 липня 2021 року було закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та просив їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , адвокат Фірчук В.Р. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно із ч. 3 ст. 131 Цивільного процесуального кодексу, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Частиною 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки (п. п. 1-2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України). Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідних учасників процесу на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 23.03.2006 року між Затоківською селищною радою та фірмою Харрісонс-Транс-Сервіс укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,304 га терміном на 25 років для будівництва та експлуатації закладу відпочинку, яка знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, Сонячний район, зареєстрований у Білгород-Дністровському міському відділі Одеської регіональної філії ДП Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 04.06.506.00045 від 27.03.2006 року. На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок відділом Держгеокадастру у м. Білгород-Дністровському проведено державну реєстрацію земельних ділянок: площею 0,0482 га по [ADDRESS] (кадастровий № 5110300000:02:013:0015); площею 0,0965 га по [ADDRESS] (кадастровий № 5110300000:02:013:0014); площею 0,0965 га по [ADDRESS] (кадастровий № 5110300000:02:013:0013); площею 0,0964 га по [ADDRESS] (кадастровий № 5110300000:02:013:0012) із земель, наданих раніше у користування фірмі Харрісонс-Транс-Сервіс. Далі, рішеннями Затоківської селищної ради, а саме: рішенням від 20 серпня 2015 року № 3256 передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0482 га, кадастровий № 5110300000:02:013:0015 для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] ; рішенням від 20.08.2015 року №3255 передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0965 га, кадастровий №5110300000:02:013:0014 для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] ; рішенням від 20 серпня 2015 року № 3254 передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0965 га, кадастровий № 5110300000:02:013:0013 для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] ; рішенням від 20 серпня 2015 року №3253 передано [PERSON] у власність земельну ділянку, площею 0,0964 га, кадастровий № 5110300000:02:013:0012 для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] . У подальшому державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] для оформлення права власності, видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: свідоцтво серії [NUMBER] , індексний № 44323235 щодо земельної ділянки площею 0,0965 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.09.2015 року № 24400511; свідоцтво серії [NUMBER] , індексний № 44381375 щодо земельної ділянки площею 0,0964 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.09.2015 року № 24404486; свідоцтво серії [NUMBER] , індексний № 44392121 щодо земельної ділянки площею 0,0482 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.09.2015 року № 24402631 та свідоцтво серії [NUMBER] , індексний № 44383678 щодо земельної ділянки площею 0,0965 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.09.2015 року № 24404277. Позивач вказує, що підставою для формування спірних земельних ділянок стала технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, внаслідок чого на підставі такої технічної документації із земельної ділянки загальною площею 1,304 га, яка раніше перебувала у користуванні фірми Харрісонс-Транс-Сервіс, сформовано ряд окремих земельних ділянок, у тому числі земельні ділянки відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Цільове призначення земельної ділянки, яка перебувала у користуванні фірми Харрісонс-Транс-Сервіс у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, зазначено як будівництво об`єктів рекреаційного призначення. Позивач як на підставу задоволення позову посилається на порушення порядку розпорядження Затоківською селищною радою спірною земельною ділянкою, вважає, що після поділу земельної ділянки Затоківська селищна рада мала розпорядитись сформованими ділянками відповідно до цього ж цільового призначення, а не передавати їх у власність для індивідуального дачного будівництва, вважає, що в даному випадку не дотримано положення земельного законодавства та як наслідок порушено державні інтереси. Тобто, при зверненні до суду, як на одну з підстав такого звернення позивач посилається на порушення законодавчо визначених норм та приписів земельних відносин, в тому числі, щодо формування, державної реєстрації спірних земельних ділянок, їх наступної передачі. Суд не погоджується з вказаними доводами позивача, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Статтею 4 ЗК України встановлено, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Цільове призначення сформованих земельних ділянок (кадастрові номери: 5110300000:02:03:0012, 5110300000:02:013:0013, 5110300000:02:013:0014, 5110300000:02:013:0015), що були об`єктом об`єднання та поділу на підставі технічної документації із землеустрою Е07 Землі рекреаційного призначення (вид використання для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення). Цільове призначення спірних земельних ділянок (кадастрові номери: 5110300000:02:03:0012, 5110300000:02:013:0013, 5110300000:02:013:0014, 5110300000:02:013:0015), які передані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і на які зареєстровано право власності Е07 - Землі рекреаційного призначення (вид використання Е07-03 для індивідуального дачного будівництва). Відповідно до статті 1 Закону України Про землеустрій цільове призначення земельної ділянки використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання. Поділ земельного фонду країни на категорії передбачено ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на дев`ять категорій, серед яких землі рекреаційного призначення. Тобто земельним законодавством чітко визначено, які землі належать до тієї чи іншої категорії, та для чого вони можуть використовуватися. Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення. Згідно зі ст. 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації. Відповідно до ч. 1,3 ст. 52 ЗК України, землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 до земель рекреаційного призначення (секція Е, код 07) належать: 07.01 Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення 07.02 Для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту 07.03 Для індивідуального дачного будівництва 07.04 Для колективного дачного будівництва 07.05 Для цілей підрозділів 07.01-07.04 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду. Тобто вид використання земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва відноситься до категорії земель рекреаційного призначення, так само, як і вид використання для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення. Частиною 1,2 ст. 20 ЗК України передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України. Тобто, зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури. Водночас земельним законодавством не визначено чіткий порядок зміни виду використання в межах однієї категорії землі та цільового призначення, тобто такий порядок законом не врегульовано. Відповідно до ч. 5 ст. 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Тобто зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель (за виключенням земель сільськогосподарського призначення та земель оборони), здійснюється її власником або користувачем самостійно. Відповідно до правової позиції, що викладена у Листі Державного комітету України по земельних ресурсах від 27.12.2006 року № 14-17-7/9942 якщо земельна ділянка була надана для розміщення об`єкта чи для використання в межах будь якої категорії відповідно до ст. 19 ЗК України, але через якийсь час там було розташовано інший об`єкт чи вона використовується по іншому, але в межах тієї категорії, що була першочергово надана, то використання земельної ділянки не за цільовим призначенням в цьому випадку відсутнє. Наприклад: рішенням міської ради земельна ділянка передана у приватну власність для будівництва спортивного комплексу, що зазначено в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку, але через деякий час власник земельної ділянки приймає рішення про зруйнування спортивного комплексу та будує на цьому місті розважальний комплекс. В цьому випадку порушення земельного законодавства щодо нецільового використання земельної ділянки відсутнє, оскільки земельна ділянка використовується в межах тієї ж категорії, в межах якої її надано, а саме: як земля житлової та громадської забудови. Вказаний лист надає вичерпне та зрозуміле роз`яснення про те, що правило використання земельної ділянки відповідно до її цільового призначення не порушується у випадку використання ділянки відповідно до переліку видів використання в рамках певної категорії (цільового призначення), тому й при зміні виду використання земельної ділянки зміни її цільового призначення не відбувається Спорудження на земельній ділянці фірми Харрісон-Транс-Сервіс таких об`єктів стаціонарної рекреації, як котеджі, та подальша реконструкція вказаних об`єктів стаціонарної рекреації (котеджів) у дачні будинки не порушує рекреаційного цільового призначення земельної ділянки на якій вони розміщені, оскільки розміщення на ділянці котеджів або дачних будинків є різними видами використання земельної ділянки рекреаційного цільового призначення, а право на зміну виду використання земельної ділянки за власним розсудом користувача прямо передбачено ч. 5 ст. 20 ЗК України. Подальша передача таких ділянок Відповідачам відбулась лише зі зміною виду використання земельної ділянки в межах категорії Е07 - Землі рекреаційного призначення, а тому без зміни цільового призначення. Затоківська селищна рада у спірних правовідносинах, коли змінила вид використання, діяла за відсутності законодавчої норми, яка регламентувала процедуру зміни виду використання земельної ділянки в межах однієї й тієї самої категорії землі, та за одночасної наявності позиції відповідного державного органу з цього приводу (лист Державного комітету України по земельних ресурсах від 27.12.2006 р. №14-17-7/9942). Таким чином, зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо). Такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду подібної справи №64013670/19 (постанова від 24.03.2020 року), справи №357/4277/17 (постанова від 10.10.2018), справи №344/10412/16-а (постанова від 14.11.2019). Крім цьому, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №916/1998/19 від 14 липня 2020 року вказав: цільове призначення земельної ділянки відповідно до законодавчо встановлених категорій земель визначається на підставі документації із землеустрою, а порядок використання земельної ділянки в межах певної категорії визначається землекористувачем самостійно, проте з обов`язковим дотриманням містобудівної документації та документації із землеустрою. Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо). Єдина умова, яку встановлюють положення частини 5 статті 20 ЗК України при самостійному визначенні виду використання земельної ділянки її власником/користувачем, є дотримання вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, та необхідність врахування містобудівної документації та документації із землеустрою. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у справі № 806/5308/15 (постанова від 31.07.2019), № 357/4277/17 (постанова від 10.10.2018) тощо. Таким чином, формування спірних земельних ділянок відбулось без зміни цільового призначення, а саме категорії Е07 - Землі рекреаційного призначення, та лише зі зміною виду використання земельної ділянки в межах даної категорії. Щодо посилань Позивача на неможливість передачі земельної ділянки із визначенням виду використання для індивідуального дачного будівництва та необхідність виготовлення проекту землеустрою суд з такими висновками погодитися не може, виходячи з наступного. Як вбачається з позовної заяви, Відповідачами допущено порушення земельного законодавства, що полягає у не виготовленні на їх замовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та у відсутності їх погодження. Вимоги позивача ґрунтуються на положеннях статті 50 Закону України Про землеустрій якими передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Як вказано вище, у спірних правовідносинах має місце зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії землі, при цьому необхідність розроблення проекту землеустрою стосується виключно випадків зміни цільового призначення, а не виду використання земельних ділянок. Згідно з ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ЗК України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні розпорядження землями територіальної громади, у тому числі передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян, є виключною компетенцією сільських, селищних та міських рад. Відповідно до частин 1-5 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: - у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; - шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; - шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; - шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Частиною 6 статті 79-1 ЗК України визначено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Ділянки Відповідачів були сформовані шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки рекреаційного призначення загальною площею 1,304 га (кадастровий номер: 5110300000:02:013:0005). Таким чином, правовідносини щодо поділу та набуття права власності на новостворені земельні ділянки Відповідачів регулюються ч. 6 ст. 79-1 ЗК України. Відповідно до статті 25 Закону України Про землеустрій документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Видами документації із землеустрою є, зокрема, технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Відповідно до ст. 1 Закону України Про землеустрій технічна документація із землеустрою сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок відбувається за технічною документацією, склад якої визначений ст. 56 Закону україни Про землеустрій. Проект відведення не розробляється, оскільки зовнішні межі і площа задіяної у такій операції території залишаються сталими і не коригуються. Права на новостворені об`єкти (ділянки, які виникають після об`єднання чи поділу) реєструються за загальною процедурою після формування та реєстрації відповідних ділянок у Державному земельному кадастрі. Відповідно до ст. 50 Закону України Про землеустрій проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Таким чином, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є різними за своєю суттю документами із землеустрою, не є тотожними за процедурою виконання цієї документації. Враховуючи те, що згідно з ЗК України способами формування земельної ділянки, зокрема, є поділ раніше сформованої земельної ділянки, а надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта, то, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.05.2020 у справі 802/1539/17-а, від 16.07.2020 у справі № 802/1447/17-а. Суд враховує, що станом на дату прийняття оскаржуваного рішення Затоківською селищною радою земельні ділянкм вже існували як окремі об`єкти, перебувала в наявності відповідна технічна документація, кадастрові номери, адреси розташування. Доказом цього є наданий позивачем Витяг з державного земельного кадастру, відповідно до якого спірна земельна ділянка була зареєстрована. Тобто, відповідачі на законних підставах звернулись до Затоківської селищної ради із заявами про передачу їм у власність земельних ділянок, які на той момент вже були сформовані. На момент отримання відповідачами спірних земельних ділянок, такі вже були сформовані, тому не було необхідності у зверненні відповідачів із відповідною заявою щодо дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки. За наведених обставин, формування спірних земельних ділянок правомірно здійснювалось не на підставі проекту землеустрою, а за технічною документацією. Щодо зазначення Позивачем факту перебування спірних земельних ділянок у користуванні фірми Харрісон-Транс-Сервіс у вигляді товариства з обмеженою відповідальність на момент прийняття Затоківською селищною радою спірних рішень, як підставу порушення процедури передачі земельних ділянок у власність Відповідачам, суд зазначає наступне. В правовій доктрині існує принцип superficies solo cedit (збудоване на землі слідує за нею), який означає, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості (постанови Верховного Суду від 15.01.2020, справа №204/9373/14-ц; від 20.11.2019, справа №307/3902/14-ц; від 27.11.2019, справа №461/2328/16-ц). У законодавчому регулюванні вказаний принцип виражено наступним: 1) підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (ст. 141 ЗК України); у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти (ст. 120 ЗК України). 2) до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ст. 120 ЗК України). Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. У своїй судовій практиці Верховний Суд сформував правову позицію (зокрема, у справах №813/3248/17, №727/7684/16-а) щодо наявності загального принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований: За цим принципом визначення правового режиму земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю та споруду. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК в поєднанні з нормою ст. 125 цього кодексу в набувача нерухомості право власності на земельну виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на цій ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (постанови Верховного Суду від 13.05.2020, справа №700/670/16-ц; від 12.10.2016, справа №6-2225цс16). Перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості (постанова Верховного Суду від 18.02.2020, справа 907/132/19). Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який, хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018, справа №910/18560/16). Оскільки між ТОВ Харрісонс-Транс-Сервіс та Відповідачами були укладені Договори купівлі-продажу дачних будинків від 24 липня 2014 року про придбання дачних будинків, розташованих за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , на земельних ділянках з кадастровими номерами: 5110300000:02:013:0012, 5110300000:02:013:0013, 5110300000:02:013:0014, 5110300000:02:013:0015 площею 0,0964 га; 0,0965 га; 0,0965 га та 0,0482 га, відповідно, то при відчуженні нерухомого майна дачних будинків, право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться нерухоме майно слідує за нерухомим майном, яке знаходиться на цій земельній ділянці. Тому, набувши право власності на дачні будинки, які розташовані на спірних земельних ділянках, Відповідачі згідно з положеннями ЗК України, отримали відповідні права на земельні ділянки, на яких розташовано придбані дачні будинки. Крім цього, договір оренди земельної ділянки, укладений між Затоківською селищною радою та Харрісонс-Транс-Сервіс у вигляді ТОВ розірваний, тобто сторони досягли згоди щодо розірвання договору та не мали претензій одне до одного. Більше того, будь-яке можливе порушення прав фірми Харрісонс-Транс-Сервіс у вигляді ТОВ на спірні земельні ділянки не має відношення до суті спору, оскільки Позивач не наділений повноваженнями діяти в інтересах вказаної юридичної особи у цій справі. Суд також погоджується з позицією представника відповідачів про необхідність дотримання принципу належного урядування. Затоківська селищна рада у спірних правовідносинах, коли змінила вид використання, діяла за відсутності законодавчої норми, яка регламентувала процедуру зміни виду використання земельної ділянки в межах однієї й тієї самої категорії землі, та за одночасної наявності позиції відповідного державного органу з цього приводу (лист Державного комітету України по земельних ресурсах від 27.12.2006 р. №14-17-7/9942). Навіть, якщо припустити, що при передачі спірних земельних ділянок у власність з боку органу місцевого самоврядування було порушено законодавчий порядок, необхідно враховувати те, що самі по собі допущені органом місцевого самоврядування, у даному випадку Затоківською селищною радою, порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання незаконними рішення про передачу земельних ділянок та як наслідок скасування свідоцтв про право власності на спині земельні ділянки в порушення права власності набувачів, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки відповідачів, яким земельні ділянки були передані у власність. З встановлених обставин справи та наданих позивачем пояснень вбачається відсутність встановленої та доведеної протиправної поведінки відповідачів щодо отримання та набуття права власності на спірні земельні ділянки, більше того з моменту отримання спірних земельних ділянок відповідачі відкрито володіли та користувались такими. Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів. Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належній і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах Беєлер проти Італії, Онерллдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі тощо. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх, дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах Лелас проти Хорватії та "Тошкуце та інші проти Румунії) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах Онер`їлдіз проти Туреччини, Беєлер проти Італії). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (пункт 74 рішення у справі Лелас проти Хорватії). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі Ґаші проти Хорватії (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13.12.2007 та у справі Трґо проти Хорватії (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11.06.2009). Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі Москаль проти Польщі). Будь-яка інша, позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонування неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України ст. 19 Конституції України. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави ст. 3 Конституції України. Основний Закон України встановлює презумпцію правомірності рішень органів державної влади та їх посадових осіб. Крім того, Європейський Суд наголосив на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. Згідно усталеної практики ЄСПЛ напрацьоване поняття якості закону, яка передбачає наступне: 1) чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Броньовський проти Польщі" від 22 червня 2004 року); 2) якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ґавенда проти Польщі" від 14 березня 2002 року та Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Аманн проти Швейцарії" від 16 лютого 2000 року); 3) положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" від 14 червня 2007 року). Враховуючи вказане, суд вважає, що задоволення позовних вимог суперечать принципу юридичної визначеності та належного врядування (Рішення Європейського суду з прав людини Беєлар проти Італії, Стретч проти Сполученого Королівства, Лелас проти Харватії, Москаль проти Польщі), оскільки особа, на користь якої прийнято певне рішення органом влади має право розумно очікувати на наявність у органу компетенції на його прийняття, державні органи повинні діяти вчасно, мінімізувати ризик помилок і сприяти юридичній визначеності. Намагання виправити допущену в минулому органом місцевого самоврядування помилку не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на третіх осіб усі негативні наслідки такої помилки, оскільки задоволення позову causa formalis (із формальних підстав) покладатиме надмірний індивідуальний тягар на вказаних третіх осіб, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі 372/4581/14-ц, при розгляді справи за аналогічним дійсній справі обставинам та правовідносинам. Верховний Суд в постанові Першої судової палати КЦС ВС від від 16.10.2019 року по справі 460/762/16-ц та від 04.12.2019 року по справі №460/2938/14-ц, із посилання на практику ЄСПЛ а саме рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі Стретч проти Сполученого Королівства та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі Рисовський проти України, щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності дотримання принципу належного урядування при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном, виклав наступну правову позицію, щодо можливості позбавлення громадянина України права власності: Ухвалюючи рішення у справі про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що відповідач не має ніякого відношення до помилок органів самоврядування та їх посадових осіб, якщо такі мали місце при здійсненні ними своїх повноважень при прийнятті та оформленні рішення про приватизацію присадибної земельної ділянки відповідача. В поданій позовній заяві не обґрунтовано із посиланням на відповідні докази, що відповідачі мали відношення до можливих протиправних рішень органів державної влади або місцевого самоврядування, в результаті чого саме громадяни України мають нести відповідальність за помилки органів влади та бути позбавленими власності з цих підстав. Відповідачі жодним чином не впливав на порядок реєстрації спірних земельних ділянок, прийняття Затоківською селищною радою оскаржуваних рішень та державну реєстрацію права власності тому позбавлення права власності Відповідачі не буде правомірним. Крім цього задоволення позовних вимог Позивача щодо визнання незаконності рішень та скасування свідоцтв про право власності буде неправомірним втручанням в право власності кожного з Відповідачів. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно дост. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з положеннями ст. 5,78,91,154 Земельного кодексу України, земельне законодавство базується на принципах невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення гарантій прав на землю, тощо. Право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Згідно з положенням ч. 4 ст. 373, ч. 1 ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Таким чином, обов`язковою умовою користування земельною ділянкою є її використання за цільовим призначенням, а втручання в таке користування, забороняється. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява N 6833/74 від 13.07.79 р., в якому суд зазначив: "Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності". У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: - чи є втручання законним. Так втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм; - чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес. Зокрема, такий інтерес може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Так, інтересом Позивача є потреба у забезпеченні безперешкодного доступу до належної йому земельної ділянки шляхом встановлення сервітуту на земельній ділянці Відповідача. Втім, у Позивача відсутні належні для цього підстави - ним не доведено безальтернативність способів задоволення таких потреб, аніж шляхом встановлення земельного сервітуту. Тому втручання держави, а саме встановлення рішенням суду сервітуту на земельній ділянці Відповідача, не може бути виправданим; - чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, є порушенням ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Загалом, можна зробити висновок, що вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків, щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. З моменту отримання спірних земельних ділянок відповідачі відкрито володіли та користувались такими, жодних доказів того, що в результаті набуття відповідачами права власності на земельні ділянки порушуються чиїсь права або інтереси суду не надано. Більше того, відсутні також і обгрунтування яким саме чином позбавлення відповідачів права власності на спірні земельні ділянки сприятиме задоволенню суспільного інтересу. Адже позбавлення відповідача права власності фактично не переслідує державного чи суспільного інтересу, оскільки лише призведе до необхідності повторного проходження процедури набуття у власність не з вини відповідачів. Згідно із ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Беручи до уваги те, що суду не надано належних та допустимих доказів протиправності дій сторін по справі щодо передачі спірних земельних ділянок відповідачам, суд приходить до висновку про правомірність дій Затоківської селищної ради в частині розпорядження земельними ділянками комунальної власності шляхом їх надання у власність відповідачам в межах повноважень, визначених Законом України Про місцеве самоврядування в Україні та правомірність дій відповідачів, які набули право власності на земельні ділянки відповідно до норм чинного законодавства. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд дійшов до висновку про неправомірність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог у зв`язку з чим в задоволенні позову першого заступника\~керівника Білгород-Дністровської\~окружної прокуратури\~до Кароліно-Бугазської\~сільської ради\~Білгород-Дністровського\~району Одеської\~області,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~за участю\~третьої особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~предмет спору\~на стороні\~відповідача -\~виконавчого комітету\~Білгород-Дністровської\~міської ради\~про визнання\~незаконним рішення,\~визнання недійсним\~свідоцтва про\~право власності\~на земельну\~ділянку слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів на його користь судових витрат.

Outcome: dismissed