Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

У грудні 2019 року позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовною заявою (яку пізніше було уточнено), в якій просив скасувати запис № 33611179 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1188191312101), який був внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 49100846 від 10.10.2019 року, а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову вказав, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-501/2008 за [PERSON] визнано право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . В подальшому щодо цього нерухомого майна в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська розглядалася справа № 419/9143/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування від 03.02.2009 фіктивним та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.10.2011 року, за результатами розгляду якого, були прийняті наступні рішення. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2013 року договір дарування від 03.02.2009 року визнано фіктивним, а свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.10.2011 року визнано недійсним та за [PERSON] визнано право власності на домоволодіння [ADDRESS] . Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2013 року вищевказане рішення суду залишено без змін. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.04.2014 року рішення суду від 01.10.2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2013 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування фіктивним змінено, викладено резолютивну частину рішення наступним чином: "Визнати договір дарування домоволодіння [ADDRESS] , що розташоване на земельній ділянці площею 1140 кв.м., укладений 03.02.2009 року - недійсним. В задоволенні позовних вимог про визнання права власності за [PERSON] на спірне домоволодіння відмовлено. Решта вимог залишено без змін. Рішення набрало законної сили 28.05.2014 року. Згідно листа від 06.11.2019 №15684 КП Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації Дніпровської міської ради повідомило, що в матеріалах інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 містяться відомості про реєстрацію права власності за адресою: [ADDRESS] за гр. [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 06.10.2011 року. Також в інвентаризаційній справі містяться відомості, що гр. [PERSON] 10.08.2012 року Третьою Дніпропетровською міською нотаріальною конторою за реєстровим №4-1618 видано дублікат вищезазначеного свідоцтва, однак реєстрація права власності КП ДМБТІ ДМР на підставі зазначеного дублікату не проводилась. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.10.2019 року, є запис про реєстрацію права власності 33611179, згідно якого на підставі дублікату Свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 10.08.2012 року, реєстровий № 4-1618, за [PERSON] 10.10.2019 було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Оскільки судом визнано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.10.2011 року недійсним, то й дублікат Свідоцтва про право на спадщину від 10.08.2012 року є не належним правовстановлюючим документом та таким, що не породжує будь-яких правових наслідків для виникнення у відповідача права власності на спірне домоволодіння та реєстрації цього права. Пізніше [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . В обґрунтування вищевказаного вказала, що позивачем не додано до позовної заяви жодного з документів, передбаченого діючим законодавством, який би підтверджував право власності на нерухоме майно, а відтак не доведено наявності порушеного права в результаті вчинення реєстраційних дій та права звернення до суду із зазначеним позовом. Позивачем не зазначено позовних вимог до [PERSON] , а заявлені позовні вимоги стосуються третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Позивачем не зазначено в позовній заяві, яку саму норму Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 року було порушено державним реєстратором при реєстрації права власності за [PERSON] , підстави для відмови у проведенні державної реєстрації прав, передбачені ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» були відсутні, а відтак відсутні й підстави для скасування запису про право власності Відповідача [PERSON] . Позивачем не зазначено в своїй позовній заяві про той факт, що реєстрації права власності за [PERSON] на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину від 10.08.2012 року передувала реєстрація права власності на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2017 року за [PERSON] . Оскільки після реєстрації права власності за [PERSON] на підставі рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська по справі №2-501/2008 від 14.02.2008 року було проведено декілька реєстраційних дій, а реєстрація права власності за [PERSON] на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину від 10.08.2012 року є останньою, то скасування останнього запису про право власності не поновить порушене право власності позивача, тому, вважає, що [PERSON] обрано невірний спосіб захисту свого права. Крім цього, [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву, в якій вона просила визнати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49100846 від 10.10.2019 року, реєстраційний номер нерухомого об`єкта нерухомого майна 1188191312101 та запис про державну реєстрацію права власності номер 33611179, внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області Зубко Валерієм Юрійовичем чинними та такими, що відповідають Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В обґрунтування даного позову вказала, що 03.02.2009 року між [PERSON] та нашого з ним батьком [PERSON] було укладено договір дарування домоволодіння [ADDRESS] . За житія її батько [PERSON] склав заповіт на її ім`я. Після смерті її батька [PERSON] [INFO] відкрилась спадщина, яку вона прийняла. 06.10.2011 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння [ADDRESS] , зареєстроване за № 5-2248 державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори. Позивач починаючи з травня 2014 року та по теперішній час не проводив будь-які дії, щодо реєстрації спірного домоволодіння на своє ім`я та на мою думку і не міг юридично зареєструвати на своє ім`я спірне домоволодіння маючи вищезазначене рішення ВССУ від 28.05.2014 року. Більш того, позивач по первісному позову не надав до суду будь-яких доказів про звернення до Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та будь-яких відповідей про відмову йому в реєстрації спірного домоволодіння. Щодо стверджень первісного позивача в його позовній заяві, що начебто йому 06.11.2019 року стало відомо про те, що 10.10.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є запис про реєстрацію на її ім`я на домоволодіння [ADDRESS] та йому це нібито заважає реалізувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2013 року по справі № 419/9143/12 та зазначає, що починаючи з 06.10.2011 року [PERSON] , як була власником домоволодіння [ADDRESS] так і по теперішній час їм і залишаюсь, будь яких змін за 9 років не відбулось. Цілком не зрозуміло, яким чином [PERSON] заважає позивачу зареєструвати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS] , якщо він вважає себе законним власником вказаного домоволодіння та має всі документи (рішення судів та інше) та підстави для реєстрації нерухомого майна на своє ім`я. Державним реєстратором у відповідності до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 року було здійснено реєстрацію права власності домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] . Підстави для відмови у проведенні державної реєстрації прав, передбачені ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» були відсутні, а тому я вважаю, що рішення про держреєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 49100846 від 10.10.2019 року є чиним, законим та обґрунтованим та таким, що відповідає Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому і відсутні й підстави для скасування запису про право власності [PERSON] . Звертає увагу суду, що [PERSON] не додано до позовної заяви жодного з документів, передбаченого діючим законодавством, який би підтверджував право власності на нерухоме майно, а відтак не доведено наявності порушеного права в результаті вчинення реєстраційних дій та права звернення до суду із зазначеним позовом. Також зазначає, що первісним позивачем не зазначено позовних вимог до [PERSON] , а заявлені позовні вимоги стосуються лише третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Ухвалою Красногвардійського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~18\~лютого 2020\~року об`єднано\~в одне\~провадження первісний\~позов [PERSON] \~до [PERSON] ,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору:\~Департамент адміністративних\~послуг та\~дозвільних процедур\~Дніпровської міської\~ради,\~про скасування\~запису про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно і\~зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Акціонерне товариство «Банк кредит Дніпро», Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Самарський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), приватний виконавець Лисенко Юрій Олександрович, про визнання рішення державного реєстратора чинним та таким, що відповідає Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 27 березня 2020 року позивачем за первісним позовом було подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якій він просив відмовити в задоволення зустрічних позовних вимог. Крім цього, 13 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив на первісний позов від в.о. начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Бочарової Поліни, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовної заяви [PERSON] про скасування запису про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше його представник [PERSON] надала заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги за первісним позовом задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Також вказала, що підтримує позицію, висловлену під час судових дебатів. Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надав заяву, в якій просив судове засідання провести без його участі, зустрічну позовну заяву задовольнити, а в задоволенні первісного позову відмовити. Крім цього вказав, що підтримує свою позицію, висловлену в судових дебатах раніше. Приватний виконавець Лисенко Ю.О. в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі за наявними у справі матеріалами. Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомили. Вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом та позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування фіктивним задоволено та, серед іншого, визнано договір дарування домоволодіння [ADDRESS] , укладений 03 лютого 2009 року фіктивним; визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] та визнано не дійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 жовтня 2011 року на домоволодіння [ADDRESS] , зареєстроване за № 5-2248 державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2013 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року залишено без змін. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2013 року, в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування фіктивним змінити, виклавши резолютивну частину рішення наступним чином: «Визнати договір дарування домоволодіння [ADDRESS] , укладений 03 лютого 2009 року - недійсним». Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2013 року, в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння [ADDRESS] , скасувати та в цій частині ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2013 року залишити без змін. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 жовтня 2011 року на домоволодіння [ADDRESS] , зареєстроване за № 5-2248 державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. визнано недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З відповіді КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР від 06.11.2019 року № 15684 вбачається, що в матеріалах інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 року містяться відомості про реєстрацію права власності за адресою: [ADDRESS] в цілому за гр. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.10.2011 року виданого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою реєстр. № 5-2248, зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 16535814. В інвентаризаційній справі містяться відомості, що гр. [PERSON] 10.08.2012 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-1618 видано дублікат вищезазначеного свідоцтва, однак реєстрація права власності КП «ДМБТІ» ДМР» на підставі зазначеного дублікату не проводилась (Т-1, а.с. 6). 06.10.2011 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. [PERSON] було видано дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадщину: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Т-2, а.с. 40). 10 жовтня 2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (Т-2, а.с. 41). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 07.10.2019 року здійснено запис про право власності № 33611179 державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко Валерієм Юрійовичем на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 4-1618, виданий 10.08.2012 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Таким чином, право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 4-1618, виданий 10.08.2012 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, який було визнано недійсним за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. З уточненої позовної заяви [PERSON] вбачається, що він просить саме скасувати запис № 33611179 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1188191312101), який був внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 49100846 від 10.10.2019 року, а також стягнути з відповідача судові витрати. В постанові\~Верховного Суду\~від 16\~вересня 2020\~року у\~справі №\~352/1021/19\~(провадження\~№ 61-7648св20)\~зазначено,\~що відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/91818443). В постанові Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19 вказано, що так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16.01.2020, тобто на час ухвалення оскаржуваної постанови, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому апеляційний господарський суд помилково констатував необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав. Водночас колегія суддів зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952 (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/91436833). Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19. Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так само,\~й згідно\~з ч.\~ч.\~5-6\~ст.\~13\~Закону України\~«Про судоустрій\~та статус\~суддів»,\~висновки щодо\~застосування норм\~права,\~викладені у\~постановах Верховного\~Суду,\~є обов`язковими\~для всіх\~суб`єктів владних\~повноважень,\~які застосовують\~у своїй\~діяльності нормативно-правовий\~акт,\~що містить\~відповідну норму\~права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд зобов`язаний враховувати правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 01 липня 2020 року у справі №554/5000/18, оскільки право на відступлення від її правового висновку має лише суд касаційної інстанції, шляхом передачі такої справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, а також оскільки позивач за первісним позовом обрав неналежний спосіб захисту порушених прав, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про скасування запису про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Стосовно зустрічної позовної заяви суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. В постанові\~Верховного Суду\~від 22\~січня 2019\~року у\~справі №\~ 912/1856/16\~вказано,\~що застосування\~конкретного способу\~захисту цивільного\~права залежить\~як від\~змісту суб`єктивного\~права,\~за захистом\~якого звернулася\~особа,\~так і\~від характеру\~його порушення.\~Таким чином,\~суд зобов`язаний\~з`ясувати\~характер спірних\~правовідносин (предмет\~і підстави\~позову),\~наявність/відсутність\~порушеного права\~чи інтересу\~та можливість\~його поновлення/захисту\~в обраний\~спосіб.\~Наведена правова\~позиція викладена\~у постанові\~Верховного Суду\~України від\~04.10.2017\~у справі\~№ \~914/1128/16.\~Отже ефективний\~спосіб захист\~має бути\~таким,\~що відповідає\~змісту порушеного\~права,\~та таким,\~що забезпечує\~реальне поновлення\~прав особи,\~за захистом\~яких вона\~звернулась до\~суду,\~відповідно до\~вимог законодавства\~(з\~повним текстом\~постанови можливо\~ознайомитись за\~посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/79545565). Із зустрічної позовної заяви вбачається, що позивачка за зустрічним позовом просить визнати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49100846 від 10.10.2019 року, реєстраційний номер нерухомого об`єкта нерухомого майна 1188191312101 та запис про державну реєстрацію права власності номер 33611179, внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області Зубко Валерієм Юрійовичем чинними та такими, що відповідають Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Орієнтовний перелік способів захисту у цивільних правовідносинах визначено в частині 1 статті 16 Цивільного кодексу України. Спосіб захисту\~ це матеріально-правовий засіб примусового характеру, за допомогою якого відбувається відновлення, або визнання порушеного, оспорюваного права чи законного інтересу особи. Під неналежним способом захисту ми розуміємо такий, що\~\~не відповідає змісту порушеного права та не забезпечує реальне поновлення прав у випадку задоволення позову. Суд вважає, що визнання рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про державну реєстрацію права власності чинними та такими, що відповідають Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є неналежним способом захисту прав позивача. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, а також оскільки позивачка за зустрічним позовом обрала неналежний спосіб захисту порушених прав, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Акціонерне товариство «Банк кредит Дніпро», Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Самарський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), приватний виконавець Лисенко Юрій Олександрович, про визнання рішення державного реєстратора чинним та таким, що відповідає Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed