Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

30.10.2017 [PERSON]\~ в своїх інтересах особисто та в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернулася до суду з позовом, а 27.11.2017 з уточненим позовом, до виконавчого комітету Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області з вимогами:\~ визнати її, [PERSON], наймачем квартири №12, яка розташована за адресою: смт Слобожанське Зміївського району Харківської області, вул. Ціолковського, буд. 20; визнати за нею та за\~ неповнолітньою [PERSON] право на приватизацію квартири №12, яка розташована за адресою: смт Слобожанське Зміївського району Харківської області, вул. Ціолковського, буд. 20,\~ без ордеру на вселення в зазначену квартиру. В обґрунтування позову позивач зазначила, що народилась 20.03.1974 в смт Комсомольське (на цей час смт Слобожанське) Зміївського району Харківської області. У зв'язку з реєстрацією шлюбів неодноразово змінювала своє прізвище з «Ткаченко» на «Лозова», з «Лозова» на «Ткаченко», з «Ткаченко» на «Майборода», з «Майборода» на «Чабан». В 60-х роках минулого століття її діду [PERSON], інваліду та учаснику Другої Світової війни, була надана квартира №12, яка розташована в будинку № 20 по вул. Ціолковського в смт Комсомольське (на цей час смт Слобожанське) Зміївського району Харківської області. В квартирі мешкала вся родина діда, в тому числі і вона з моменту народження. Деякий час, коли виходила заміж в квартирі вона не проживала та не була зареєстрована. З 01.07.1991 постійно зареєстрована та мешкає в зазначеній квартирі №12, яка розташована в будинку № 20 по вул. Ціолковського в смт Слобожанське. Крім неї, в квартирі проживали та були зареєстровані: дід [PERSON], який помер 23.12.2000, батько [PERSON], який помер 01.10.1992, колишній чоловік [PERSON], який був зареєстрований 20.03.2002 та знятий з реєстрації місця проживання 17.07.2013. 15.01.2017 [PERSON] помер. На цей час в квартирі проживають вона та її дочка [PERSON], [INFO]. [PERSON] вказала, що самостійно несе витрати по сплаті за житлово-комунальні послуги. Будь-яких претензій щодо незаконності проживання та реєстрації в квартирі не пред'являлись. В вересні 2017 року вона звернулась до виконавчого комітету Комсомольської селищної ради (орган приватизації) з письмовою заявою про оформлення передачі квартири у приватну власність в рівних частках з дочкою. Однак, 23.10.2017 була надана відповідь № 2948/02-19, відповідно до якої виконавчий комітет Комсомольської селищної ради відмовив в задоволені заяви про приватизацію квартири враховуючи той факт, що відсутній ордер та /або договір найму житлового приміщення. Приватизаційні чеки вони не використали. Ордер, який був наданий діду [PERSON] не зберігся. Вона з донькою зареєстровані та тривалий час проживають в зазначеній квартирі, іншого житла не мають, мають право та бажання скористатися своїми правами на приватизацію житла, але виникли труднощі, оскільки відповідач не визнає право на приватизацію квартири, оскільки відсутній ордер на вселення в квартиру і встановити його місце знаходження не виявилось за можливе. Вказане змушує звернутися за захистом своїх прав та прав доньки на приватизацію до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] наполягала на задоволенні уточненого позову, посилаючись на обставини, викладені у ньому. Представник виконавчого комітету Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. Комсомольський селищний голова [PERSON] 29.11.2017 подав заперечення проти позову, де зазначено, що у [PERSON] Комсомольський селищний голова [PERSON] 29.11.2017 подав заперечення проти позову, де зазначено, що у [PERSON] відсутнє право на приватизацію квартири [ADDRESS], оскільки вона не була визнана наймачем в порядку, передбаченому ст. 106 Житлового кодексу України, тому її заява про приватизацію квартири не може бути розглянута виконавчим комітетом. [PERSON] не доведено наявність відповідного рішення, яке має наслідком надання ордеру на квартиру та того, що користування приміщенням відбувається на законних підставах. право на приватизацію квартири [ADDRESS], оскільки вона не була визнана наймачем в порядку, передбаченому ст. 106 Житлового кодексу України, тому її заява про приватизацію квартири не може бути розглянута виконавчим комітетом. [PERSON] не доведено наявність відповідного рішення, яке має наслідком надання ордеру на квартиру та того, що користування приміщенням відбувається на законних підставах. [PERSON] 06.02.2018 подала відповідь на заперечення, де зазначила, що не згодна з твердженням відповідача, вона після смерті діда [PERSON] набула статусу наймача квартири, з нею були укладені договори про надання житлово-комунальних послуг, будь-яких претензій щодо незаконності проживання в квартирі та звільнення житла не пред'являлися. Ордер видавався діду [PERSON], який не заперечував проти реєстрації та вселення членів сім'ї - сина та онуки. Ордер недійсним не визнавався. Саме нею виконувалися обов'язки наймача квартири. Відповідач безпідставно заперечує проти позову. Вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Пунктом 9 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-ІІІ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (чинній з 15.12.2017 року) (далі ЦПК України) передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. \~ \~ \~ \~Як вбачається з копії свідоцтва про народження, копій свідоцтв про розірвання шлюбів, копії свідоцтва про одруження [PERSON] народилась 20.03.1974 в смт Комсомольське (на цей час смт Слобожанське) Зміївського району Харківської області, у зв'язку з реєстрацією шлюбів неодноразово змінювала своє прізвище з «Ткаченко» на «Лозова», з «Лозова» на «Ткаченко», з «Ткаченко» на «Майборода», з «Майборода» на «Чабан». (а. с. 8, 9, 10, 11). \~ \~ \~ \~30.07.2004 року у [PERSON] та [PERSON] народилася дочка [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження. (а. с. 12). \~ \~ \~ \~[PERSON] з 01.07.1991 та її неповнолітня дочка [PERSON] з 30.07.2004 зареєстровані та проживають за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою Комсомольської селищної ради №8715 від 26.10.2017 та довідкою про склад сім'ї наймача квартири та займані ними приміщення, виданої ОСББ "ТЕМ". (а. с. 24). Крім них, в квартирі за вказаною адресою проживали та були зареєстровані: з 09.06.1977 дід [PERSON], з 27.05.1982 батько [PERSON], чоловік [PERSON], який був зареєстрований 20.03.2002 та знятий з реєстрації місця проживання 17.07.2013., що підтверджується даними карток реєстрації. (а. с. 15, 16, 17, 18). [PERSON] помер 01.10.1992 року. (а. с. 22). [PERSON] помер 23.12.2000 року. (а. с. 23). Факт родинних відносин між [PERSON] та померлими [PERSON] та [PERSON] підтверджується даними свідоцтва про народження позивача, де в графі батько зазначено "Ткаченко Володимир Іванович" (а. с. 8) та даними свідоцтва про народження [PERSON], де в графі батько зазначено "Ткаченко Іван Федорович". (а. с. 14). З рішення Зміївського районного суду Харківської області від 09.10.2013 вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а. с. 20). 15.01.2017 року [PERSON] помер. (а. с. 21). [PERSON], проживаючи в квартирі за адресою: [ADDRESS], оплачує комунальні послуги, з нею укладаються договори про надання послуг, реструктуризацію заборгованості, призначалася субсидія. (а. с. 56-69, 70). В вересні 2017 року вона звернулась із заявою до виконавчого комітету Комсомольської селищної ради (орган приватизації) з письмовою заявою про оформлення передачі квартири у приватну власність в рівних частках з дочкою. (а. с. 28). 23.10.2017 відповідачем була надана відповідь № 2948/02-19, відповідно до якої виконавчий комітет Комсомольської селищної ради відмовив в задоволені заяви про приватизацію квартири у зв'язку з неподанням повного переліку необхідних документів, а саме: копії ордеру/ або договору найму жилого приміщення, які підтверджували б її статус як наймача квартири. (а. с. 32-33). Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму укладається в письмовій формі з наймодавцем - житлово експлуатаційною організацією, і наймачем - громадянином. Предметом договору найму є окрема квартира або інше ізольоване житлове приміщення (ст. 63 ЖК України). Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать чоловік/дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Згідно ч. 4 ст. 3 СК України сімя створюється на підставі кровного споріднення. Згідно ст. 78 ЖК України, члени сімї наймача мають право користуватися вказаною квартирою та реалізовувати своє право на житло, що прямо передбачено ст. 47 Конституції України. Відповідно до ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням. Згідно зі ст. 103 ЖК України договір найму може бути змінений за згодою наймача, членів його сім'ї, наймодавця. Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01.11.1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до ст. 106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Отже, судом встановлено та підтверджено відповідними доказами той факт, що [PERSON] вселилася в квартиру за адресою: [ADDRESS] зі згоди попереднього наймача, її діда [PERSON], як до так і після смерті [PERSON] постійно проживає у вищевказаній квартирі, сплачує всі комунальні послуги, тобто, фактично виконує обов'язки наймача, а тому суд вважає доведеною та такою, що підлягає задоволенню вимога про визнання [PERSON] наймачем квартири. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Із системного аналізу вказаних нормативно-правових актів вбачається, що вони спрямовані, зокрема, на регламентацію правовідносин з приводу реалізації права громадян на житло шляхом передання їм у приватну власність житлових приміщень державного житлового фонду та гуртожитків. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до частин четвертої, п'ятої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Згідно із статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 4 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Відповідно до частини 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Аналіз приведених вище норм, свідчить про те, що позивачка та її дочка мають безумовне право на приватизацію, оскільки зареєстровані і постійно проживають у вказаному житлі. \~ \~ \~ \~Їх вселення та проживання у квартирі відбулося на законних підставах. При цьому позивачка та її неповнолітня дочка раніше не брали участі у приватизації державного житлового фонду, про що додатково свідчать інформаційні довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» від 18.09.2017 №250 та від 11.09.2017 №241. (а. с. 26, 27). Відтак, оскільки право позивача та її дочки на безоплатну приватизацію житла було порушено органом приватизації, спосіб захисту такого права, запропонований нею (визнання права), суд вважає правильним. Ордер це документ, що має тимчасову дію та є законною підставою вселення особи до житлового приміщення. Відсутність ордера на заселення не свідчить про відсутність у [PERSON] права на приватизацію. Тому, суд дійшов висновку, що [PERSON] та її дочка [PERSON] на законних підставах користуються спірною квартирою, а відповідач безпідставно відмовляє їй у прийнятті документів на приватизацію житла. Сторонами визнано, а значить не підлягає доказуванню той факт, що квартира може бути об'єктом приватизації. Відповідач не надав доказів на підтвердження своїх заперечень щодо відсутності права у позивача та її дочки на приватизацію квартири. \~ \~ \~ \~З огляду на викладене, право власності повинно бути захищено судом, а позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved