Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитними договорами, які виникли через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, а саме: за кредитним договором № 0861840202/Т/972128 від 30 жовтня 2013 року в сумі 35285,00 грн., з яких: 17723,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 10,00 грн.. - сума заборгованості за відсотками; 15002,00 грн. - заборгованість за комісією; 2550,00 грн. - штрафи та пеня; а також за кредитним договором № 0861840201/Т/972128 від 16 липня 2013 року в сумі 25772,00 грн., з яких: 11667,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 6,00 грн.. - сума заборгованості за відсотками; 12299,00 грн. - заборгованість за комісією; 1800,00 грн. - штрафи та пеня. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року позовну заяву передано за підсудністю до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання учасники процесу не з`явилися. В матеріалах справи наявні заяви представників позивача про розгляд справи за відсутності представника, наполягають на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, вимоги позову не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов. В обгрунтування відзиву зазначено, що договір відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги. Отже правонаступник має доводити своє право лише фізично маючи у себе документи про право вимоги, як матеріальні докази цього права. Без документів право вимоги відсутнє. Саме за матеріальними доказами судом оцінюється і розмір переданого права. Без доказів розміру права вимоги таке право відсутнє і не може бути передане. Тобто право вимоги за основним зобов`язанням переходить не в момент передачі суми заборгованості в обліку первісного кредитора, не в момент передачі кредитного договору, не в момент передачі судового рішення, яким стягнуто (чи визнано) суму боргу, а в момент передачі оригіналів документів, які є доказами права вимоги. Доданий позивачем витяг з додатку № 1 до договору № 2 від 23.03.2018 не є належним доказом набуття права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 0861840202/Т/972128 від 30 жовтня 2013 року та № 0861840201/Т/972128 від 16 липня 2013 року, оскільки додана до позовної заяви копія витягу не має підпису та відбитку печатку сторін, а саме банку ПАТ "Актабанк" та нового кредитора ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів", а також відсутнє посилання на дату підписання додатку № 1 до договору № 2 від 23.03.2018. Не доведено ніякими доказами ту обставину, що право вимоги до боржника, яке виникло в банку, було передано ним позивачу на підставі договору відступлення права вимоги, а також те, в якому саме обсязі зобов`язань позичальниці та на яких умовах банк відступив право вимоги за вказаним кредитним договором. До того ж нічим не підтверджені доводи позовної заяви про наявність заборгованості відповідача за кредитними договорами. Позивачем доданий лише графік платежів з детальним розписом сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютним значенням подорожчання. Даний документ є додатком до укладених кредитних договорів і не є належним, достовірним та достатнім доказом існування заборгованості станом на дату подання позовної заяви. У розрахунку, що доданий до позовної заяви загальними сумами вказано заборгованість за тілом кредиту, процентами, пенею, нарахованою на суми заборгованості за період з 23.03.2018 по 30.09.2019 без зазначення по щомісячні платежі та нарахування на них. Тому оскільки по справі відсутній обгрунтований детальний помісячний розрахунок заборгованості, це позбавляє можливості перевірити порядок розрахунку. Застосовані арифметичні формули, вірність нарахування відсотків позивачем, строки виникнення заборгованості за кожним платежем. Цей розрахунок не містить інформації щодо періоду, коли утворився борг по тілу кредиту з розбивкою на місячні періодичні платежі, розрахунку відсотків та розрахунку пені. До того ж з розрахунку не вбачається, за який термін виникла заборгованість зі сплати кредиту, що унеможливлює прийняття розрахунку, не перевірено, коли і які суми вносились відповідачем на погашення кредиту. Складові частини заборгованості не розписані з прив`язкою до графіку щомісячного погашення. Стосовно вимоги банку про стягнення заборгованості за комісією, то дії в частині її нарахування не є правомірними з огляду на те, що такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання їх недійсними. До суду такою додано копії повідомлень, направлених на адресу відповідача, про зміну кредитора та рахунки нового кредитора, однак вказані докази не можуть бути належними та допустимими, так як днем відправлення є дата, зазначена на квитанції про поштове відправлення та дата, зазанчена в описі вкладення до поштового відправлення. Тому оскільки позивачем не доведено факт отримання відповідачем, як позичальником, кредитних коштів, відповідно до умов договору, відсутні первинні бухгалтерські документи щодо часткового погашення кредитів, матеріали справи не містять належного розрахунку заборгованості, просить в задоволенні вимог відмовити. В обгрунтування відзиву на позов представником позивача зазначено, що витяг додатку № 1 до договору № 2 про відступлення права вимоги від 23.03.2018 носить зобов`язання про нерозголошення відомостей, що становлять комерційну таємницю та конфіденційну інформацію, а також містить перелік всіх боржників, тому його долучено до відповіді на відзив. Щодо повідомлення позичальника про зміну кредитора, то вказане повідомлення було направлено на адресу відповідача простою кореспонденцією, оскільки заміна кредитора здійснюється без згоди боржника. Неотримання відповідачем повідомлення про зміну кредитора та рахунків не позбавляло можливості її сплачувати кредитну заборгованість на рахунки первісного кредитора. Як вбачається з матеріалів справи, боржник частково сплатила заборгованість за кредитним договором первісному кредитору, але так і не закрила свій кредит, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість, яка була передана від первісного кредитора до позивача. До моменту відступлення права вимоги, а саме 23.03.2018, заборгованість по даним кредитним договорам нараховувалась ПАТ "Актабанк". Тобто ТОВ "ФК "ЕАПБ" після моменту переуступки права вимоги не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовувало жодних штрафних санкцій до відповідача, що підтверджується розрахунком заборгованості. Всі нараховані відсотки, пеня за порушення кредитних зобов`язань та інші платежі нараховувались виключно первісним кредиторами, а саме ПАТ "Актабанк", тому для повного з`ясування механізму нарахування процентів по договору та списання за ним, слід звернутися до ліквідатора ПАТ "Актабанк". Стосовно заборгованості за комісією, умовами договору передбачено щомісячну сплату банку комісії за супроводження кредиту, з якими відповідач погодилась шляхом підписання договору, тому оскільки в договорі щомісячна комісія за супроводження кредитом визначена не за формулою зі змінними величинами, а чітко визначена фіксованою сумою, то вона не суперечить положенням Закону України "Про захист прав споживачів". Враховуючи викладене, представник позивача наполягає на задоволенні заявлених вимог. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як встановлено судом, 16 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 0861840201/Т/972128 на споживчі потреби (а.с. 19-34 - копія договору з додатками). Відповідно до умов договору (стаття 2 договору), банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 20 000,00 грн., в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, комісій, в обумовлені цим договором строки. Процентна ставка за кредитом встановлюється у розмірі 0,01% річних та включається в суму щомісячного платежу. Кредит надається позивальнику на споживчі потреби. Згідно статті 5 договору, у разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу, банк має право вимагати від клієнта сплати штрафу у розмірі 150 гривень за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину на строк більше 5 (календарних) днів при сумі простроченого щомісячного платежу більше 15 грн. Сплата штрафу здійснюється шляхом зарахування коштів на відповідні рахунки банка згідно п. 3.7 цього договору в розмірі та черговості, вказаному в п. 5.1 та 3.9 цього договору. Доказів на спростування факту укладення вказаного договору та отримання кредитних коштів відповідачем не надано. Крім того, 30 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 0861840202/Т/972128 на споживчі потреби (а.с. 5-14 - копія договору з додатками). Відповідно до умов договору (стаття 2 договору), банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 22 000,00 грн., в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, комісій, в обумовлені цим договором строки. Процентна ставка за кредитом встановлюється у розмірі 0,01% річних та включається в суму щомісячного платежу. Кредит надається позивальнику на споживчі потреби. Згідно статті 5 договору, у разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу, банк має право вимагати від клієнта сплати штрафу у розмірі 150 гривень за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину на строк більше 5 (календарних) днів при сумі простроченого щомісячного платежу більше 15 грн. Сплата штрафу здійснюється шляхом зарахування коштів на відповідні рахунки банка згідно п. 3.7 цього договору в розмірі та черговості, вказаному в п. 5.1 та 3.9 цього договору. Доказів на спростування факту укладення вказаного договору та отримання кредитних коштів відповідачем не надано. Договори між сторонами були укладені відповідно до вимог статті 634 ЦК України. Згідно частини першої статті 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту першого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно статті 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 15 січня 2015 року № 19 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Актабанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16 січня 2015 року № 6 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Актабанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». 23 березня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Актабанк», як банком, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», як новим кредитором, було укладено договір відступлення права вимоги № 2 (а.с. 35-37 - копія договору), згідно якого до останнього перейшло право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками. Згідно пункту 2.1 договору відступлення права вимоги, банк відступив шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимог банку до позичальників, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору, надалі - за текстом - боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами про надання кредиту (овердрафту), договорами поруки та договорами застави, з врахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 20180730 від 30 липня 2018 року, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 1011036602 від 23 лютого 2016 на суму 129666,05 грн. (а.с. 23 - копія витягу). 07 серпня 2018 року позичальнику було повідомлено про зміну кредитора та рахунки нового кредитора (а.с. 18, 19 - копії повідомлень). Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Положеннями частини першої статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною другою статті 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Судом встановлено факт невиконання належним чином зобов`язань по поверненню кредитних коштів відповідачем. У зв`язку порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором № 0861840201/Т/972128 від 16 липня 2013 року в сумі 13473,00 грн., з яких: -11667,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; -6,00 грн. - сума заборгованості за відсотками; -1800,00 грн. - штрафи; та за кредитним договором № 0861840202/Т/972128 від 30 жовтня 2013 року в сумі 20283,00 грн., з яких: -17723,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; -10,00 грн.. - сума заборгованості за відсотками; -2550,00 грн. - штрафи. Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості та належного виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачем суду не надано. Що стосується вимоги банку про стягнення заборгованості по комісіям у сумі 15002,00 грн. та 12299,00 грн., то суд звертає увагу на наступне. За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними. У зв`язку з вищевикладеним висновком суд вбачає відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом з позичальника. Оскільки суд дійшов висновку про нікчемність положень кредитного договору, якими встановлена комісія за користування кредитом, відсутні підстави для задоволення вимог про визнання таких положень недійсними у судовому порядку, оскільки статтею 215 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин є недійсним в силу закону і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Такий висновок узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), відповідно до якого визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Умовами договорів № 0861840201/Т/972128 та № 0861840202/Т/972128 передбачено щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 715,00 грн. (по кожному з договорів), що розраховується як 3,5 відсотка від суми кредиту вказаного в п. 2.1 цього договору та включається в суму щомісячного платежу (статті 2, 3). Враховуючи викладене, позовні вимоги банку в частині позову про стягнення з [PERSON] заборгованості з комісій за супроводження кредитом задоволенню не підлягають (постанови Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 314/3057/16-ц (провадження № 61-14985св19), від 01 квітня 2020 року у справі № 289/545/17 (провадження № 61-1191св17). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Стосовно доводів відповідача щодо неповного розрахунку та неповідомлення її про зміну кредитора та нових рахунків, то суд зазначає, що зазначені у відзиві на позов [PERSON] заперечення грунтуються виключно на припущеннях, оскільки нею не надано доказів на підтвердження сплати як первісному кредитору, так і позивачу, коштів на погашення зобов'язань за кредитними договорами. Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1921,00 грн., сплачений ним при подачі позову (а.с. 4), тому оскільки позов підлягає задоволенню частково, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати в сумі 1062,04 грн. (33756,00 грн. (сума боргу, стягнута судом) * 1921,00 грн. (сума судового збору, сплачена позивачем) / 61057,00 грн. (сума боргу, заявлена до стягнення).

Outcome: partial