Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON] в якій зазначає, що з 29 вересня 2015 року з відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Енергодарського міського суду Запорізької області. За час проживання, за спільні кошти, за договором купівлі-продажу, була придбана квартира [ADDRESS], яка була оформлена на праві спільної часткової власності на [PERSON] та [PERSON]В.у по 1/2 частки за кожним. Посилаючись на законодавство, просить суд: -припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частки квартири [ADDRESS]; -визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS]; -визнати за [PERSON] та [PERSON] по 1/4 ідеальній частці за кожним у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]; -стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 640 гривень та правову допомогу в розмірі 4500 гривень. Вислухавши пояснення, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків: Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень\~статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно ч.1 та ч.2 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, вирішуючи питання про припинення права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частки квартири [ADDRESS] та визнання за [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] та визнання за [PERSON] та [PERSON] по 1/4 ідеальній частці за кожним у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], суд дійшов наступних висновків: Згідно свідоцтва про шлюбу, позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 вересня 1995 року (а.с.7), у шлюбі народилась спільна дитина позивача та відповідача [PERSON] (а.с.8); Як встановлено та не оспорюється сторонами, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, трикімнатна квартира за адресою Запорізька область, місто Енергодар, вулиця Радянська (Українська)[ADDRESS], загальною площею 67,6 кв.м. належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2010 року (а.с.9-10). Згідно\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст.ст.\~\~60, 57, 69, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).\~\~Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як зазначено в ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Зі змісту\~ст.357 ЦК України\~вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення /встановлення/ розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Статтею 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна, яка відповідає його частці. Відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі;- тобто спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до п. 23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,\~\~3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом\~\~не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. В даному випадку, спірна квартира була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до висновку Верховного суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, зазначено, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, враховуючи вищезазначене, суд, виходячи з того, що частка яка належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, як подружжя, а отже позивач має право на належну йому частку у спільному з відповідачем майні, а отже й має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню. Що ж стосується вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу, суд дійшов наступного: Стаття 79 ЦПК України, визначає види судових витрат та зазначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи; розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом; до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи також належать: витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. (а.с.1), отже, враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в їх основній частині, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачена сума судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат по на правову допомогу в розмірі 4500 грн. 00 коп., судом встановлено, що представник позивача діє на підставі письмової угоди (а.с.48), ордеру (а.с.50). Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Частиною 2 ст.84 ЦПК України, зазначено, що розмір компенсаційних витрат має граничний розмір, який встановлюється законом. При вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу суд також враховує, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст.\~12,\~42,\~56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від\~20.12.2011\~№\~4191-VI (надалі Закон №\~4191-VI), встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.. Згідно ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 р.», у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2017 року - 1544 гривні. Тобто, розмір компенсації за годину надання правової допомоги становить 617,60 грн. Однак, стороною позивача не надано суду належних та допустимих документальних доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, а отже вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають за недоведеністю їх понесення. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial