Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

Позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернувся в суд із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що 17.03.2015 року відповідач [PERSON] отримав відповідно до укладеного між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", який пізніше змінив назву на ПАТ "Укрсоцбанк" договору кредиту №925ВІ10150317001, кредит у розмірі 180717,00 грн., зі сплатою 18,00 % річних за користування кредитом на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошових коштів. Мотивує заявлені вимоги і тим, що в забезпечення повернення кредиту за кредитним договором №925ВІ10150317001ПОР/1 від 17.03.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач [PERSON] виступив поручителем перед банком за виконання зобов'язань [PERSON], як солідарного боржника; крім цього, в забезпечення повернення кредиту за кредитним договором №925ВІ10150317001ПОР/2 від 17.03.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач [PERSON] виступила поручителем перед банком за виконання зобов'язань [PERSON], як солідарного боржника. Зазначають, що станом на 12.11.2015 року по кредиту утворилася заборгованість, загальне сума якої становить 213252,93 грн., і відповідно складається: - з заборгованості за кредитом в розмірі 180717,00 грн.; -заборгованості по відсоткам в розмірі 18686,05 грн.; - заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 8927,51 грн.; - заборгованості з пені за несвоєчасність повернення відсотків в розмірі 2752,22 грн.; інфляційні витрати за кредитом в розмірі 1635,94 грн.; інфляційні витрати за відсотками в розмірі 534,22 грн. Просять, заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ухвали суду від 20.10.2016 року провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості було закрито в частині вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» стягнення заборгованості, нарахування та стягнення штрафних санкцій за кредитним договором №925ВІ10150317001 від 17.03.2015 року, що укладено між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» з фізичною особою-підприємцем [PERSON]. В судове засідання представник Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" Бугайчук А.М. не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи в порядку ст. 74 ч. 4 ЦПК України, від представника позивача в суд поступила письмова заява про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання також не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи в порядку ст. 74 ч. 4 ЦПК України, захист своїх інтересів в суді доручили представляти представнику адвокатського об'єднання «Поляк Кирилюк і партнери» - Кирилюк Т.А., яка підтримавши доводив викладені в письмових запереченнях в інтересах своїх довірителей, в наданій суду письмовій заяві просила справу в судовому засіданні розглянути у відсутність її довірителей, в задоволенні вимог позивача відмовити виходячи з того, що строк виконання зобов'язання з погашення кредиту для поручителів, передбачений у договорах поруки від 17.03.2015 р. ще не настав, а тому позов був заявлений передчасно і не підлягає до задоволення з цих підстав. Крім того, вважали неправильно є розрахованою банком і сума заборгованості основного кредитора ФОП [PERSON], оскільки відповідно п. 1.1.1. договору кредиту погашення кредиту повинна здійснюватися до 17 числа кожного місяця, у розмірі 7529, 88 грн. щомісячно, починаючи з квітня 2015 року до березня 2017 року, а також і те, що на момент звернення до суду із позовом, строк для виконання зобов'язань сплив за період з квітня 2015 року по березень 2016 року, строк для сплати кредиту за квітень не сплив, однак відповідно до умов договору і розрахунку, за період з квітня 2016 року по березень 2017 року, строк погашення ще не настав та позивач до ФОП [PERSON] із будь-якими вимогами про дострокове повернення кредиту не звертався, а також відсутні докази направлення такої вимоги чи її отримання. Вважає сума заборгованості, яка зазначена у позові є не доведеною, розрахунок у цілому викликає сумнів у його правильності, а звернення до суду про стягнення боргу за період з квітня 2016 року по березень 2017 року (і відповідно нарахованих на цю суму штрафних санкцій) за відсутності вимоги про повне повернення кредиту, у встановленому порядку направленої позичальнику та поручителям, вважає передчасним, а тому у задоволенні позовних вимог просять відмовити у повному обсязі. Вивчивши та розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, заперечення, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності, в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного. Судом, належними доказами по справі встановлено, що 17.03.2015 року [PERSON] отримав відповідно до укладеного між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", який пізніше змінив назву на ПАТ "Укрсоцбанк" договору кредиту №925ВІ10150317001, кредит у розмірі 180717,00 грн., зі сплатою 18,00 % річних за користування кредитом на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошових коштів, що підтверджується договором кредиту (а.с.5-7). Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В забезпечення повернення кредиту за кредитним договором №925ВІ10150317001ПОР/1 від 17.03.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач [PERSON] виступив поручителем перед банком за виконання зобов'язань [PERSON], як солідарного боржника (а.с.10-12). В забезпечення повернення кредиту за кредитним договором №925ВІ10150317001ПОР/2 від 17.03.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач [PERSON] виступила поручителем перед банком за виконання зобов'язань [PERSON], як солідарного боржника (а.с.13-15). Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п.3.1.1 договорів №925ВІ10150317001ПОР/1 від 17.03.2015 р. та №925ВІ10150317001 від 17.03.2015 р., поручитель зобов'язаний після отримання листа кредитора про невиконання позичальником забезпеченого порукою зобов'язання за договором кредиту, виконати відповідне зобов'язання, а саме - забезпечити наявність відповідних грошових коштів на рахунках для списання. При цьому позивачем не вказано коли саме виник у поручителів обов'язок погасити кредитну заборгованість та прострочене виконання даного зобов'язання; будь - яких листів - претензій, чи повідомлень від ПАТ «Укрсоцбанк» про невиконання ФОП [PERSON] зобов'язань за кредитним договором із вимогою виконати відповідне зобов'язання на адресу поручителів не надходило, та про несвоєчасне погашення кредиту ФОП [PERSON] поручителям також не було відомо. В матеріалах справи відсутні докази про направлення таких листів - претензій із вимогою до поручителів, так само як і докази їх отримання рекомендованих листом останніми. Таким чином, строк виконання зобов'язання з погашення кредиту для поручителів, передбачений у договорах поруки від 17.03.2015 р. за період з квітня 2016 року по березень 2017 року ще не настав; крім наведеного і не вірною є зазначення суму заборгованості основного кредитора ФОП [PERSON], станом на 12.11.2015 року, що становить в загальній сумі - 213252,93 грн., і відповідно складається: із заборгованості за кредитом в розмірі 180717,00 грн.; заборгованості по відсоткам в розмірі 18686,05 грн.; заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 8927,51 грн.; заборгованості з пені за несвоєчасність повернення відсотків в розмірі 2752,22 грн.; інфляційні витрати за кредитом в розмірі 1635,94 грн.; інфляційні витрати за відсотками в розмірі 534,22 грн. (а.с.21), оскільки згідно п. 1.1.1. договору кредиту погашення кредиту повинно здійснюватися до 17 числа кожного місяця, у розмірі 7529,88 грн. щомісячно, починаючи з квітня 2015 року до березня 2017 року, тобто на момент звернення до суду із позовом, строк для виконання зобов'язань сплив тільки за період з квітня 2015 року по березень 2016 року, так як позов пред'явлено 05.04.2016 року, строк для сплати кредиту за квітень не сплив, а за період з квітня 2016 року по березень 2017 року, строк погашення не настав. У відповідності до п. 3.2.3., п. 3.2.3.3. договору, у разі несплати позичальником в терміни, встановлені цим договором більше однієї виплати по кредиту, яка перевищує 5 % загальної суми кредиту, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів, оплати комісії та можливих неустойок. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. У разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. Крім того частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином у випадку пред'явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти. Вимога про дострокове повернення позики та належних процентів може бути задоволена шляхом добровільного повернення позичальником заборгованості або її стягнення в судовому порядку за судовим рішенням. Відсутність такої вимоги не покладає на позичальника будь-яких зобов'язань щодо дострокового повернення будь-яких сум, які, на думку кредитора, підлягають сплаті, крім тих, які підлягають сплаті на час пред'явлення вимоги. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 6 липня 2016 року, по справі № 6-118цс16, про перегляд рішення за неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих норм матеріального права. Як встановлено судом, позивач до відповідача ФОП [PERSON] із будь-якими вимогами про дострокове повернення кредиту не звертався, у матеріалах справи відсутні відомості про направлення такої вимоги йому та поручителям, а також відсутні докази направлення такої вимоги чи її отримання, звернення позивача до суду про стягнення боргу за період з квітня 2016 року по березень 2017 року та нарахованих на цю суму штрафних санкцій, за відсутності вимоги про повне повернення кредиту, у встановленому порядку направленої позичальнику та поручителям, є передчасним. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4). Не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (ч. 5). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed