Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

08 грудня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явилася, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю та просила справу розглянути без її участі. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі суду не надав. Відповідно до ч.1 ст 124 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю, суд ухвалює заочне рішення на піставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що між сторонами 11 лютого 2009 року був укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Біленьківської селищної ради м. Краматорськ Донецької області, актовий запис № 4 (а.с.6). Від сумісного життя сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO](а.с.7). Сторони припинили шлюбні відносини з липня місяця 2013 року з причин різних поглядів на життя, нерозуміння одне одного, в зв"язку з чим між сторонами почали виникати сварки, були втрачені почуття любові та поваги одне до одного. Спору щодо виховання дитини та майнового спору сторони не мають. Відповідно до ст.ст.104,105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню у зв*язку з тим, що сторони не підтримують шлюбні відносини, позивач наполягає на розлученні та не згодна на примирення. Тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Але будучи належно повідомленим про зміст позовних вимог, відповідач взагалі не повідомив суд про свою позицію по справі, що на погляд суду свідчить про визнання позову. Крім того, враховуючи те, що при реєстрації шлюбу позивачка змінила своє дошлюбне прізвище з "[PERSON]" на "[PERSON]" і наполягає після розірвання шлюбу іменуватися прізвищем "[PERSON]", її клопотання слід задовольнити бо відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв"язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. При вирішенні позовних вимог в частині встановлення місця проживання дитини, суд враховує наступне. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Однак, дослідивши надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що позивач взагалі не обгрунтував вказані вимоги, бо не надав ні жодного доказу для з"ясування обставин, передбачених ст.ст.160,161 СК України, ні обгрунтування в позовній заяві підстав звернення з такими вимогами, більш того, навідь не надав доказів про місце проживання дитини та того у кого з батьків вона перебуває на утриманні. Натомість всупереч вказаним вимогам позивач зазначив, що спору про місце проживання дитини між сторонами не існує. Тому суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій настині задоволенню не підлягають як не обгрунтовані.

Outcome: partial