Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання правовстановлюючих документів дійсними та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог вказав, що [INFO] помер його дід та батько [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Царичанського районного управління юстиції Дніпропетровської області 16.01.2006 року), який на день смерті був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла його баба та мати [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав померлому на підставі Свідоцтва на право власності на будівлю від 30.07.1959 року, записане в реєстрову (кадастрову) книгу під №348; - земельна ділянка, площею 0,15 га, для обслуговування житлового будинку та госпспоруд, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП від 13.11.1997 року. За життя, 02 вересня 2004 року, [PERSON] склав заповіт, яким належні йому житловий будинок та земельну ділянку заповів [PERSON] Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за №1197. Після смерті [PERSON] він звернувся до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте постановою нотаріуса від 04 травня 2016 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки в правовстановлюючих документах на спадкове майно маються розбіжності в написанні по батькові спадкодавця та в зазначенні адреси спадкового майна, а саме: в Свідоцтві на право власності на будівлю помилково власник вказаний як " [PERSON] ", в Державному акті на право приватної власності на землю адреса спадкової земельної ділянки для обслуговування житлового будинку вказана: [ADDRESS] , проте житловий будинок відповідно до Свідоцтва про право власності на будівлю розташований за адресою: [ADDRESS] . Також, в заповіті помилково вказана і адреса спадкового житлового будинку, а саме: [ADDRESS] . Оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом він не має можливості отримати, а тому був вимушений звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.1216, 1218, 1223, 1225, 1233 ЦК України, прохає суд визнати Свідоцтво про право власності на будівлю, Державний аки на право приватної власності на землю, заповіт дійсними та визнати за ним право власності на вищевказане спадкове майно. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Тараненко П.П. в підготовче засідання не з`явилися, надіславши до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують повністю та прохають їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в підготовче засідання не з`явилися. До суду надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги визнають повністю. Суд, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нормами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку у підготовчому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. [INFO] помер дід позивача та батько відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Царичанського районного управління юстиції Дніпропетровської області 16.01.2006 року), який на день смерті був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла баба позивача та мати відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав померлому на підставі Свідоцтва на право власності на будівлю від 30.07.1959 року, записане в реєстрову (кадастрову) книгу під №348 (а.с.14-18); - земельна ділянка, площею 0,15 га, для обслуговування житлового будинку та госпспоруд, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП від 13.11.1997 року (а.с.19). За життя, 02 вересня 2004 року, [PERSON] склав заповіт, яким належні йому житловий будинок та земельну ділянку заповів позивачу. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за №1197. Після смерті [PERSON] позивач звернувся до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте постановою нотаріуса від 04 травня 2016 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки в правовстановлюючих документах на спадкове майно маються розбіжності в написанні по батькові спадкодавця та в зазначенні адреси спадкового майна, а саме: в Свідоцтві на право власності на будівлю помилково власник вказаний як " [PERSON] ", в Державному акті на право приватної власності на землю адреса спадкової земельної ділянки для обслуговування житлового будинку вказана: [ADDRESS] , проте житловий будинок відповідно до Свідоцтва про право власності на будівлю розташований за адресою: [ADDRESS] . Також, в заповіті помилково вказана і адреса спадкового житлового будинку, а саме: [ADDRESS] (а.с.13). Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Правовідносини, що виникли між сторонами справи врегульовані нормами діючого ЦК України, положеннями заповітів. Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Отже, відповідно до ст.202 та ст.1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а також особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З матеріалів справи вбачається, що заповіт [PERSON] від 02 вересня 2004 року виготовлено та посвідчено приватним нотаріусом Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Мазай І.П. зі слів померлого. Текст заповіту набраний за допомогою комп`ютера. Заповіт до підписання прочитаний вголос особисто заповідачем та підписано власноруч у присутності нотаріуса. Особу заповідача нотаріусом встановлено, його дієздатність перевірено. Отже, оцінивши надані та добуті докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що, при складанні спірного заповіту було дотримано всі вимоги діючого законодавства щодо змісту та форми правочину, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі, а тому маються законні підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в частинні визнання заповіту дійсним. Крім цього, в підготовчому засіданні встановлено, що розбіжності в зазначенні адреси розташування спадкового майна у Заповіті від 02 вересня 2004 року та Державному акті на право приватної власності на землю серії ДП від 13.11.1997 року є помилковими, оскільки рішенням виконавчого комітету Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області від 16.09.2015 року №132 було уточнено адресний номер на житловий будинок, збудований в [ADDRESS] (а.с.20). Також, в підготовчому засіданні встановлено, що правильним по батькові спадкодавця є саме " [PERSON] ", а тому в Свідоцтві на право власності на будівлю від 30.07.1959 року помилково вказано, що житловий будинок належить " [PERSON] ". Отже, враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання Свідотцва на право власності на будівлю від 30.07.1959 року та Державного акту на право приватної власності на землю серїі ДП від 13.11.1997 року дійсними є обгурнтованими та підлягають задоволенню. При цьому, згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , який спадщину прийняв, подавши до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Веллі Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідачами заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог. Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК визначено, що у разі … визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд … в рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач [PERSON] в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору, сплаченого при поданні позову, чи про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, не заявляв, тому судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved