Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] (далі також - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - відповідач), в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя: квартиру [ADDRESS], житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані в [ADDRESS], та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири, житлового будинку та земельної ділянки. Позов обґрунтовувався тим, що з 14.01.1985 року по 11.08.2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та придбали у власність спірне майно разом за спільні кошти. Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідач відмовляється поділити спільно придбане у шлюбі майно, позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві та просили позов задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову в частині поділу квартири [ADDRESS] в рівних долях не заперечували, щодо решти майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] заперечували та вказували, що останнє придбано відповідачем за її власні кошти, отримані після продажу автомобіля, у зв'язку з чим просили в цій частині вимог відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що з 14.04.1985 року по 11.08.2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 09.07.2015 року (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що за час шлюбу [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS], що стверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 11.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я., реєстр №9304 (а.с.24). З листа КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської міської ради №1016 від 17.12.2015 вбачається, що 09.12.2002 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON], про що зроблено відповідний запис №160 у реєстрі №12452 (а.с. 15). Згідно частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2 статті 60 СК України). Згідно частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За таких обставин, враховуючи, що сторонами за час шлюбу за спільні кошти було набуте майно, а саме: квартира [ADDRESS], що відповідачем у судовому засіданні не заперечувалось, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю сторін, та поділу майна шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цієї квартири підлягає до задоволення. Щодо позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю та поділу житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по [ADDRESS], суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до копій договорів купівлі-продажу від 04.02.2012 року, посвідчених приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Білецькою Н.С. та зареєстрованих в реєстрі за №54 та №52 вбачається, що [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок по [ADDRESS], загальною площею 95,0 кв м. та земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер [NUMBER], на якій розташований вказаний житловий будинок (а.с.9-12). Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правочин, який підлягає державній реєстрації, вважається вчиненим лише з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України). Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Стаття 657 ЦК України передбачає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до п. 3.1 договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.02.2012 року та п. 5 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.02.2012 року, вказані договори підлягають державній реєстрації (а.с. 10,12). Натомість, право власності на спірний житловий будинок в БТІ та земельної ділянки в Держкомземі не зареєстровано за сторонами у справі. Як вбачається з листа КП "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради №367 від 19.07.2017 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №59170685 від 16.05.2016, право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.41-42, 108). Крім того, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №59169910 від 16.05.2016 відомості про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] відсутні (а.с.40). Враховуючи встановлені обставини щодо відсутності за сторонами державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS], суд дійшов висновку, що сторони на дане майно право власності не набули, а тому останнє не може бути предметом поділу. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки в с.Карвинівка Житомирської області в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності на вказане спірне майно не було зареєстровано у встановленому порядку. При цьому, відмова у задоволенні даного позову про поділ спірної частини майна з підстав відсутності реєстрації права власності на нерухоме майно, не перешкоджає позивачу захистити свої порушені права у іншій спосіб, встановлений законом. Відповідно до ч. 3 ст. 182 ЦК України відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 56 грн. 75 коп., виходячи з розрахунку: 639,92 грн (сплачений судовий збір) х 5648,50 грн (оціночна вартість 1/2 частки спірної квартири) / 63 691,51 грн (ціна позову).

Outcome: partial