Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що з 6.06.2012 року позивачка працювала на посаді консьєржа під'їзду ТОВ „Ковальська-Житлосервіс". Трудовий договір був укладений до 13.11.2013 року і мав переукладатись кожних чотири місяці. Начальник ЖЕД-9 Жарський К.С. влітку 2013 року в усній формі змушував її написати заяву про переведення на посаду прибиральниці з 4-годинним робочим днем і запевняв, що вона продовжуватиме працювати на посаді консьєржа з добовим чергуванням. Однак позивачка відмовилась писати таку заяву і 11.08.2013 року коли вона вийшли згідно графіку чергувань на роботу начальник ЖЕД-9 повідомив її в усній формі про звільнення, а на її місці вже працювала інша особа. Копію наказу про звільнення вона не отримувала, безпосередньо про факт звільнення її ніхто не попереджував, а при звільненні відповідач не виплатив їй заборгованість по заробітній платі в порядку ст.116 КЗпП України. Заяву про звільнення з вказаної посади вона дійсно писала, однак не бажала звільнятись, а тільки хотіла поставити до відома керівництво відповідача про негативне ставлення до неї начальника ЖЕД-9 Жарського К.С. За таких обставин наказ про її звільнення був для позивачки несподіванкою. Тому просять поновити її на посаді консьєржа під'їзду ТОВ „Ковальська-Житлосервіс", стягнути з відповідача на користь позивачки середню зарплату за час вимушеного прогулу з 11.08.2013 року по день винесення рішення та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., яка полягає у моральних переживаннях в зв'язку з незаконними діями начальника ЖЕД-9 Жарського К.С. щодо змушення виконувати роботу, не передбачену її посадовою інструкцією, а також зневажливим ставленням до неї. Представник відповідача ТОВ „Ковальська-Житлосервіс" [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що позивачка [PERSON] була звільнена з посади консьєржа за власним бажання, про що вона повідомила особисто у своїй заяві, тобто звільнення відбулось за ініціативи працівника. Причиною звільнення вона повідомила неадекватне відношення до неї начальника ЖЕД-9 Жарського К.С. В свою чергу слід зазначити, коли в кінці березня 2013 року випала велика кількість снігу і в м. Києві було запроваджено надзвичайний стан в зв'язку зі сніговими заметами вулиць міста, керівництво відповідача вирішило для розчистки доріг на прибудинкових територіях залучити весь склад товариства. Однак позивачка відмовилась працювати по очищенню території від снігових заносів, при цьому дисциплінарних стягнень до неї не застосовувалось. Посилання [PERSON] на прискіпливе ставлення до неї з боку начальника ЖЕД-9 Жарського К.С. при проведенні перевірок не встановлено, він же в свою чергу вимагав та контролював виконання своїх функціональних обов'язків з боку позивачки та інших розпоряджень керівництва відповідача. Крім того, з позивачкою був укладений строковий трудовий договір, термін дії якого закінчувався 31.10.2013 року, тобто на день розгляду справи вказаний термін закінчився, а новий договір не укладався, тому позивачка не може бути поновлена на вказаній посаді. Крім того, 9.08.2013 року при повідомленні [PERSON] про її звільнення та врученні копії наказу про звільнення, позивачка, отримавши його, відмовилась розписуватись за його вручення. При цьому вона була повідомлена начальником ЖЕД-9 про отримання грошових коштів при звільненні в бухгалтерії відповідача, однак [PERSON] не прийшла, повідомивши працівників бухгалтерії по телефону, які не раз дзвонили їй, що вона буде подавати позов до суду з приводу поновлення на роботі і стягне не такі нараховані грошові кошти, а і матеріальну шкоду. Отримавши таку відповідь та у відсутність позивачки, нараховані їй кошти при звільненні були депоновані. За таких обставин просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 3-я особа [PERSON] в судові засідання не з'явився, але у направленому клопотанні до суду просив розглянути справу у його відсутність у зв'язку із зайнятістю (а.с.71). Представник 3-ї особи [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити вимоги позову, підтримавши свої ж пояснення у судовому засіданні в якості представника відповідача. Заслухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Як встановлено у судовому засіданні, наказом №66-К від 5.06.2012 року позивачка [PERSON] була прийнята тимчасово на посаду консьєржа ЖЕД-9 ТОВ „Ковальська-Житлосервіс", про що свідчить запис у ксерокопії її трудової книжки (а.с.53). Як передбачає ч.1, ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У відповідності до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. 1.08.2012 року [PERSON] та ТОВ „Ковальська-Житлосервіс" уклали строковий трудовий договір №256/9, за п.1.5 та 1.6 яких позивачка приймалась на посаду консьєржа на строк 4 місяців. Тобто дія строкового трудового договору була в межах з 1.08.2012 року до 31.10.2012 року. В подальшому такі трудові договори укладались кожних чотири місяці і останній був укладений на термін дії з 1.08.2013 року до 31.10.2013 року, що підтвердили сторони у судовому засіданні. Як встановлено в суді і не заперечувалось сторонами по справі, в кінці березня 2013 року випала велика кількість снігу і в м. Києві було запроваджено надзвичайний стан в зв'язку зі сніговими заметами вулиць міста, керівництво відповідача вирішило для розчистки доріг на прибудинкових територіях залучити весь склад товариства, однак позивачка відмовилась працювати по очищенню території від снігових заносів, при цьому дисциплінарних стягнень до неї не застосовувалось. За змістом п.1, ст.39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. 19.07.2013 року [PERSON] звернулась з заявою до генерального директора ТОВ „Ковальська-Житлосервіс" [PERSON] про її звільнення з займаної посади в зв'язку з неадекватним відношенням до підлеглих начальника ЖЕД-9 Жарського К.С. (а.с.56). Оцінюючи зміст даної заяви, суд приходить до висновку, що в даному документі позивачка виклала своє особисте волевиявлення на звільнення, тобто була його ініціатором. При цьому вона не зазначила підстав у вигляді порушення посадовими особами відповідача законодавства про працю або умов трудового договору. Заява містить в собі резолюцію начальника ЖЕД-9 про обов'язкове відпрацювання працівником 2-х тижневого робочого часу. Наказом №113-К від 9.08.2013 року [PERSON] була звільнена з посади консьєржа ЖЕД-9 за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (а.с.3). 11.08.2013 року о 8-00 годин позивачці було вручено копію даного наказу про звільнення, але отримавши його, вона відмовилась від його підписання, що підтверджується актом комісії відповідача (а.с.57). Ствердження позивачки та її представника про те, що [PERSON] не бажала звільнятись з роботи, а тільки хотіла повідомити генерального директора ТОВ „Ковальська-Житлосервіс" [PERSON] про негативне та прискіпливе відношення до неї начальника ЖЕД-9 Жарського К.С., суд не може покласти в основу рішення, поскільки вони спростовуються змістом її заяви про звільнення, описаної вище, а також змістом листа 3-ї особи [PERSON] №389 від 14.08.2013 року, в якому зазначено, що вимоги начальника ЖЕД-9 щодо прибирання снігу в період оголошення надзвичайного стану в м. Києві в зв'язку з інтенсивним снігопадом цілком законні (а.с.118). Таким чином, суд приходить до висновку, що поскільки позивачка особисто звернулась з заявою до відповідача про її звільнення, в якій виявила з цього приводу своє власне бажання, на підставі якої було видано наказ про звільнення, тому підстав для задоволення позову в частині поновлення позивачки на роботі у суду немає. Суд також не може взяти до уваги позицію позивачки про те, що вона не отримувала копії наказу про звільнення, а також відповідач не попередив її заздалегідь про таке звільнення, так як вона спростовується змістом акту від 11.08.2013 року (а.с.57), описаного вище, копією вказаного наказу (а.с.3), який саме позивачка надала при зверненні з позовом до суду, а також відсутністю норми права, яка б зобов'язувала працедавця повідомляти заздалегідь працівника про звільнення за власним бажанням останнього. У відповідності до п.2, ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або в різниці заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" зі змінами та доповненнями у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348). Як вбачається з відомості про виплату грошей №КЖ-0000042 за серпень 2013 року (а.с.72) позивачці було нараховано 1289,09 грн. при звільненні, однак вона не з'явилась для їх отримання і вони були депоновані (а.с.73). За змістом довідки управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 21.11.2013 року, складеної за скаргою [PERSON], невиплачена сума нарахована вірно, зі слів адміністрації товариства працівники бухгалтерії неодноразово дзвонили позивачці з проханням прийти та отримати заробітну плату, однак в зв'язку з її неявкою грошові кошти було депоновано (а.с.105-110). Вказані дії підтверджуються роздруківкою ТОВ „Телесистеми України" міського абонента 044-5696793, з якого було здійснено дзвінки до абонента 2502523 (а.с.118). При цьому позивачка не заперечувала, що останній номер абоненту - це її домашній номер телефону. Ствердження позивачки про те, що вона не отримала грошові кошти при звільненні з вини відповідача, суд також не може покласти в основу рішення, поскільки вони спростовуються описаними вище доказами про те, що її працівники бухгалтерії повідомляли про отримання коштів, копією наказу про звільнення, де зазначено про здійснення з нею розрахунку при звільненні і за який період. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] не отримала кошти при звільненні в розмірі 1289,09 грн. не з вини відповідача і не позбавлена права звернутись до останнього за їх отриманням. Поскільки суд відмовляє у задоволенні позову про поновлення на роботі, тому і не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Так як суд відмовляє у задоволенні зазначених вище вимог позову, тому вимога позивачки про стягнення 50 000 грн. моральної шкоди також не підлягає задоволенню, яка і не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні. Згідно ст.88 ЦПК України поскільки суд відмовив позивачці у задоволенні позову в повному обсязі, тому судовий збір, від якого була звільнена позивачка при зверненні до суду, відноситься за рахунок держави.

Outcome: dismissed