Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банка «Надра» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державного нотаріуса Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним. Вказала, що 25 червня 2008 року, між нею та відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», в особі начальника відділення № 26 Вінницьке РУ, Ткач Г.М., було укладено кредитний Договір № 25/06/2008/840/-К/16/26, від 25 червня 2008 року. Зазначений Договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. На час укладання кредитного Договору нею, Банку була достовірно надана інформація про її фінансово-майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів була надана довідка про отримання доходу у національній валюті України за шість місяців, що передували місяцю отримання кредиту. Відповідно до п.1.1 кредитного договору Банк зобов'язався надати; їй грошові кошти в сумі 15 300 доларів США. Надання кредиту відбувалось відповідно до п.3.1 Договору, шляхом видачі готівки через касу банку. Терміном погашення до « 25» червня 2013 року, в іноземній валюті в сумі 15 300 доларів США 00 центів, вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 203834 (Двісті три тисячі вісімсот тридцять чотири) гривні 40 копійок за курсом Національного банку України на день укладення договору. Відповідно до п. 1.3.1. Договору, Позичальник зобов'язується сплатити відсотки за користування кредитом на підставі відсоткової ставки у розмірі 15,99 % річних. Відповідно до п.1.3.2. Договору, плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно, протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за Кредитом, зазначеним у п.1.1. цього Договору. Відповідно до п. 1.3.3. комісія за розрахунки за цим Договором складає 3,8% від суми кредиту і сплачується одноразово на дату видачі кредитних коштів. У забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним Договором, відповідно до умов вказаного договору, п.2.1. між нею та Банком, був укладений договір іпотеки від 05 червня 2008 року. Відповідно до цього договору, позивач передала Банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS], загальною площею 48 кв.м., яка на даний час використовується її родиною. Таким чином, враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Крім того, на день укладання кредитного Договору № 25/06/2008/840/-К/116/26 від 25 червня 2008 року іноземний курс валюти відповідно до курсу НБУ, становив 100 1150 = 484 гривні 97 копійок, та на сьогоднішній день даний курс становить 100 доларів США = 1095 гривень 46 копійок. Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним Договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку їй необхідно сплачувати, в зв'язку із чим значно погіршився її фінансовий стан. Отже, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно - правових відносин, такі умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду Позичальника, споживача кредитних послуг. Але вважає, що її помилка є результатом навмисних дій іншого учасника правочину, тобто введення в оману з боку банку, який зумовив спотворене формування її волі, що теж тягне за собою визнання правочину недійсним. Вона отримала від банку суму 15 300 доларів США, - еквівалентну 74 200 гривень 41 копійку. На даний час вказана сума повинна становити 167 605 гривень 38 копійок. Так, нею сплачено на даний час 13 520, 48 доларів США. Коли позивач звернулась до ВАТ КБ «Надра», то їй було повідомлено, що вона заборгувала банку на сьогоднішній день 22 694, 76 доларів США. Вважає несправедливістю умови кредитного Договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону Банк покладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на Позичальника за кредитним Договором та споживача кредитних послуг. Таким чином, використання Банком долару США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний Договір пункт, що значно погіршує становища позичальника. Таким чином, кредитний договір має бути в цілому на вимогу споживача визнаним недійсним. Представник відповідача ПАТ «КБ Надра» Кошельник І.В. заявлені позовні вимоги не визнала та суду пояснив, що договір укладено у відповідності до чинного законодавства. У договорі передбачені усі істотні умови, є графік платежів, платіж є незмінним, є довідка про загальну вартість кредиту, позивач прийняла пропозицію. Представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими. Просить відмовити у задоволенні позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Ямпільської державної нотаріальної контори в судове засідання не з»явилась, про день та час слухання була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи присутнє письмове поштове повідомлення про вручення судової повістки. Заперечень суду не надала, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи у її відсутність не надала. Із досліджених судом письмових доказів - 25 червня 2008 року, між позивачем та відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», в особі начальника відділення № 26 Вінницьке РУ, Ткач Г.М., було укладено кредитний Договір № 25/06/2008/840/-К/16/26, від 25 червня 2008 року. Зазначений Договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Відповідно до п.1.1 кредитного договору Банк зобов'язався надати позивачу грошові кошти в сумі 15 300 доларів США. Надання кредиту відбувалось відповідно до п.3.1 Договору, шляхом видачі готівки через касу банку. Терміном погашення до « 25» червня 2013 року, в іноземній валюті в сумі 15 300 доларів США 00 центів, вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 203834 (Двісті три тисячі вісімсот тридцять чотири) гривні 40 копійок за курсом Національного банку України на день укладення договору. У забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним Договором, відповідно до умов вказаного договору, п.2.1. між позивачем та Банком, був укладений договір іпотеки від 05 червня 2008 року. Відповідно до цього договору, позивач передала Банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS], загальною площею 48 кв.м.. Сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів, виклик свідків чи призначення судових експертиз, а тому суд розглянув справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України. Оцінюючи усі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності та враховуючи, що відповідно до ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Таким чином, позивач [PERSON], укладаючи спірний договір знала про обставини, на які вона посилається в своїй позовній заяві як на підставу визнання договору недійсним. Як встановлено із досліджених матеріалів справи позивач після укладення кредитного договору здійснювала погашення боргу, тобто, погодилася із укладеними умовами договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з кредитного договору п. 1.1. позивачу надано грошові кошти у сумі 15300 доларів СІЛА. Зазначений договір підписаний особисто [PERSON] Отримання коштів у іноземній валюті підтверджує і сама позивачка. Посилання [PERSON] на те, що єдиним засобом платежу є гривня являються безпідставними та такими, що порушують умови чинного законодавства та кредитного договору, оскільки вимогами ЦК України встановлений обов'язок позичальника повернути грошові кошти у сумі та валюті, якій позивач їх отримала. При отриманні кредиту позивач знала, що курс іноземної валюти може коливатись, але керувалась лише тією обставиною, що процентна ставка по кредитному договору у іноземній валюті значно менша ніж процентна ставка за кредитним договором у національній валюті. Згідно чинного законодавством стабільний курс долара США до національної валюти - гривні, не передбачений. Відповідно до ст. 36 Закону України "Про Національний банк України", офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", валютні курси встановлюється Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України N 496 від 12 листопада 2003 року визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про коригування іноземних валют станом на останню дату. Крім того, позивачу видано кредит у доларах США, а не в еквівалентні у гривні. Тому, посилання [PERSON] на те, що існує істотна зміна становища у зв'язку із тим, що сума боргу значно збільшилась, є необґрунтованими та недоведеними. оскільки сума боргу не зросла. До того ж, позивачем особисто підписано анкету - заяву на отримання кредиту в якій [PERSON] самостійно обрала валюту кредиту, процентну ставку, строк користування, прописано, що остання ознайомлена із основними умовами кредитування, до яких входить і повідомлення позивача про валютний ризик під час виконання зобов'язань. Тому, позивач під час підписання кредитного договору була повідомлена, що валютні ризики під час виконання зобов'язання за договором несе саме вона. Таким чином, при укладенні кредитного договору в Іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, позичальник повинна була усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинна була передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не с достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Що ж стосується посилання позивачки у позові на індивідуальну ліцензію та згідно п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютою 20П року № 3024-УІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд виходить з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України Індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-УІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Тому, у зв'язку з наведеним надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Що стосується наведених у позові обставин, що банк ввів в оману [PERSON] суд вважає недоведеними та необґрунтованими з наступних міркувань. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона мас істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. І сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, враховуючи той факт, що позивача ніхто не спонукав брати кредит в Іноземній валюті (доларах США), це було зроблено за її особистим бажанням, оскільки була можливість отримати кредит в гривні, однак з більшою відсотковою ставкою, у зв'язку із чим позивач отримала кредит в іноземній валюті. Крім того, банк при видачі коштів [PERSON] діяв згідно норм чинного законодавства. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed