Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

[PERSON] вказує в заяві, що рішенням Березнівського районного суду від 14 березня 2013 року його було поновлено на посаді старшого майстра Бистрицького лісництва державного підприємства "Соснівське лісове господарство". Через відсутність у рішенні вказівки на негайне його виконання в частині поновлення на посаді та послідуюче оскарження рішення відповідачем його фактично було поновлено на роботі лише 6 червня 2013 року після залишення судом апеляційної інстанції вказаного рішення в силі. Як наслідок за 60 днів з 14 березня 2013 року по 6 червня 2013 року з вини відповідача йому не було виплачено заробітну плату, яку розраховує за цей період з середньоденного заробітку в розмірі 135 гривень 37 копійка в сумі 8 122 гривні 20 копійок. Вказує, що втративши роботу позбувся можливостей лікувати доньку, забезпечувати сім'ю матеріально, тому невиконання рішення суду призвело до моральних страждань, які відповідно до вимог ст. 23 ЦК України оцінює в розмірі 2 000 гривень. Просить зазначені суми стягнути з відповідача на його користь. В судовому засіданні з наведених підстав [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги. Позивач вважає, що адміністрацією відповідача його безпідставно не було допущено до роботи з мотивів оскарження рішення суду першої інстанції. Як наслідок він втратив можливість працювати і отримувати заробітну плату в період з 14 березня 2013 року по 6 червня 2013 року. Адже згідно з п. 2 та п. 4 ст. 367 ЦПК України обов'язковим є негайне виконання судового рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Та обставина, що в рішенні суду була відсутня подібна вказівка, не може позбавляти його такого права. Таким чином, вказаний період тривалістю 60 днів є вимушеним прогулом, за цей час йому належить середній заробіток в розмірі 8 122,2 гривні з розрахунку середньоденної заробітної плати на момент звільнення з роботи - 135,37 грн. та спричинена моральна шкода - 2000 гивень. Просить задовольнити його позовні вимоги. Представник відповідача Філімонов Ю.М. не визнав заявлених вимог з тих підстав, що позивач пропустив строк звернення до суду. На його думку, у відповідності з ч.1 ст. 233 КЗпП України позивач мав звернутися до суду з цим позовом протягом 3 місяців з дня коли йому було відмовлено в трудовлаштування згідно рішення суду. При цьому, попередньо звернутися до суду за внесенням виправлень в рішення суду щодо його негайного виконання. Крім цього, вважає вимоги позивача по суті також безпідставими. Адже рішенням суду відповідача не було зобов'язано поновити [PERSON] на роботі з дня постановлення рішення суду, не приймалося також рішення про стягнення з ДП "Соснівське лісове господарство" на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць. Що стосується моральної шкоди, [PERSON] не довів, що вона йому спричинена з вини відповідача. Крім цього, з наведених ним підстав судом при поновленні його на роботі вже стягнуто на його користь моральну шкоду в розмірі 1 000 гривень. Просить в повному обсязі відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог. В ході розгляду справи представником відповідача Філімоновим Ю.М. також заперечено правильність розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Він вказав, що позивачем невірно вирахувана кількість днів прогулу, в дійсності тривалість вимушеного порогулу становить не 60, а 55 днів. Позивач з цим погодився і зменшив розмір вимог в цій частині до 7 445 гривень 35 копійок. Вислухавши позивача [PERSON] та представників сторін, суд знаходить позов таким, що підлягає до часткового задоволенння. З пояснень сторін та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позивачем [PERSON] безспірно доведений той факт, що після прийняття судом 14 березня 2013 року рішення про поновлення його на роботі адміністрацією ДП "Соснівське лісове господарство" без законних підстав позивача не було допущено до роботи. Приступив [PERSON] до роботи лише з 6 червня 2013 року, тобто після прийняття апеляційним судом Рівненської області ухвали від 16 травня 2013 року, якою рішення про поновлення на роботі [PERSON] залишено без змін (а. с. 4-8). Слід зазначити, що ухвала апеляційного суду Рівненської області набула законної сили з моменту її проголошення, тобто з 16 травня 2013 року. Тоді як наказом відповідача № 86-к від 06.06 2013 року [PERSON] поновлений на попередній посаді саме з 06.06.2013 року. Це свідчить про небажання відповідача виконувати рішення суду від 14 березня 2013 року в частині поновлення [PERSON] на роботі під приводом його оскарження до суду апеляційної інстанції та що в рішенні відсутня вказівка на його негайне виконання. У відповідності з ч.5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Таким чином, зважаючи на вимоги закону [PERSON] мав бути допущеним до роботи і працювати на попередній посаді з 15 березня 2013 року. Враховуючи те, що у відповідності з законодавством рішення суду в частині поновлення працівника на роботі підлягає обов'язковому негайному виконанню, дії адміністрації відповідача по недопущенню його до роботи після 14 березня 2014 року слід визнати вимушеним прогулом. Право громадянина на працю та можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, є одним з найважливіших конституційних прав особи, що закріплене в ст. 43 Конституції України. А згідно зі ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Та обставина, що в рішенні суду від 14 березня 2014 року відсутня вказівка щодо його негайного виконання, на думку суду, це не позбавляє позивача [PERSON] права на отримання середнього заробітку за період коли він не працював - з 15 березня 2013 року по 15 травня 2013 року та з 16 травня 2013 року по 5 червня 2013 року включно, оскільки це прямо передбачено трудовим законодавством, при тому що [PERSON] після поновленння його на роботі звернувся до відповідача з рішенням суду з приводу поновлення його на попередній посаді. Отже, не працював він в цей період з вини відповідача. Сторони в судовому засіданні погодили конкретний розмір середнього заробітку за період вимушеного прогулу. Представик відповідача Філімонов Ю.М. не заперечив його розміру. Він становить за 55 днів прогулу 7 445 гривень 35 копійок (135,37 грн. х 55 днів). Проте відповідач не визнає за позивачем [PERSON] права на його отримання. Тоді як на підставі досліджених в судовому засіданні доказів таку його позицію суд визнає необгрунтованою та такою що суперечить трудовому законордавству і стягує на користь позивача [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з вини відповідача за період з 15 березня 2013 року по 6 червня 2013 року в розмірі 7 445 гривень 35 копійок, вважаючи його розрахунок з середньоденного заробітку на час звільнення з роботи в розмірі 135,37 грн. правомірним. Не заслуговують на увагу посилання представника відповідача Філімонова Ю.М. про пропуск позивачем строку звернення до суду, встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України, адже стосується ця норма трудових спорів не пов'язаних зі стягненнями заробітної плати. Тоді як ч.2 ст. 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. А рішенням Конституційного Суду України № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 від 15 жовтня 2013 року за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. В частині ж вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача суд рахує позов [PERSON] необгрунтовним. Зазначаючи підстави для покладення на ДП "Сосонівське лісове господарство" відповідальності в цій частині, [PERSON] покликається на обставини, які вже були враховані судом першої інстанції в рішенні від 14 березня 2013 року та з якими погодився апеляційний суд Рівненської області. Нових обставин відповідно до вимог ст. 23 ЦК України [PERSON] в судовому засіданні не навів. Отже, його доводи про спричинення йому моральної шкоди невиплатою середнього заробітку за вказаний період не відповідають дійсності. В цій частині позову суд відмовляє [PERSON] в задоволенні його вимог. В частині майнових вимог [PERSON], що задоволені судом, слід покласти на відповідача судові витрати в розмірі встановленому законодавством - п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" - 243 гривні 60 копійок.

Outcome: partial