Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до Бахмацького районного суду Чернігівської області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору публічне акціонерне товариство "Завод залізобетонних конструкцій №1" про визнання права власності на товар, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 14.09.2013 року він придбав у відповідача залізобетонні вироби, зокрема ФБС 12-4-3т (5 шт.); ФБС 12-4-6т (4 шт.); ФБС 12-5-3т (36 шт.); ФБС 12-5-6т (16 шт.); ФБС 12-6-3т (2 шт.); ФБС 12-6-6т (25 шт.); ФБС 24-3-6т (2 шт.); ФБС 24-4-6т (10 шт.); ФБС 24-5-6т (22 шт.); ФБС 24-6-6т (32 шт.); ФБС 9-4-3т (2 шт.); ФБС 9-4-6т (4 шт.); ФБС 9-5-6т (28 шт.); ФБС 9-6-6т (39 шт.); 2ПБ 10-1п (5 шт.); 2ПБ 13-1п (24 шт.); 2ПБ 16-2п (8 шт.); 2ПБ 17-2п (5 шт.); 2ПБ 19-3п (26 шт.); 3ПБ 13-37п (24 шт.); 3ПП 21-71 (1 шт.); 3ПП 27-71 (2 шт.); 5ПБ 18-27п (4 шт.); 5ПБ 21-27п (8 шт.); 5ПБ 25-37п (4 шт.); 5ПБ 30-37п (2 шт.); всього 340 одиниць товару; вказаний товар відповідач [PERSON] в свою чергу придбала у ПАТ "Завод залізобетонних конструкцій № 1" згідно з рахунком-фактурою № 4854 від 28.01.2008 року, оплативши його вартість згідно з квитанцією № 115 від 29.01.2008 року; відповідно до п.2.4 вищевказаного договору, укладеного між сторонами, право власності на вказаний товар переходить від продавця до покупця з дати підписання даного договору; згідно з Додатковою угодою №1 до договору купівлі-продажу залізобетонних виробів від 14.09.2013 року, покупець зобов»язується самостійно забрати товар (залізобетонні вироби) у ПАТ "Завод залізобетонних конструкцій №1", а продавець зобов»язується всіляко сприяти покупцю в отриманні товару у виробника; проте до цього часу позивач не отримав товар, який він придбав у відповідача, оскільки ПАТ "Завод залізобетонних конструкцій №1" не реагує на його телефонні дзвінки та листи, а відповідач [PERSON] не сприяє позивачу в отриманні вищевказаного товару, тому [PERSON] на підставі ст.ст. 317, 318, 321 ЦК України, просить визнати за ним право власності на вищевказані залізобетонні вироби. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги, просив їх задовольнити з вищевикладених підстав та додатково пояснив, що виробник товару, який він придбав у [PERSON] не визнає його права власності на залізобетонні вироби і не повертає йому кошти, при цьому запевнив, що вважає [PERSON] належним відповідачем у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні 23.11.2016 року пояснила, що вимоги [PERSON] не можуть бути задоволені, просила відмовити в позові у зв»язку з безпідставністю вимог та пропуском позивачем строку звернення до суду і, відповідно до положень ст.85 ЦПК України, просила стягнути з [PERSON] добові водію, який доставив її в судове засідання та витрати на пальне. Заслухавши позивача та представника третьої особи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. Згідно з рахунком фактурою № 4854 від 28.01.2008 року відповідач [PERSON] є замовником продукції ВАТ «Завод ЗБК №1», зокрема, ФБС 12-4-3т (5 шт.); ФБС 12-4-6т (4 шт.); ФБС 12-5-3т (36 шт.); ФБС 12-5-6т (16 шт.); ФБС 12-6-3т (2 шт.); ФБС 12-6-6т (25 шт.); ФБС 24-3-6т (2 шт.); ФБС 24-4-6т (10 шт.); ФБС 24-5-6т (22 шт.); ФБС 24-6-6т (32 шт.); ФБС 9-4-3т (2 шт.); ФБС 9-4-6т (4 шт.); ФБС 9-5-6т (28 шт.); ФБС 9-6-6т (39 шт.); 2ПБ 10-1п (5 шт.); 2ПБ 13-1п (24 шт.); 2ПБ 16-2п (8 шт.); 2ПБ 17-2п (5 шт.); 2ПБ 19-3п (26 шт.); 3ПБ 13-37п (24 шт.); 3ПП 21-71 (1 шт.); 3ПП 27-71 (2 шт.); 5ПБ 18-27п (4 шт.); 5ПБ 21-27п (8 шт.); 5ПБ 25-37п (4 шт.); 5ПБ 30-37п (2 шт.) на загальну суму 52 572.94 грн. (а.с.15,16). Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордеру № 115 від 29.01.2008 року, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, ВАТ «Завод ЗБК №1» від [PERSON] в рахунок оплати за залізобетонні вироби за рахунком від 28.01.2008 року № 4854 прийнято 52572.94 грн. (а.с.16). Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 15.09.2010 року було скасовано рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 16.07.2010 року у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій №1» про захист прав споживачів та відмовлено в позові (а.с.46-51). Згідно з договором купівлі-продажу від 14.09.2013 року, укладеного в м.Бахмачі, позивач [PERSON] придбав у відповідача [PERSON] залізобетонні вироби: ФБС 12-4-3т (5 шт.); ФБС 12-4-6т (4 шт.); ФБС 12-5-3т (36 шт.); ФБС 12-5-6т (16 шт.); ФБС 12-6-3т (2 шт.); ФБС 12-6-6т (25 шт.); ФБС 24-3-6т (2 шт.); ФБС 24-4-6т (10 шт.); ФБС 24-5-6т (22 шт.); ФБС 24-6-6т (32 шт.); ФБС 9-4-3т (2 шт.); ФБС 9-4-6т (4 шт.); ФБС 9-5-6т (28 шт.); ФБС 9-6-6т (39 шт.); 2ПБ 10-1п (5 шт.); 2ПБ 13-1п (24 шт.); 2ПБ 16-2п (8 шт.); 2ПБ 17-2п (5 шт.); 2ПБ 19-3п (26 шт.); 3ПБ 13-37п (24 шт.); 3ПП 21-71 (1 шт.); 3ПП 27-71 (2 шт.); 5ПБ 18-27п (4 шт.); 5ПБ 21-27п (8 шт.); 5ПБ 25-37п (4 шт.); 5ПБ 30-37п (2 шт.); всього 340 одиниць товару загальною вартістю 55000.00 грн. (а.с.4, 14, 101). Відповідно до положень п.2.4 вищевказаного договору, укладеного між сторонами, право власності на вказаний товар переходить від продавця до покупця з дати підписання даного договору (а.с.4, 101). Як вбачається з п.2.1 договору від 14.09.2013 року, місцем його виконання є м.Бахмач Чернігівської області (а.с.4, 101). Відповідно до п.1, п.2 Додаткової угоди №1 до договору купівлі-продажу залізобетонних виробів від 14.09.2013 року, яка є невід»ємною частиною вказаного договору, покупець зобов»язується самостійно забрати товар (залізобетонні вироби) у виробника: ПАТ "Завод залізобетонних конструкцій №1", а продавець зобов»язується всіляко сприяти покупцю в отриманні товару у виробника (а.с.14). 09.09.2016 року позивачем на адресу ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій №1» була направлена вимога про видачу вищевказаних залізобетонних виробів (а.с.13). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тобто набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, за вказаною нормою права, вимога про визнання права власності може бути предявлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в ухвалі від 18.02.2015 року у справі № 6-244цс14. Як встановлено судом, право власності на залізобетонні вироби: ФБС 12-4-3т (5 шт.); ФБС 12-4-6т (4 шт.); ФБС 12-5-3т (36 шт.); ФБС 12-5-6т (16 шт.); ФБС 12-6-3т (2 шт.); ФБС 12-6-6т (25 шт.); ФБС 24-3-6т (2 шт.); ФБС 24-4-6т (10 шт.); ФБС 24-5-6т (22 шт.); ФБС 24-6-6т (32 шт.); ФБС 9-4-3т (2 шт.); ФБС 9-4-6т (4 шт.); ФБС 9-5-6т (28 шт.); ФБС 9-6-6т (39 шт.); 2ПБ 10-1п (5 шт.); 2ПБ 13-1п (24 шт.); 2ПБ 16-2п (8 шт.); 2ПБ 17-2п (5 шт.); 2ПБ 19-3п (26 шт.); 3ПБ 13-37п (24 шт.); 3ПП 21-71 (1 шт.); 3ПП 27-71 (2 шт.); 5ПБ 18-27п (4 шт.); 5ПБ 21-27п (8 шт.); 5ПБ 25-37п (4 шт.); 5ПБ 30-37п (2 шт.) виникло у позивача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2013 року, укладеного з відповідачем [PERSON] і вказана особа не ставить під сумнів вищевказане право позивача. Згідно зі ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України. За змістом ст. 33 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Якщо суд вважає, що відповідач визначений неправильно, суд може інформувати позивача про можливість заміни, але якщо позивач відповідного клопотання не подає, суд повинен розглядати справу далі і відмовляти у позові. За правилами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до змісту ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд неодноразово з»ясовував у позивача чи вважає він [PERSON] належним відповідачем, та чи не бажає заявити клопотання про заміну неналежного відповідача, оскільки згідно з ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, роз»яснював позивачу наслідки вчинення та невчинення процесуальних дій, проте позивач в категоричній формі висловив свою позицію щодо того, що відповідачем у даному позові має бути саме [PERSON], а у вирішенні питання про залучення до справи в якості третьої особи ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій №1» поклався на розсуд суду. З огляду на те, що позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів, а відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпоряджання таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов, поданий до [PERSON] безпідставно, в судовому засіданні [PERSON] не доведено факту перешкод з боку відповідача у користуванні позивачем належним йому майном, не надано доказів в підтвердження того, що відповідач оспорює чи не визнає право власності позивача на залізобетонні вироби, придбані ним згідно з договором купівлі-продажу від 14.09.2013 року, або ж втрачений документ, що посвідчує право власності позивача на спірне майно, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. До того ж як було встановлено в судовому засіданні спірний товар на даний час перебуває у ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій №1», який не видає товар позивачу і задоволення вимоги про визнання права власності [PERSON] на товар, не спричинить будь-яких юридичних наслідків і не буде ефективним способом захисту прав позивача у даному випадку, тож захист його прав, як особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову відповідно до положень ст.387 чи ст.388 ЦПК України з урахуванням того, правомірно чи неправомірно ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій №1» заволоділо майном, яке належить позивачу. Відмова в задоволенні позовних вимог не позбавляє позивача права звернутися до суду з позовом у спосіб, встановлений законом та захистити право, яке він вважає порушеним. Разом з тим, суд не вважає такими, що ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню вимоги представника третьої особи про відмову у позові з підстав пропуску строків позовної давності та у зв»язку з безпідставністю, оскільки, відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином висновки про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на їх недоведеність виключають необхідність застосування до правовідносин, що склалися, наслідків спливу позовної давності. Окрім того, згідно з вимогами ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з положеннями ч.1 ст.30 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Таким чином третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору не є стороною в цивільному процесі і не наділена правом заявляти про застосування наслідків позовної давності. З цих же підстав на третю особу не розповсюджуються положення ст.85 ЦПК України, норми якої стосуються витрат сторін та їх представників, що пов»язані з явкою до суду. Виходячи з вищевикладеного, на підставі ст.ст.11, 15, 16 ЦК України,

Outcome: dismissed