Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2007 року, від якого мають одну неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO]. На даний час дитина проживає з матір'ю [ADDRESS], так як сторони з 05 листопада 2016 року припинили сімейні стосунки. В період шлюбу сторони за рахунок власних та кредитних коштів Державної спеціалізованої фінансової установи „Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" придбали трикімнатну квартиру загальною площею 80,10кв.м., житловою площею 49,80 кв. м., що розташована у [ADDRESS]. Придбання квартири відбулося згідно із кредитним договором № 295 від 14.06.2007 року, договору про відступлення права вимоги від 11.10.2010 року та договору про перехід прав та обов'язків ( переведення боргу) від 11.10.2010 року. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Бахмацькою міською радою 12.04.2011 року, і витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно серії ССУ № 816 211 від 19.05.2011 року власником вказаної квартири є [PERSON] За договором іпотеки від 03.06.2011 року квартира передана в іпотеку ДСФУ „ Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" для забезпечення виконання кредитного договору. В період шлюбу сторонами за рахунок спільних коштів було придбано гараж, загальною площею 23 кв. м., що розташований по [ADDRESS] Право власності на зазначений гараж зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 06.08.2015 року серії [NUMBER], та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.08.2015 року серії ЕКВ № 622160. У грудні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку, доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами ч. І ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. А тому, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири під [ADDRESS], Чернігівської області, і на 1/2 частину гаража, що знаходиться у [ADDRESS], а також просить стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору і витрати на правову допомогу адвокатом в розмірі 2000 грн. В судовому засіданні позивачка і її представник позовні вимоги підтримали і просять їх задовільнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачки визнав частково. Він не заперечує проти визнання за позивачкою права власності на 1/ 2 частину гаража, так як він дійсно був придбаний в період шлюбу за сумісні кошти подружжя. Проти визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири він заперечує, так як відповідно до умов кредитної угоди № 295 від 14.06.2007 року він, як позичальник, зобов'язаний внести суму коштів, що визначається у розрахунку погашення кредиту, до повного виконання зобов'язань за кредитною угодою. За цією угодою перехід прав та зобов'язань позичальника можливий лише у разі смерті останнього, і ця кредитна угода не передбачає можливості зміни власника квартири без згоди Фонду, крім спадкування. Крім того, просить також врахувати, що в період шлюбу в інтересах сім"ї він отримав кредит в сумі 100.000 грн. у ПП „Капітолій", який станом на 05.11.2016 року повністю не погашений. Частина грошей з цього кредиту пішла на погашення сплаченого кредиту громадянину [PERSON], з яким був раніше укладений кредитний договір на придбання квартири із Державним фондом сприяння молодіжному житловому будівництву, і договір про відступлення права вимоги та договір про перехід прав та обов'язків, в сумі 32 000 грн.; 56.000 гривень було перераховано будівельній організації, а решту суми - банківські витрати, страховки. На сьогодні сума несплаченого кредиту складає 25 240 грн. 16 коп. Залишок кредиту Державному фонду сприяння молодіжному житловому будівництву складає станом на 06.12. 2016 - 123 222 грн. 84 коп. 3-я особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - представник Чернігівського регіонального управління Державної спеціалізованої установи „Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В письмовій заяві, наданій суду (а. с. 57) директор установи просить справу розглядати у відсутності їх представника, і в задоволенні позову просить відмовити. Суду надані письмові заперечення на позов (а. с. 43-45). Суть заперечень зводиться до слідуючого. Відповідно до умов кредитної угоди № 295 від 14. 06. 2007 року (з послідуючими змінами, і доповненнями ), Чернігівським регіональним Управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи „Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" було надано сім'ї в особі [PERSON] прямий адресний цільовий кредит терміном повернення 30 років на будівництво житла за адресою: [ADDRESS] на умовах, визначених Положенням про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво житла, затвердженого постановою Кабміну від 29.05. 2001 року № 584. За умовами угоди позичальник зобов'язаний внести суму, що визначається у розрахунку погашення кредиту до повного погашення зобов'язань за кредитною угодою; позичальник вносить кошти попереднього внеску, а також кошти на страхування в період будівництва житла та остаточну суму 1 внеску протягом 10 календарних днів після отримання в БТІ технічного паспорта; позичальник зобов'язаний протягом кожного кварталу сплачувати суми коштів до повного виконання зобов'язань за цією угодою; після повного виконання зобов'язань за угодою позичальник отримує право розпоряджатися житлом. Перехід прав та зобов'язань позичальника за цією угодою можливий лише у разі смерті останнього. Кредитна угода не передбачає жодної можливості зміни власника квартири без згоди Фонду, крім спадкування . Положенням № 584 також не передбачено, що зобов'язання за кредитором можуть бути якимось чином розподілені між подружжям. Право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення виконкому Бахмацької міської ради від 01.03.2011 року № 60. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою 03.06.2011 року між [PERSON] і Фондом було укладено договір іпотеки квартири, відповідно до якого [PERSON] не має права розпоряджатися ним без письмової згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії договору . [PERSON] на момент укладення кредитної угоди самостійно вирішила, що у всіх правовідносинах молоду сім'ю буде представляти [PERSON] Позивачка на момент укладення угоди чітко усвідомлювала, що у правовідносинах сім'ю представляє лише один з подружжя , і що право власності на житло, яке здобуте за рахунок кредиту, буде визнане лише за тим, хто представляє сім'ю у правовідносинах . Позивачкою також було надано згоду на укладення договору іпотеки. А тому необхідно враховувати те, що квартира, набула позичальником у власність, не є об'єктом його права розпорядження, а набуття права користування та володіння квартирою тягне, у свою чергу, виникнення у її набувача зобов'язань стосовно погашення кредиту. Збудоване житло є єдиною неподільною річчю, право власності на яку виникає лише після повної сплати суми кредиту. Зобов'язання за кредитною угодою не можуть бути поділені між колишнім подружжям . Згідно із ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою лише за згодою кредитора. Поділ сумісного майна є недоречним і суперечить умовам кредитної угоди та Положення № 584. При розгляді справи суд повинен враховувати положення п. 14 Постанови Пленуму ВСУ від 04.10.1991 року № 7, „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", а також п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". А тому, в задоволенні позову просить відмовити . Ознайомившись із матеріалами справи, заслухавши пояснення сторін, представника позивача, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню з слідуючих підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2007 року і по даний час, але сімейні стосунки припинили з 05.11.2016 року (а.с. 5). В період шлюбу у сторін народилася дочка - [PERSON], [INFO] року (а.с. 6). За час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS], загальною площею 80.10 кв. м, житловою площею 49, 80 кв. м. за рахунок власних та кредитних коштів Державної спеціалізованої фінансової установи „Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" за кредитним договором № 295 від 14.06.2007 року (а. с. 58-63, 69, 70), договором про відступлення права вимоги від 11.10.2010 року, договору про перехід прав та обов'язків (переведення боргу) від 11.10.2010 року (а. с. 65-66, 67). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Бахмацькою міською радою 12.04.2011 року (а. с. 7), серії [NUMBER], та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.05.2011 року серії ССУ № 816211 (а.с. 13) власником вказаної квартири є [PERSON] . За договором іпотеки від 03.06.2011 року, укладеного між [PERSON] (іпотекодавцем) і Чернігівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи „Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" (іпотекодержателем) для забезпечення своєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю квартиру № 19, яка знаходиться у [ADDRESS], придбану за рахунок коштів кредиту (а.с. 8-9). Іпотекодержатель надав іпотекодавцю кредит на будівництво житла в сумі 178580,00 грн. терміном повернення 120 кварталів з дати укладення кредитного договору. Відповідно до довідки від 25.01.2017 року № 49, виданої „Державним фондом сприяння молодіжному житловому будівництву " (а.с 75) залишок зобов'язань [PERSON] за кредитною угодою від 14.06.2007 року № 295 станом на 06.12.2016 року становив 123 222грн 84 коп. На придбання цієї квартири в період шлюбу між позивачем і ПП „ Капітолій " м.Житомир також був укладений кредитний договір від 26.09.2008 року № 10061 на суму 100 000 грн., не сплачений залишок по якому складає 25 240 грн. 16 коп., про що підтверджують виписки у рахунку (а.с. 77-78) , електронний лист ( а. с. 76). Кошти за цим договором використовувались в інтересах сім'ї , чого не заперечували сторони в судовому засіданні. В період шлюбу сторони за рахунок спільних коштів придбали гараж загальною площею 23 кв. м, що розташований по [ADDRESS] Право власності на зазначений гараж зареєстровано за [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 06.08.2015 року серії [NUMBER] (а.с.14), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.08.2015 року серії ЕКВ № 622160 ( а.с. 15) . Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ , набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном, як особливим об'єктом, вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки ( частина перша статті 190 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обігу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі, гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя . Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї , створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться в 3-х осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Із роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у 3-х осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст. 65 СК). Таким чином, у результаті придбання подружжям квартири в кредит боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, хто підписав кредитний договір. Здійснення подружжям спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно із якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Зокрема, право подружжя на поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, закріплено в ст. 69 СК. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з вимогами ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З наведеного вбачається, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого майна у шлюбі, а тому позивач і відповідач мають право на 1/2 частину квартири під [ADDRESS] Згідно частини 1, 2 статті 23 ЗУ «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі, в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже, та обставина, що спірна квартира перебуває в іпотеці для забезпечення виконання кредитного договору, не є перешкодою для поділу майна подружжя, оскільки перебування нерухомості в іпотеці не означає, що в судовому порядку не можна поділити спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання права власності на нього, оскільки право володіння і користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядження ним. Проведення поділу майна між подружжя, в тому числі того, яке є предметом іпотеки, не порушує прав іпотекодержателя, оскільки в цьому випадку кожен із подружжя набуває статусу іпотекодавця. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачкою є понесені і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 1855 грн. 34 коп., що підтверджується відповідними квитанціями (а. с. 1, 28), які підлягають стягненню з відповідача. Виходячи з аналізу норм ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Позивачкою в підтвердження понесених судових витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, надано договір про правову допомогу від 17.11.2016 року (а.с. 20), укладений між нею і адвокатом Ковалюх В.М., в якому у п.4.1 зазначено, що за послуги адвоката вона повинна сплатити 2000 грн., квитанція до прибуткового касового ордеру від 17.11.2016 року № 31 (а.с.19) про сплату позивачем адвокату 2000 грн. П.48 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначає, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 Постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Ні позивачка, ні її представник в судовому засіданні не надали розрахунку таких витрат, а тому позивачці слід відмовити у відшкодуванні таких витрат.

Outcome: dismissed