Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування в особі Ужгородської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивує тим, що 19 травня 2008 року був зареєстрований шлюб [PERSON] з [PERSON], відповідачем по справі. [INFO] року в шлюбі народився син [PERSON] про що видано свідоцтво серії [NUMBER]. 16 вересня 2014 року між позивачем та відповідачем шлюб розірвано, рішення суду від 16 вересня 2014 року. З моменту розлучення, як зазначає позивач, батько неодноразово знущався над їхнім сином, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. 5 лютого 2016 року [PERSON] звернулась до лікаря психіатра, який встановив діагноз: післятравматичний, стресовий розлад, тривожнофобійний. Рекомендовано уникати зустрічей з батьком до стабілізації психічного стану. Вказаний розлад здоров'я у дитини з'явився внаслідок систематичних неправомірних дій батька [PERSON] по відношенню до свого сина під час того, як він забирав дитину до себе додому. Як наслідок такого розладу здоров'я дитина відчула на собі моральні та фізичні страждання, які позначили негативні зміни у його житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов'язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності; побоювання щодо майбутнього стану здоров'я. Крім стягнених аліментів, які відповідач платив невчасно, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав і не надає по цей час, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства". Син позивачки не отримує від батька жодного подарунку на день народження, жодної іграшки. У позовній заяві також вказується, що відповідач по справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, навіть не цікавився життям, не відвідував і не відвідує його вдома, в дитячому дошкільному закладі, що підтверджується відповідними письмовими доказами та поясненнями свідків. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами. На підставі викладеного позивач просить суд постановити рішення про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON], який народився [INFO] року. Відповідач [PERSON] подав на позовну заяву [PERSON] про позбавлення батьківських прав заперечення в якому зазначає, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2016 року відкрито провадження у цивільній справі № 308/1171/16-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Заявлений [PERSON] позов про позбавлення батьківських прав відповідач вважає безпідставним та надуманим з далі наведених мотивів. Доводи позивачки про те, що відповідач неодноразово знущався над сином [PERSON] [INFO] після розірвання шлюбу з колишньою дружиною є необгрунтованими. Насьогодні відносно [PERSON] не виносилося судового вироку у кримінальному провадженні, що б стверджував ці обставини, як і не пред'явлено йому підозри у скоєнні злочинів. Після розірвання шлюбу у 2014 році, позивачка прийняла рішення не надавати відповідачу можливість спілкуватись з сином та виховувати його. Саме, тому спір був переданий на розгляд опікунської ради, що був вирішений 12 травня 2015 року розпорядженням Голови Ужгородської РДА Закарпатської області № 144 "Про визначення способів участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними того з батьків, хто проживає окремо" було визначено спосіб участі відповідача у вихованні сина [PERSON], [INFO], шляхом зустрічей із ним щовівторка та щочетверга з 9.00 до 22.00 години і щонеділі з 9 години ранку до 9 години ранку понеділка за місцем проживання батька. Відповідач зазначає, що зі злим умислом порушити його батьківські права, та не виконувати згадане розпорядження Голови Ужгородської РДА Закарпатської області № 144 "Про визначення способів участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними того з батьків, хто проживає окремо" позивачка на порушення його батьківських прав, почала здійснювати на дитину психологічний вплив, накручувати сина [PERSON] проти нього (компрометувати як батька) та без його згоди, як батька в порушення статті 11 Закону України "Про психіатричну допомогу" незаконно піддала малолітню дитину, яка раніше була абсолютно здорова, психіатричному огляду, лікуванню медичними препаратами седативної дії та здійснює такі дії і насьогодні. Відповідач зазначає, що позивачка безпосередньо та за сприянням інших осіб, неодноразово зверталась до органів внутрішніх справ з надуманими заявами, зміст яких був спрямований на отримання доказів, що б могли використовуватись у цивільній справі про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Рішеннням комісії з питань захисту прав дитини від 21 липня 2015 року було повідомлено позивачку [PERSON] про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2015 року по справі № 308/7293/15 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в спілкуванні задоволено повністю та зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні [PERSON] та участі у вихованні їх сина [PERSON], [INFO], а також визначити спосіб участі [PERSON] у вихованні, зазначений розпорядженням голови Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області від 12 травня 2015 року № 144 "Про визначення способів участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними того з батьків хто проживає окремо", а саме, шляхом зустрічей [PERSON] із сином [PERSON] щовівторка та щочетверга з 9.00 до 22.00 години і щонеділі з 9 години ранку до 9 години ранку понеділка за місцем проживання батька - [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Також відповідач [PERSON] вказує, що позивач вказуючи про те, що він не надав жодного подарунку сину [PERSON] на день народження, нібито не дбає про його нормальний розвиток, то такі є спробою ввести суд в оману, оскільки на день народження сина позивач придбав подарунок у магазині "Антошка" у місті Ужгороді та намагався у присутності батька вручити його сину, однак, позивачка особисто 4 листопада 2015 року відмовила [PERSON] у проханні привітати сина, а також всупереч розпорядженню Голови Ужгородської РДА Закарпатської області №144 від 12 травня 2015 року та рішенню Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2015 року не надає відповідачу можливість бачити сина, дбати про нього, виховувати його з 12 травня 2016 року, що можуть підтвердити батьки та сестра відповідача. За вказаних у запереченні на позовну заяву [PERSON] про позбавлення батьківських прав обставин, відповідач по справі просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON]. В судовому засіданні позивач та представник позивача, позовні вимоги підтримали, просили позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON]. Відповідач та його представник заперечили проти задоволення позову, просили в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі Ужгородської районної державної адміністрації проти задоволення позову заперечив з підстав зазначених у висновку орану опіки та піклування Ужгородської РДА про позбавлення батьківських прав від 30 травня 2016 року № 491/03-50, який у судовому засіданні підтримав. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали даної справи, матеріали цивільних справ №308/10436//14-ц та №308/7293/15-ц, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували 19.07.2008 року шлюб про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №05. [INFO] року народився [PERSON], батьками якого є сторони по справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.09.2014 року по справі №308/10436/14-ц було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 19.07.2008 року, зареєстрований виконавчим комітетом Великолазівської сільської ради Ужгородського району за актовим записом № 05, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання спільного неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 800 грн. щомісячно, починаючи з 13.08.2014 року і до досягнення останнім повноліття. Згідно додаткового рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.02.2016 року визначено адресу проживання [PERSON] [INFO] за місцем проживання його матері [PERSON] а саме: [ADDRESS]. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON], 22.04.2017 року уклали шлюб, про що в складено відповідний актовий запис за № 04. Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини змінено на [PERSON]. Малолітній син сторін [PERSON] станом на день звернення з позовною заявою до суду проживав разом з позивачкою, за адресою: [ADDRESS], що стверджується зокрема довідкою виданою Великолазівською сільською радою від 23 листопада 2015 року № 808 та висновком орану опіки та піклування Ужгородської РДА про позбавлення батьківських прав від 30 травня 2016 року № 491/03-50. Свідок [PERSON], який є рідним братом позивача, в судовому засіданні пояснив, що після того, як народилася дитина, нею займалася [PERSON], дідо [PERSON] і баба [PERSON], участі у вихованні дитини, у духовному розвитку дитини відповідач [PERSON] не брав. Все, що стосувалося церкви було заборонено. Кожен раз він робив скандали і погрози при дитині, висловлювався нецензурною лайкою, один раз був свідком того, як він вдарив [PERSON]. [PERSON] також повідомив, що [PERSON] питав його, чого він можеш його так гарно обняти і сказати що любить, а батько так ніколи не робить, тато усе йому говорить, що він мужик, що він не має плакати. [PERSON] завжди казав, що вони не мають з ним няньчитись та балувати, бо [PERSON] є мужик і має відповідати за свої вчинки. Після розлучення сторін по справі, була виявлена переписка [PERSON] і [PERSON]. Дитина бачучи тата втікала, закривалася, ховалася під стіл, хлопчик боявся що тато його вкраде, забере, говорив що боїться, що тато його забере від мами і він більше не побачить маму. Більше року [PERSON] не бачив дитину, він намагався подарувати дитині подарок, [PERSON] не відомо чи подарок був вручений. Свідок зазначив, що до розлучення між позивачем і відповідачем були сварки, але сімейні. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що являється батьком позивачки, повідомив що відносини [PERSON] та [PERSON], як батька і сина були ніякі, за чотири роки проживання батько не приділяв уваги сину, коли [PERSON] хворів, його батько не міг залишатися з сином вдома. До квітня 2015 року, після розлучення сторін, батько забирав та привозив сина, син - [PERSON] не хотів іти з батьком, а після таких зустрічей дитину до ранку заспокоювали. Свідок також повідомив, що його внук [PERSON] розказував йому, що [PERSON] закривав [PERSON] у ванні, постійно казав сину, що скоро знищить його маму, в нього мами не буде, забере і знищить [PERSON], як його маму. Дитина коли бачила батька або його машину лякалась та ховалась. Потім перестали віддавати дитину. Свідок [PERSON], яка є сестрою відповідача, в судовому засіданні пояснила, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], вона була присутня при зустрічах [PERSON] з його дитиною - [PERSON], які проходили у батьків відповідача по даній справі. Коли [PERSON] був у свого батька, дитина сильно любила свого батька, дитина казала батьку за сімейним столом, щоб він пообіцяв, що ніколи його не покине. [PERSON] займався зі своїм сином, читав книги, навчив його їздити на велосипеді. Під час таких зустрічей, дитина розігрувалась з дідусем та бабусею, дітьми сестри відповідача, [PERSON] гарно грався з дітьми [PERSON], і коли треба було йти до мами, дитина не хотіла йти додому, і тоді з'являлася [PERSON] з істерикою, зі своїм батьком, забирала дитину силою. Постійно жили під тиском що ще якийсь неправильний рух, [PERSON] або її чоловіка, чи її дітей, звучав постійно ультиматум відповідачки, що більше ви дитину не побачите. Коли батько [PERSON] виходив на двір побачити дитину, то [PERSON] забирала дитину і втікала до своїх батьків, які жили на паралельні вулиці. Така сама ситуація була у самої відповідачки, тобто сім'я батька для них не існує, хоча вони також живуть на паралельній вулиці. З дитиною [PERSON] почались проблеми, після того як пів року [PERSON] не зустрічався з батьком. Після розірвання шлюбу [PERSON] приходив до батька, приблизно пів року, а потім через черговий скандал, [PERSON] не дозволила більше [PERSON] бачити і дитину більше не бачили, десь з 2015 року. [PERSON] [PERSON], бабуся [PERSON], телефонувала до відповідачки, писала текстові повідомлення, з проханням побачити внука, привітати його з днем народження, проте [PERSON] не надавала дозволу побачити малолітнього. Під час шлюбу позивачки з відповідачем, родичі три роки не могли бачити [PERSON], спілкуватися з ним. Під час шлюбного життя сторони три рази поміняли місце проживання і все закінчувалося істериками з боку [PERSON]. Після від'їзду [PERSON] з будинку батьків позивача, під час прибирання будинку було знайдено дві великі аптечні коробки де була купа Валер'яни, Кваттрексу і купа транквілізаторів, які вона вживала, у [PERSON] постійно були істерики, але про це ніхто не говорив і про це умовчували, бо дитині неможна нічого поганого говорити про маму, бо від цього страдає тільки дитина. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працює у школі технічним працівником, разом з позивачкою [PERSON], у [ADDRESS]. Повідомила, що у вересні 2015 року, під час того, як [PERSON] на обідній перерві кормила дітей, до школи прийшов [PERSON], який почав звати [PERSON] та її сина - [PERSON], малий був дуже стривожений, аж блідий, дуже налякався. Після цього [PERSON] попросила [PERSON] вийти та закрила двері, дала [PERSON] ключі від підсобки, де остання закрилась з дитиною. Також свідок повідомила, що [PERSON] після даного випадку ще довго плакав. Свідок пояснила, що раніше [PERSON] помагав [PERSON], пара, як пара була. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є хресною мамою (кумою) та класним керівником малолітнього [PERSON]. Повідомила що один рік, перший клас, є вчителем [PERSON] Дитина характеризується позитивно, хлопчик дружелюбний, активний, без проявів агресії, буває, якщо у нього щось не виходить починає плакати, на території школи не помічалося, щоб [PERSON] перебував у стані депресії. На шкільних святах присутня мама, під час батьківських зборів, які відбулися два рази, відповідач жодного разу не був присутнім, як і на шкільних святах. Про проведення батьківських зборів, [PERSON] не повідомляла батька [PERSON] - [PERSON]. Свідок пояснила, що [PERSON] любить малювати, співати, танцювати, бере активну участь у виступах на святах. Протягом навчального року батько малолітнього [PERSON] не приходив до школи і дитина вела себе нормально, адекватно. Одного разу, коли [PERSON] ще не вчився у школі, [PERSON] прийшла з дитиною до школи у гості, і після того, як до їдальні зайшов [PERSON], хлопчик розплакався і заховався за мамою. Також [PERSON] повідомила, що після народження, хрещення дитини, до розірвання шлюбу, між [PERSON] та [PERSON] були хороші відносини, що послугувало погіршенню відносин їй невідомо, характеризуються позитивно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що працює дитячим лікарем психіатром в Ужгородській міській дитячій поліклініці. Пояснила, до завідуючої Ужгородської міської дитячої поліклініки звернулась [PERSON] з дитиною, зі скаргою на погане самопочуття хлопчика. У свою чергу завідуюча поліклінікою попросила [PERSON] проконсультувати дитину, після чого [PERSON] з малолітнім [PERSON], потрапили на прийом до [PERSON], яка їх неодноразово консультувала, призначала лікування, повідомляла коли приходити на контроль. [PERSON] був під наглядом у лікаря [PERSON] з травня 2015 року по листопад 2015 року, мама дитини систематично приходила з хлопчиком на контрольний огляд. Перший раз [PERSON] звернулась до лікаря зі скаргою на те, що у дитини погіршився емоційний стан, скарги на дратівливість, поганий сон, недержання сечі, плакав, боявся чогось, поганий настрій, казав що не хоче йти до батька. Батьки були на той час розведені, часто сварилися, ображали один-одного, на цей час батьки жили окремо, а по вихідних батько забирав дитину до себе. Зі слів мами і дитини, під час того, як батько [PERSON] забирав його до себе, там погано відзивалися про маму, що дитина важко сприймала, часто плакала, вся ця ситуація негативно впливала на дитину, у зв'язку з чим мама звернулась за допомогою до лікаря. [PERSON] було встановлено діагноз Фобійний тривожний розлад, назначено лікування, призначено заспокійливі, та рекомендовано обмежити зустрічі з батьком до стабілізації емоційного стану дитини. Причиною Фобійного тривожного розладу могла бути люба психічна травма, сварки батьків, якщо дитина їх бачить. Дитина не казала [PERSON] що батько його б'є, розказувала що батько замахувався на нього ніби, якщо щось не добре зробив, дитина казала що не хоче йти до батька. У вересні 2015 року, зі слів мами і дитини, батько прийшов до [PERSON] на роботу, до школи, та почав вимагати зустрічі з сином, розмова велась на підвищених тонах, дитина сильно налякалася, відразу відмовилася йти до тата, було неконтрольоване випускання сечі, дитина сильно плакала, трусилася, дитина перестала говорити на пару хвилин, такий стан спостерігався приблизно пів години. Після чого [PERSON] було виставлено діагноз Гостра реакція на стрес, і це вже явно було зрозуміло з ким пов'язано. Фактично реакція була на поведінку батьків. Під час лікування дитини, дитячий лікар психіатр [PERSON] з батьком дитини - [PERSON] не спілкувалася. Консультації, які [PERSON] проводила з [PERSON] та її малолітнім сином [PERSON], були рекомендаційними та носили приватний характер. Заборони щодо зустрічі з батьком дитини, які [PERSON] надавала [PERSON], мали рекомендаційний характер. [PERSON], головний лікар Ужгородської міської дитячої клінічної лікарні, який був допитаний у судовому засіданні в якості свідка пояснив, що психіатрія це якби особливий розділ медичної допомоги, тому що він визначається певними законодавчими моментами, зокрема психіатр надає допомогу, тобто консультує, кладе на облік, з дозволу обох батьків. У даному випадку двоє батьків мали бути присутніми при наданні консультації, чи мала б бути відповідна довіреність. При цьому малолітній [PERSON] не є зареєстрованим на території міста Ужгорода і не може обслуговуватися в Ужгородській міській дитячій поліклініці, однак оскільки [PERSON] звернулась до Ужгородської міської дитячої поліклініки з проханням про надання медичної допомоги її малолітньому сину [PERSON], то лікар не вправі був їй відмовити. Однак консультації, які були надані дитячим лікарем психіатром Ужгородської міської дитячої поліклініки, під час прийому [PERSON] з її сином [PERSON], носили рекомендаційний характер. [PERSON] не перебував на диспансерному обліку в Ужгородській міській дитячій поліклініці, так як не проживає у м. Ужгород. При цьому [PERSON] зазначив, що вказані рекомендації, які були надані, можуть не прийматися до уваги лікуючим лікарем [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що про відносини [PERSON] та його сина [PERSON], їй стало відомо зі слів дочки. Пояснила, що у мережі Інтернет була переписка в якій [PERSON] погрожував її дочці. Свідок повідомила, [PERSON] є вчителькою малювання її дочки [PERSON]. Особисто [PERSON] не відомо про відносини учасників справи. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] написав їй у соціальній мережі Facebook листа з питанням, чи знає вона [PERSON], тобто її вчительку (бувшу класну виховательку), та її сім'ю, на що вона відповіла що не знає. Через приблизно пів місяця після цієї переписки, [PERSON] пішла гуляти з подругою і в той час, коли подруга відійшла, під'їхала машина сірого кольору з якої вийшов [PERSON] та підійшовши до [PERSON], взяв її за горло і повідомив, що вона має йому допомогти, при цьому не уточнивши суть допомогти. Через певний час [PERSON] знову написав [PERSON], після чого остання вже повідомила свою вчительку та звернулась до поліції. Також свідок повідомила, що під час ходьби на практику, [PERSON] переслідував її, погрожував їй, розказував про спільне життя з своєю колишньою дружиною, як він бив малого, як закривав його у ванні, як він його ненавидить малого, як хоче відомстити [PERSON], забере у неї те єдине що у неї є. Свідок [PERSON] повідомила, що при зустрічі з [PERSON], останній пропонував їй вжити невідому таблетку. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], пояснила, що є практичним психологом, до неї звернулась [PERSON] з малолітнім [PERSON], оскільки дитина перебуває в тривожному стані, та з метою налагодити сімейну обстановку. [PERSON] спілкувалась з мамою з приводу тривожного стану дитини. Після, спілкування з дитиною, враховуючи його пояснення певних обставин, запитувала з приводу таких відповідей у його мами. Свідок пояснила, що проводила індивідуальне діагностичне обстеження [PERSON], [INFO], за різними методиками. Відповідно до проведених обстежень, пояснила, що у дитини присутні страхи тварин (павуків), кошмарних снів, просторові страхи та страхи повязанні з заподіянням фізичної шкоди. Кількість страхів відповідає віковим особливостям віку дитини, та є нормою для дітей даного віку. Вказує на позитивний психічний стан дитини в час дослідження. Дитина володіє певною самостійністю, здатен приймати рішення і вірить у власні сили. Хлопчик намагається володіти предметом своєї любові - мамою, та не бажає її ні з ким ділити. Хоче захищати її. Крім того, пояснила, що дитина прагне більше часу проводити з батьками та завжди бути в центрі уваги. В дитини прослідковується залежність та потреба дитини в теплих та дружніх контактах з оточуючими, їх підтримка. Рівень агресивності у дитини - низький. Крім того, проводилась робота за методикою «Малюнок сімї», під час якої зазначила дитина всіх членів сімї. Найбільш значимим членом родини є мама. Крім того, дитина зобразила поряд вітчима, називає його «фазер». Батька не зазначив. Пізніше проводилась робота, ще за одною методикою, робили фотоколаж з фотографій, де вирізали з журналів членів сімї, на вказаному малюнку дитина зобразила батька в автомобілі, хоча й вагався і не хотів. [PERSON] вирізав дуже велику фігуру батька, але така не помістилась би в форматі аркушу паперу, потім вирізав маленьку, та намалював його в машині. На її думку мати не впливає на думку дитини. Пояснила, що тривожний стан дитини випливає з сімейних негараздів пов'язаний з процесом розлучення батьків. Дитина розрізняє події до розлучення і на даний час, але не хоче згадувати ці події. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2015 року по справі № 308/7293/15-ц, зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні [PERSON] та участі у вихованні їх сина [PERSON], а також визначити спосіб участі [PERSON] у вихованні, зазначений розпорядженням голови Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області від 12 травня 2015 року № 144 "Про визначення способів участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними того з батьків хто проживає окремо", а саме, шляхом зустрічей [PERSON] із сином [PERSON] щовівторка та щочетверга з 9 години 00 хвилин до 22 години 00 хвилин і щонеділі з 9 години 00 хвилин ранку до 9 години 00 хвилин ранку понеділка за місцем проживання батька - [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Вказаним рішенням встановлено, що 12.05.2015 року розпорядженням Голови Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області за № 144 «Про визначення способів участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними того з батьків, хто проживає окремо» було визначено спосіб участі позивача - [PERSON], мешканця [ADDRESS] у вихованні сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з матір'ю, [PERSON], за адресою: [ADDRESS] шляхом зустрічей із ним щовівторка та щочетверга з 9.00 до 22.00 години і щонеділі з 9 години ранку до 9 години ранку понеділка за місцем проживання батька. Судом встановлено, що незважаючи на вказане розпорядження від 12.05.2015р. № 144 відповідачка - [PERSON] постійно перешкоджає позивачу [PERSON] у спілкуванні з сином. Зокрема, з 12.05.2015 року [PERSON] жодного разу не надала йому можливість бачити сина та спілкуватися із ним на його неодноразові звернення. На телефонні дзвінки позивача [PERSON] відповідачка [PERSON] систематично не відповідає, а на його намагання безпосередньо прийти додому до сина за адресою: [ADDRESS] колишня дружина [PERSON] не реагує та не відчиняє йому двері огорожі. Зокрема, обставини перешкоджання відповідачкою позивачу [PERSON] побачити сина підтверджуються також показаннями свідків, даними у судовому засіданні, а саме батьками позивача - [PERSON] та [PERSON], які були присутні під час того, як він робив спроби відвідати сина за адресою: [ADDRESS]. Вказаним рішенням встановлено, що 03.06.2015 року позивач звертався до т.в.о. голови Ужгородської РДА [PERSON] із заявою про проведення перевірки та з'ясування вказаних обставин, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією цієї заяви. 10.06.2015 року [PERSON] отримав відповідь від т.в.о. голови Ужгородської РДА [PERSON] за № 03-14/С-346 з рекомендацією звернутися до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою про усунення перешкод у спілкуванні з сином та його вихованні, що підтверджується доданою до матеріалів справи відповіддю Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області від 10.06.2015 року. В судовому засіданні судом також встановлено, що ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23.11.2015 року апеляційна скарга відповідача відхилена, а рішення суду залишено без змін. Згідно ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 08.02.2017 року апеляційна скарга відповідача відхилена, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 12.12.2016 року про відмову у задоволенні заяви [PERSON] про відстрочення виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.09.2015 року у справі №308/7293/15-ц залишено без змін. Зі змісту вказаного судового рішення встановлено, що [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою про відстрочення виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.09.2015 року у справі №308/7293/15-ц до розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи винятковість обставин щодо неможливості виконання рішення суду неврівноваженим психологічним станом [PERSON] внаслідок спілкування зі своїм батьком [PERSON]. [PERSON] надала суду висновок судово-психіатричного експерта №150 від 21.03.2016 року, який складено відповідно до постанови слідчого Ужгородського РВП ГУНП у Закарпатській області від 03.03.2016 року. Експерт-психолог дійшов до висновку, що [PERSON] не схильний до патологічного фантазування, але через свій вік, він схильний легко попадати під вплив інших осіб. Через свій вік не в повній мірі усвідомлював, але сприймав дії свого батька як реальну загрозу його вбивства. У відповіді від 24.02.2016 року за №59 КЗ «Ужгородська ЦРЛ» зазначено, що з 13.10.2014 року [PERSON] встановлено діагноз: Дитячій невроз у вигляді фобійного синдрому. Під час консультації, психіатр рекомендував уникати зустрічі з батьком до стабілізації психічного стану дитини. Судом встановлено, що хоча [PERSON] і встановлено діагноз: Дитячій невроз у вигляді фобійного синдрому, проте, такий не являється безумовною умовою, яка б свідчила про те, що [PERSON] позбавлений права на спілкування із сином, та прийняття участі в його вихованні. І це при тому, [PERSON] останні два роки повністю позбавлений можливості бачитись із сином. Згідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, відповідно до наявної у матеріалах справи фотокопії листа старшого державного виконавця РВ ДВС Ужгородського МРУЮ Баран В.В. від 22 квітня 2016 року № 10-101/16, старшим державним виконавцем 28 квітня 2016 року здійснювалось примусове виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2015 року по справі № 308/7293/15-ц, яким зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні [PERSON] та участі у вихованні їх сина [PERSON]. У матеріалах справи наявна фотокопія постанови про закриття кримінального провадження слідчого Ужгородського районного відділення поліції Ужгородського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Закарпатській області від 28 червня 2016 року, згідно якої кримінальне провадження № 12015070170001512 від 24 вересня 2015 року, відомості про яке внесені за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, за заявою громадянина [PERSON], щодо вчинення погроз [PERSON], закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Також у справі наявна фотокопія постанови про закриття кримінального провадження слідчого Ужгородського районного відділення поліції Ужгородського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Закарпатській області від 29 вересня 2016 року, згідно якої кримінальне провадження № 12015070170000293 від 20 лютого 2016 року, відомості про яке внесені за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, за заявою громадянки [PERSON], щодо вчинення погроз [PERSON], закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Відповідно до фотокопії постанови про закриття кримінального провадження слідчого Ужгородського районного відділення поліції Ужгородського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Закарпатській області від 20 грудня 2016 року, кримінальне провадження № 12016070170001214 від 31 серпня 2016 року, відомості про яке внесені за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 383 КК України, за заявою громадянина [PERSON], щодо неправдивого повідомлення громадянином [PERSON] про вчинення злочину [PERSON], закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. 02.03.2017 року прокурором Ужгородської місцевої прокуратури [PERSON] винесена постанова про скасування оскаржуваної постанови про закриття кримінального провадження від 29.09.2016 року і досудове розслідування відновлено. Згідно листа головного лікаря Ужгородської міської дитячої клінічної лікарні від 1 грудня 2016 року № 1074/01-18, син сторін по даній справі, [PERSON] станом на 4 грудня 2015 року на диспансерному обліку у лікаря-психіатра дитячого Ужгородського МДКЛ не знаходився. Відповідно до фотокопії листа Ужгородської міської дитячої клінічної лікарні від 20 січня 2016 року № 66/01-18, головний лікар повідомляє, що лікарем психіатром Ужгородської МДКЛ [PERSON] була надана консультативна допомога, що носить рекомендаційний характер, як лікаря - психоневролога в індивідуальному порядку не в межах функціональних обов'язків, передбачених посадовою інструкцією, такі рекомендації є неофіційним медичним висновком щодо обмеження спілкування батька з дитиною. Також у даному листі зазначено, що на диспансерному обліку у лікаря - психіатра Ужгородської МДКЛ [PERSON] не перебуває, медична картка відсутня в медичному закладі. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позбавленню батьківських прав можуть передувати превентивні заходи впливу на батьків, а саме: бесіди, попередження з боку органів опіки і піклування, органів внутрішніх справ, надання сім'ї необхідної допомоги, накладення адміністративної відповідальності, відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перерахована в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року, позбавлення батьківських прав ( тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов'язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Передбачене пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У тому числі підставою для позбавлення батьківських прав є пп. 3,4 ч. 1 ст.164 СК України, а саме батьки жорстоко поводяться з дитиною, якщо батьки є хронічними алкоголіками або наркоманами. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до п.п. 15, 16, 17 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. Пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" містить роз'яснення, що зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З аналізу зазначених норм слідує, що для позбавлення батьківських прав мало упевнитися в невиконанні обов'язків щодо виховання дитини, необхідно також установити, що батько свідомо ухиляється від їх виконання, адже ухилення від виконання обов'язку по вихованню неповнолітньої дитини завжди є актом свідомої винної поведінки, коли особа має реальну можливість виконати покладені на неї обов'язки, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити. А це значить, що батько наполегливо, систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «Савіни проти України» №39948/06 від 18 грудня 2008 року Європейський Суд з прав людини констатував, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (наприклад, справа "Ньяоре проти Франції", N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (наприклад, справа "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини", №11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", №23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки", №23499/06, №57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (наприклад, справа "К. А. проти Фінляндії", N 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (наприклад, справа "Мозер проти Австрії", №12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року). Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов'язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї належної батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Статтею 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у судовому засіданні, в присутності практичного психолога відділу соціальної роботи [PERSON], була вислухана думка малолітнього [PERSON], який пояснив, що жив раніше в [PERSON], з братами і сестрами, зараз проживає в м.Ужгороді. В [PERSON] живуть родичі та друзі. [PERSON] жили з мамою, потім переїхали в Ужгород, де живе разом з [PERSON]. Є також батько [PERSON]. [PERSON] жили разом з мамою та батьком, але не було все нормально, оскільки Толя «заважав їм жити». А [PERSON] їх любить та поважає, поводиться як «настоящий батько». З Батьком спілкуватись не хоче, оскільки «завдавав йому шкоди коли було йому 4 роки». Не спілкувався з ним, хотів щоб «він дав їм нормально жити, оскільки вмішується в їх життя з мамою та [PERSON]». Практичний психолог відділу соціальної роботи [PERSON], після з'ясування думки дитини пояснила, що питання були поставленні коректно, було помітно трохи тривожності. Разом з тим, дитина говорила речення та певні слова, які були почутті від дорослих. Суд, діючи лише в інтересах дитини, враховуючи, що [PERSON] проживає з однією із конфліктних сторін та зважаючи на його вік та зрілість, вважає, що збереження сімейних зв'язків із батьком буде відповідати його інтересам. Згідно ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Частиною 6 цієї ж статті передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У матеріалах справи наявна фотокопія витягу з рішення засідання комісії з питань захисту прав дитини від 10 липня 2015 року, відповідно до якої відсутні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його сина. Згідно висновку орану опіки та піклування Ужгородської РДА про позбавлення батьківських прав від 30 травня 2016 року № 491/03-50, службою у справах дітей райдержадміністрації 24.05.2016 було проведено обстеження умов проживання [PERSON], мешканки [ADDRESS], де вона проживає разом з малолітнім сином [PERSON], [INFO]. За результатом обстеження встановлено, що умови проживання задовільні, наявні всі необхідні комунальні зручності, сучасні меблі та побутова техніка. Для виховання, проживання та всебічного розвитку дитини створені всі належні умови. Стосунки в сім'ї демократичні. У родині з повагою ставляться один до одного. Відповідно до довідки 14.03.2016 № 03/2016 Асоціації сучасного естрадного танцю України, [PERSON] дійсно є танцівником у складі Народного художнього колективу «Студія сучасного танцю Бліц». Відповідно до характеристики Великолазівської сільської ради № 463 від 18.05.2016 року, гр. [PERSON], проживає в [ADDRESS]. Розучений, має одного сина - [PERSON], [INFO]. По відношенню до громадян села характеризується позитивно, ввічливий, комунікабельний. З сусідами підтримує добрі відносини. Скарг на нього з боку жителів села не надходило. Приймає активну участь у житті сільської громади. Громадський порядок не порушує, спиртними напоями не зловживає. Службою у справах дітей райдержадміністрації 24.05.2016 року було проведено обстеження умов проживання [PERSON], мешканця [ADDRESS]. За результатом обстеження встановлено, що умови проживання задовільні, наявні всі необхідні комунальні зручності, сучасні меблі та побутова техніка. Для виховання, проживання та всебічного розвитку дитини створені всі належні умови. Стосунки в сім'ї теплі, дружелюбні, батько хоче приймати участь у вихованні свого сина, просить не перешкоджати у спілкуванні з дитиною. Заборгованості по аліментам у гр. [PERSON] немає, систематично сплачує аліменти на утримання свого сина [PERSON]. Згідно висновку орану опіки та піклування Ужгородської РДА про позбавлення батьківських прав від 30 травня 2016 року № 491/03-50, представником [PERSON], [PERSON] було надано анкету та висновок практичного психолога ДНЗ №39 [PERSON] щодо роботи з дитиною [PERSON] протягом 2014-2015 навчального року. Відповідно до висновку психолога зазначено наступне: Батьки найулюбленіші члени сім'ї ( мама - 1 позиція, батько - 2-га позиція). Батьки відсутні в даний час в житті дитини. Вакуум заповнюють дідусь та бабуся, братик, сестричка. Хлопчик емоційно врівноважений, адекватно реагує на співпрацю з вихователями. В сім'ї дитина відчуває напруження, дискомфорт. З метою збереження емоційного здоров'я дитини батькам слід показувати дитині свою любов та увагу, приділяти дитині більше уваги, займатись з ним. Згідно висновку орану опіки та піклування Ужгородської РДА про позбавлення батьківських прав від 30 травня 2016 року № 491/03-50, вважають недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його сина [PERSON]. Суд погоджується з вказаним висновком органу опіки та піклування Ужгородської районної державної адміністрації щодо недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його сина [PERSON], оскільки такий висновок є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо свідомого ухилення відповідача від участі у виховання дитини та її духовному розвитку суд зазначає наступне. Відповідач пояснив суду, що він цікавиться дитиною, виявляє інтерес до її внутрішнього світу, цікавиться його розвитком, але позивач перешкоджає йому у спілкуванні, налаштовуючи дитину спеціально проти нього, навіюючи сину через знайомого психолога погані думки про батька. Також позивачкою, у встановлений законом спосіб, не доведено фактів жорстокого поводження з дитиною або свідомого ухилення відповідача від участі у виховання дитини. Посилання позивача на повідомлення про початок досудового розслідування за ч.1 ст.129 КК України не свідчить про факт погрози вбивством та фізичною розправою та жорстокого відношення відповідача до сина і не може прийматись до уваги як доказ винних дій відповідача по жорстокому поводженню з дитиною тому, що, відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, доказом про те чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою можуть бути підтверджені тільки вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили. Відповідно до ст. 62 Конституції України - особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. А тому, суд не має можливості зробити висновки про цивільно-правові наслідки дій відповідача на підставі постанов про закриття кримінального провадження або про скасування таких постанов. Пояснення психологів, які допитані у судовому засіданні лише підтверджують конфліктну обстановку між батьком та матір'ю, та не доводять факту жорстокого поводження (фізичного або іншого психічного насильства, застосування неприпустимих методів виховання, приниження людської гідності дитини) відповідача з дитиною. Надані позивачем документи не містять в собі відомостей щодо фактів жорстокого поводження відповідача з сином, а лише свідчать про наявність неприязних стосунків між сторонами, пов'язаних зі спорами щодо виконання відповідачем обов'язків по утриманню та вихованню дітей. Суд вважає, що вказані обставини позбавляють суд можливості прийняття рішення про задоволення позову про позбавлення батьківства з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.164 СК України, так як по справі відсутні докази, що підтверджують жорстоке поводження відповідача з дитиною. Наведені обставини також підтверджують довготривалі конфліктні стосунки колишнього подружжя. Виходячи з пояснень позивача та відповідача взаємовідносини між ними неприязні вже тривалий час, що встановлено як і з пояснень сторін, так і з досліджених судом доказів. Пояснення свідків допитаних у судовому засіданні, зокрема свідків [PERSON], [PERSON], суд оцінює критично, так, [PERSON], по предмету доказування пояснень не надала, свідками побиття, образ, приниження особисто не була. Щодо свідка [PERSON] суд враховує негативне відношення даного свідка до відповідача, щодо факту конфліктів - то їх вказаний свідок особисто не бачив та такі покази не доводять підстав заявлених у позові. Заперечуючи проти позовних вимог відповідач пояснював, що колишня дружина навмисно пише заяви про притягнення його до кримінальної відповідальності, щоб налаштувати сина проти нього. Із зібраних судом доказів вбачається, що батько цікавиться життям сина, бажає приймати активну участь у вихованні та житті неповнолітнього сина в подальшому, хоче бути справжнім батьком. Відповідно до вимог ст. 164 Сімейного Кодексу України, Конвенції про права дитини - позбавлення батьківських прав, це спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем, відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків та свідомого нехтування ним своїми обов'язками або жорстокого поводження відповідача з дитиною. Отже на час розгляду справи відсутня виняткова ситуація, яка б дозволила дійти висновку про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав. Підставою для відповідальності батьків є лише їх ухилення від виконання батьківських обов'язків, що включає наявність вини. Позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У відповідності до приписів ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Дослідивши всі докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, враховуючи вищенаведене та ті обставини, що відповідач бажає спілкуватись з сином, займатись вихованням та матеріальним утриманням свого сина та роз'яснення постанови Пленуму Верховного суду України про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а відповідач своїми діями свідчить про те, що він не втратив інтересу до дитини, має бажання і можливості виховувати сина, позбавлення батьківських прав щодо [PERSON] не сприяє позитивному результату у долі дитини, який мав би настати після цього, суд відмовляє у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано доказів, які є підставою за ст.164 СК України, для позбавлення [PERSON] батьківських прав. При цьому суд враховує, що альтернативні заходи реагування держави до відповідача не вживалися, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька так і для дитини, передбачені ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батька, проте в даному випадку відповідач висловив своє бажання виконувати свої обов'язки по вихованню дитини. Суд вважає, що саме такий висновок відповідає інтересам дитини, вимогам закону і практиці Європейського суду з прав людини, яка виходить із того, що такий захід як позбавлення батьківських прав не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою.

Outcome: dismissed