Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про повернення безпідставно отриманого майна грошових коштів. Збільшивши розмір позовних вимог 13.03.2017 року позивач просить стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 1\~490 000 гривень та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі 91 134 гривні. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.03.2015 року позивач та відповідач дійшли наміру укласти договір позики. На виконання обумовленого наміру [PERSON] перерахував на користь [PERSON] на її власний рахунок грошову суму у розмірі 1\~490\~000.00 грн., однак в подальшому договір позики чи інший правочин між сторонами не було укладено, Відповідачка відмовилася повертати грошові кошти. 19 жовтня 2017 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси відмовлено у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно отриманого майна грошових коштів. 28.02.2018 року постановою Апеляційного суду Одеської області рішення Приморського районного суду було залишено у силі. Постановою Верховного Суду від 25.03.2020 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року вирішено скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. У Постанові Верховний суд вказав, що матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами договорів позики та будь-яких інших договорів, Позивач обґрунтовано стверджував, що правовідносини між сторонами носять кондикційний характер та ці обставини підлягали перевірці судами. Ухвалою суду від 30 квітня 2020 року справу прийнято у провадження, призначено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою суду від 30 червня 2020 року в задоволенні заяви [PERSON] про розгляд справи колегіально відмовлено. 02 липня 2020 року від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення по справі. 12 травня 2021 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності. 11 травня 2021 року ухвалою суду клопотання представника [PERSON] адвоката Мойсеєнко Романа Миколайовича про витребування доказів задоволено. Витребувано у Слідчого відділення розслідувань злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Григоращенко О.В. належним чином завірену копію Висновку експерта № 274 від 29.12.2018 року, що знаходиться у матеріалах кримінального провадження № 12017040700001304. 12 жовтня 2021 року з Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області до суду надійшла копія Висновку експерта № 274 від 29.12.2018 року, що знаходиться у матеріалах кримінального провадження № 12017040700001304. 13 жовтня 2021 року від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення та клопотання про справедливу сатисфакцію. Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження. В судовому засідання 13 жовтня 2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити, відповідачка та її представник просили відмовити у задоволені позову. 29 листопада 2021 року від представника позивача до суду надійшли заперечення на клопотання про справедливу сатисфакцію. 30 листопада 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Також 30 листопада 2021 року від [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Судом закінчено розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.03.2015 року [PERSON] та [PERSON] дійшли наміру укласти договір позики. На виконання обумовленого наміру позивач перерахував на користь відповідача на її власний рахунок грошову суму у розмірі 1\~490\~000 грн., однак в подальшому договір позики чи інший правочин між сторонами не було укладено, Відповідачка відмовилася повертати грошові кошти [PERSON] . У своїх поясненнях по суті справи та у судових засіданнях сторони підтвердили, що між ними не було укладено жодного договору позики та будь-якого іншого правочину, щодо грошової суми у розмірі 1\~490\~000 грн. На підставі викладеного\~Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив\~стягнути з Відповідачки безпідставно набуті кошти у розмірі 1 490\~000.00 грн. та 3 % річних у розмірі 91\~134.00 грн. Відповідачка проти задоволення позовної заяви заперечувала. Стверджувала, що ніяких договорів позики чи інших правочинів з [PERSON] щодо грошових коштів у розмірі 1 490\~000 грн. не укладала, ніяких грошових коштів від [PERSON] вона не отримувала, договору банківського рахунку № 7/33063/Т від 25.02.2015 року з банком не підписувала, банківський рахунок № [NUMBER] не відкривала, а також заяви на зняття готівки були підписані не нею, поза її волею ймовірно її колишнім чоловіком, який є сином Позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. 25 лютого 2015 року між ПАТ "БАНК ВОСТОК" та [PERSON] укладено договір банківського рахунку № 7/33063/Т, згідно з умовами якого банк відкрив останній поточний рахунок № [NUMBER] на підставі заяви клієнта на відкриття рахунку. Відповідно до довідки від 19 липня 2016 року з поточного рахунку [PERSON] № [NUMBER] , відкритого у ПАТ "БАНК ВОСТОК" 03.03.2015 року здійснено переказ коштів у розмірі 1 490 000 грн. на користь [PERSON] на її поточний рахунок № [NUMBER] (а.с. 92 том.2). Згідно виписки по особовому рахунку грошові кошти у розмірі 1 490 000.00 грн 03 березня 2015 року перераховано [PERSON] на поточний рахунок № [NUMBER] , що належить [PERSON] . Відповідно до листа НБУ від 21 червня 2017 року [PERSON] у ПАТ "БАНК ВОСТОК" було відкрито 25 лютого 2015 року банківський рахунок № [NUMBER] у гривні на підставі договору від 25 лютого 2016 року (а.с. 93 т.3). Отже, між ПАТ "БАНК ВОСТОК" та [PERSON] 25 лютого 2015 року було укладено договір банківського рахунку, згідно з умовами якого банк відкрив Відповідачці поточний рахунок № [NUMBER] на підставі її заяви на відкриття рахунку та на вказаний рахунок Позивачем 03.03.2015 року зі свого поточного рахунку № [NUMBER] було перераховано грошові кошти у розмірі 1 490\~000,00 грн на користь [PERSON] . Факт належності рахунку № [NUMBER] Відповідачці підтверджується Договором банківського рахунку № 7/33063/Т від 25 лютого 2015 року (а.с. 74-75 т.1), а також листом НБУ від 21.06.2017 року (а.с. 92 т.1). Перерахунок коштів підтверджується довідкою № В-026-05-1455 від 19.07.2016 року (а.с. 4 т.1), та Випискою по особовому рахунку за період з 03.03.2015 по 03.03.2015 року виданою ПАТ "БАНК ВОСТОК" (а.с. 69 т.1). У Довідці № В-026-05-1455 від 19.07.2016 року, що видана ПАТ "БАНК ВОСТОК" зазначено у призначенні платежу «Переказ коштів на поточний рахунок фізичної особи, без ПДВ», отже зі змісту призначення платежу, вбачається, що грошові кошти [PERSON] були перераховані на користь [PERSON] не на виконання договору позики чи іншого правочину. Щодо поточного рахунку Відповідачки № [NUMBER] , суд зазначає наступне. 23 травня 2012 року Відповідачкою з ПАТ "БАНК ВОСТОК" було укладено Договір банківського вкладу "Максимальний" №2/161530 та Договір банківського вкладу «Додатковий» від 23.05.2012 року з ПАТ «БАНК ВОСТОК», в наслідок чого 23.05.2012 року їй було відкрито рахунок № [NUMBER] (валюта - долар США), який відповідно до умов договору банківського вкладу "Додатковий" від 23.05.2012 року, призначений виключно для розміщення коштів, перерахованих з інших власних депозитних рахунків Вкладника (Відповідачки), розміщених у ПАТ "БАНК ВОСТОК", у випаду якщо Вкладник не вимагає повернення цих коштів зі спливом строків, встановлених договорами строкових банківських вкладів та рахунок № [NUMBER] (валюта - долар США), що підтверджується копією Договору "Максимальний" (а.с. 97 т.1) та копією Договору "Додатковий" (а.с. 98 т.1). Відповідно до пояснень відповідачки (а.с. 126 т.1) поточний рахунок № [NUMBER] (валюта - долар США) був закритий 28.08.2014 року. 25.02.2015 року [PERSON] було відкрито банківський рахунок № [NUMBER] (валюта гривня) що підтверджується договором банківського рахунку №7/33063/Т від 25.02.2015 року укладеного між Банком та [PERSON] , що підтверджується супровідним листом банку (а.с. 68 т.1), та копією договору (а.с. 70 т.1). Відповідно до листа Національного банку України 20-0009/43461 від 21.06.2017 року (а.с. 92 т.1) банківський рахунок № [NUMBER] (валюта гривня) (що був відкритий на підставі договору №7/33063/Т від 25.02.2015 року) був закритий 08.02.2016 року. З огляду на вищевикладене, суд критично відноситься до твердження Відповідачки про її необізнаність щодо існування рахунку № [NUMBER] (валюта гривня), та те що Договір банківського рахунку №7/33063/Т від 25.02.2015 року з ПАТ "БАНК ВОСТОК" був підписаний не нею, а іншою невідомою особою, що спростовуються матеріалами справи. На підставі повідомлення Відповідачки було відкрито кримінальне провадження № 12017040700001304 (а.с. 138 т.1), за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 КК України за фактом вчинення службовими особами та/або працівниками ПАТ "БАНК ВОСТОК" дій щодо підроблення документів. В рамках вказаного вище кримінального провадження 29.12.2018 року Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз було проведено експертне дослідження та зроблено Висновок експерта № 274 (а.с. 75 т.2), щодо матеріалів, які надійшли на дослідження. \~ \~ \~ \~Серед матеріалів, що надійшли на дослідження були: - договір банківського рахунку №7/33063/Т від 25.02.2015 року укладеного між ПАТ "БАНК ВОСТОК" та [PERSON] -заява про відкриття поточного рахунку ПАТ "БАНК ВОСТОК" № [NUMBER] від 25 лютого 2015 року; -заява на видачу готівки № 18218 від 03 березня 2015 року; -заява на видачу готівки № 26779 від 04 березня 2015 року; -заява на видачу готівки № 45330 від 05 березня 2015 року; -заява на видачу готівки № 56702 від 06 березня 2015 року; -заява на видачу готівки № 71403 від 10 березня 2015 року; -заява на видачу готівки № 84072 від 11 березня 2015 року; -заява на видачу готівки № 96543 від 12 березня 2015 року; -заява на видачу готівки № 107512 від 13 березня 2015 року; -заява на видачу готівки № 122600 від 16 березня 2015 року; -заява на видачу готівки № 132401 від 17 березня 2015 року. Відповідно до Висновку експерта підписи на всіх вищевказаних документах були виконані [PERSON] власноруч. З чого вбачається, що Відповідачка сама особисто відкрила банківський рахунок № [NUMBER] , підписала Договір №7/33063/Т від 25.02.2015 року та підписала всі заяви на видачу готівки на підставі, яких було знято з рахунку 1490\~000,00 грн., що були перераховані [PERSON] на рахунок Відповідачки. У своїх поясненнях Відповідачка заперечувала, проти вищевказаного висновку експерта, проте вказані заперечення є припущеннями Відповідачки та не були підтверджені належними і допустимими доказами. Самі по собі заперечення Відповідачки, щодо Висновку експерта суперечать її позиції у кримінальному провадженні, адже за її заявою було відкрито кримінальне провадження, [PERSON] визнано потерпілою та для встановлення фактичних обставин було проведено експертизу. Відповідачка не надала до суду доказів у підтвердження того, що вона оскаржила в рамках кримінального провадження результати висновку, отже Відповідачка з ним погодилася та [PERSON] не надає жодних належних і допустимих доказів у спростування фактів, що викладені у Висновку експерта. Отже, зазначені докази спростовують доводи Відповідачки про те, що вона не знала про існування рахунку № [NUMBER] відкритого 25.02.2015 року договору банківського рахунку №7/33063/Т від 25.02.2015 року та що вона не знімала з рахунку № [NUMBER] грошові кошти в період з 03.03.2015 по 17.03.2015 року отримані від [PERSON] . Відповідно до статті 417 ЦПК України , вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Верховний суд у Постанові по даній справі зазначив, що "матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами договорів позики та будь-яких інших договорів, Позивач обґрунтовано стверджував, що правовідносини між сторонами носять кондикційний характер та ці обставини підлягали перевірці судами". Зазначені відносини регулюються ст. 1212 Цивільного кодексу України, відповідно до якої "Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно." Як вже зазначалось, між Позивачем і Відповідачкою не було укладено жодних договорів, щодо передачі грошових коштів у сумі 1 490 000 грн. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до чинної судової практики, правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У ч. 4. ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. З даної норми випливає, що договір позики в обов`язковому порядку повинен бути укладений у письмовій формі якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян з дотриманням всіх вимог, які висуваються чинним законодавством, для Правочинів . Домовленість між Позивачем і Відповідачкою укладена не була, як і не було укладено жодного правочину. Про відсутність домовленостей про укладення будь-яких договорів позики між [PERSON] і [PERSON] неодноразово наголошувала і Відповідачка у своїх поясненнях (а.с. 88 т.1, а.с 126 т.1) Отже, суд дійшов висновку, що між сторонами не було укладено договір позики чи будь який інший правочин на суму 1\~490\~000 грн., адже було тільки перерахування [PERSON] без будь яких правових підстав грошових коштів, на рахунок, який надала Відповідачка. При цьому у призначенні платежу при перерахунку грошових коштів у сумі 1\~490\~000 грн. не зазначено будь який договір чи інший правочин. Що в свою чергу не породжує позикові відносин, які регулюються розділом 1, глави 71 ЦК України. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті\~11, частин першої та другої статті\~509 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами договорів позики та будь-яких інших договорів, позивач, обґрунтовано стверджував, що правовідносини між сторонами носять кондикційний характер та ці обставини підлягали перевірці судами. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами\~глави 83 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна, набуття або збереження за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. При цьому у відповідності до частин першої та другої\~статті 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого\~статтею 1212 ЦК України\~у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені\~статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Згідно із частиною першою\~статті 177 ЦК України\~об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої\~статті 1212 ЦК України\~звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі\~статті 1212 ЦК України\~тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня\~2018\~року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня\~2018\~року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня\~2018\~року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 17 квітня\~2019\~року у справі № 759/1206/17 (провадження № 61-40св19). Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено\~статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову. Згідно ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статей\~12\~та\~81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 та 2\~ст. 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Після всебічного, повного дослідження та оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] . Щодо вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] 3% річних за користування чужими грошовими коштами у розмірі 91\~134, 00 гривень слід зазначити наступне. 10 квітня 2018 року Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу №\~910/10156/17, зробила\~правовий висновок, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховують 3 % річних (а отже, і інфляційні витрати, які не були заявлені в цій конкретній справі) від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. Також Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Верховного Суду України, зробленим у постанові від 01.06.2016 року у справі № 910/22034/15, що стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, і, зокрема, не взяла до уваги аргумент однієї із сторін справи про те, що припис частини другої статті 625 Цивільного кодексу України начебто може застосувати господарський суд лише за наявності порушення боржником грошового зобов`язання. На думку Великої Палати Верховного Суду, ця сторона якраз і порушила позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. З огляду на вищевикладене вимога про стягнення з [PERSON] 3% річних за користування чужими грошовими коштами у розмірі 91\~134, 00 гривень підлягає задоволенню. Щодо клопотання [PERSON] про справедливу сатисфакцію (про компенсацію, за спричинену моральну шкоду) від 13\~жовтня 2021 року. У вказаному клопотанні, Відповідачка просить стягнути з Позивача [PERSON] на свою користь компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 2 000 000 (двох мільйонів) гривень 00 копійок. Свої вимоги, Відповідачка обґрунтовує тим, що у зв`язку з подачею Позивачем позову вона\~«зазнала моральних страждань та її гідність і репутація постраждали, оскільки відкритий розгляд справи, інформація, що міститься на сайті судової влади, спричинив той факт, що сусіди, колеги та знайомі дізналися про судову тяганину, щодо якої, фактично вона не маю жодного відношення». Позивач заперечував проти задоволення зазначеного клопотання. Відповідно до ч.1. ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.\~ Отже, відшкодування моральної шкоди підлягає у порядку позовного провадження, шляхом доведення факту завдання однією особою моральної шкоди іншій особі. \~Позовна заява про стягнення моральної шкоди повинна відповідати вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Крім того, вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому вимірі,\~є майновою вимогою, а отже, судовий збір підлягає стягненню як за вимогу\~майнового характеру (постанова КЦС ВС від 28 листопада 2018 р у справі № 761/11472/15-ц). Отже, з вказаного вбачається, що клопотання [PERSON] про справедливу сатисфакцію не підлягає задоволенню. У справі Європейський суд з прав людини "Белеш та інші проти Чеської Республіки" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків. Статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). З огляду на вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved