Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області 05 березня 2014 року звернулася [PERSON] (далі - позивач) з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення боргу за договором позики в сумі 100 000 грн. В обґрунтування позову зазначила, що 07 березня 2011 року позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 100 000 гривень, на підтвердження чого була складена розписка. За розпискою термін повернення боргу встановлений сторонами 12 грудня 2011 року. Однак, у зазначений термін відповідач грошей не повернув, свої боргові зобов'язання не виконав. Позивач на підставі ст.ст. 1046-1048 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) просить стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 100 000 грн. 18 серпня 2014 року законний представник відповідача - [PERSON], звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], про визнання правочину по написанню розписки [PERSON] недійсним на підставі ст.ст. 225,230 ЦК України, обґрунтовуючи тим, що [PERSON] у 2014 році був визнаний судом недієздатним. Впродовж останніх 7 років виявляє ознаки деменції, а останні 3 роки хвороба значно загострилася та він виявляв неадекватні реакції при поведінці у побуті. У позові стверджує, що її чоловік - [PERSON] ніяких грошей у [PERSON] не отримував, а написав розписку на її прохання не усвідомлюючи, що саме вчиняє, отже був навмисно введений в оману. Крім того, [PERSON] на час вчинення правочину не був визнаний недієздатним, але він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, про що зазначено у висновках судово-психіатричної експертизи №206 від 17.04.2014 року. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі, пояснила суду, що законного представника [PERSON] знає давно, працювали разом. Наприкінці 2010 року розповіла їй, що має 10 000 євро від матері. У лютому [PERSON] приїхала до неї з чоловіком - [PERSON] взяла гроші в борг на фермерське господарство. 07 березня 2011 року [PERSON] та [PERSON] приїхала до позивача на роботу позичати гроші для придбання сільгосптехніки, вона погодилась віддати 8000 євро. [PERSON] власноруч написав розписку від 07 березня 2011 року про отримання позики в сумі 100 000 гривень та підписав її. Оскільки розписка була написана нерозбірливо та з помилками позивачка попросила [PERSON] переписати розписку, що остання і зробила, після чого [PERSON] підписав розписку. Після чого, [PERSON] на власному автомобілі відвіз її до дому, де вона взяла гроші в сумі 8000 євро, які передала особисто [PERSON] в його автомобілі. Інші гроші, що позивач давала [PERSON] та [PERSON] в борг, останні повернули. [PERSON] під час укладання договору позики був адекватним, все розумів, керував автомобілем, планував зайнятися сільським господарством. Зараз позивач знаходиться в тяжкому матеріальному стані, хворіє мати та чоловік. Просить суд стягнути з відповідача борг за договором позики, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник позивача - [PERSON] підтримав позицію свого довірителя, вважає, не має що підстав вважати відповідача таким, що не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати під час укладання договору позики, оскільки він був адекватним, керував автомобілем, проходив медичні огляди для керування транспортними засобами, в тому числі психіатра. Первісний позов просить задовольнити, оскільки відповідач отримав гроші в борг, а за зустрічним позовом відмовити, оскільки відповідач захворів на психічні хворобу і визнаний недієздатним вже після пред'явлення позову про повернення боргу. Законний представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала повністю, пояснивши суду, що з позивачкою працювали разом. Заперечує факт отримання її чоловіком грошей в сумі 100 000 гривень і пояснила, що вона не писала жодних розписок, в кабінету [PERSON] при написанні розписки на 100 000 грн. не була, та взагалі не була присутня при тому, як [PERSON] передавала гроші [PERSON] В борг 25000 гривень теж не брала, розписки не писала. Щодо свого чоловіка - [PERSON] пояснила, що з лютого - березня 2011 року [PERSON] є неосудним, хвороба загострилась. [PERSON] міг віддавати речі з дому, раніше і зараз вів себе агресивно, був плакслівим, не міг один залишатись вдома. Все це почалось з 2010 року. На початку 2011 року вона зверталась до психіатра Куйбишевської ЦРЛ [PERSON] за консультацією, була на прийомі. На лікування не направила, оскільки чоловік вів себе агресивно. Про борги чоловіка їй стало відомо, коли в 2012 та 2013 роках дзвонила [PERSON] та просила повернути гроші, на що її чоловік сказав, що нічого не знає. [PERSON] сільським господарством не займався, має пай 7 га, обробляв земельну ділянку сам, після 2011 року просив інших людей. Також пояснила, що в 2010 році чоловік купив автомобіль Сузукі чорний, потім цей автомобіль зник в 2011 році, чоловік сказав, що продав його. Також з будинку зникли гроші близько 100 000 гривень. Автомобілем чоловік керував до кінця 2011 року, мав посвідчення водія. Позицію законного представника відповідача підтримав її представник - адвокат [PERSON], який в ході розгляду справи суду пояснив, що не відомо, чи передавались гроші [PERSON] Також невідомо коли він захворів. На час укладання угоди [PERSON] був дієздатним, однак неосудним. Просить зустрічний позов задовольнити, у задоволенні первісного позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали учать у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, прийшов до наступних висновків. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до письмової розписки від 07 березня 2011 року, [PERSON], [INFO], паспорт [NUMBER], виданий Куйбишевським РВ УМВС України в Запорізькій області 07 березня 2000 року, проживає в [ADDRESS], взяв позику у [PERSON] в сумі 100 000 гривень терміном на 9 місяців до 12.12.2011 року (а.с.4). Серія і номер паспорту, адреса місця проживання, підпис [PERSON] у розписці відповідають тим даним та підпису, що містяться в паспорті відповідача та інших матеріалах справи (а.с.34-35, 38). Відповідно до Акту судово-психіатричної експертизи №206 від 17.04.2014 року [PERSON] виявляє ознаки деменції внаслідок органічного ураження головного мозку, через що він не може розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.51-53). Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 червня 2014 року [PERSON] визнано недієздатним, його опікуном призначено дружину - [PERSON] (законний представник відповідача) (а.с.28-29). Відповідно до ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ст.229 ЦК України). Відповідно до вимог статей 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення цих обставин із боку сторін можливе на підставі доказів, перелічених у ст.57 ЦПК України. Відповідно до ст. 57, ч. 1 ст. 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. На думку суду, висновок про тимчасову недієздатність [PERSON] слід робити на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину, тобто на 07.03.2011 рік. Відповідно до письмових доказів наданих сторонами: направлення [PERSON] на госпіталізацію у психіатричну лікарню від 20.03.2014 року (а.с.13), акт судово-психіатричної експертизи №206 від 17.04.2014 року (а.с.51-53), зазначені документи підтверджують наявність у [PERSON] психічної хвороби на теперішній час, а всі посилання в них на наявність психічних розладів у [PERSON] за минулі роки зроблені зі слів його дружини - [PERSON] вже після звернення до суду [PERSON] із позовом про витребування боргу. Допитані судом за клопотанням представника [PERSON] свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали про появу у [PERSON] з 2007-2008 років дивацтв у поведінці: зупинки мовлення, задумливість, розказував нереальні речі, був незібраним. У 2010-2011 роках міг віддавати речі за безцінь. Відповідно до показань свідка [PERSON], який є лікарем - психіатром Куйбишевської ЦРЛ, в січні 2011 року до нього на прийом зверталась [PERSON] з чоловіком [PERSON] Під час огляду (14-15 січня 2011 року) [PERSON] мав зниження пам'яті, був дивним, щось розумів, однак легко потрапляв під вплив, був догідливий, не міг сказати слово "ні", з усім погоджувався, плутав дати. Агресії у [PERSON] не було, він був поступливим. [PERSON] міг взяти гроші та міг все віддати, свою розумову недостатність замінював добротою. Вважає, що керувати автомобілем в такому стані [PERSON] не міг. Суд критично відноситься до показань свідка [PERSON] про психічний стан [PERSON] з 2007 року по 2011 рік включно, оскільки з приводу зазначеного відсутня будь-яка медична документація, яка зі слів свідка не збереглась. Натомість у медичній картці [PERSON] міститься запис психіатра 22.03.2010 року "здоров, годен", а відповідно до медичної довідки про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, виданою 22.03.2010 року [PERSON] - [PERSON], 1966 р.н. психічних протипоказань для виконання управління автомобілем не мав. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №677 від 20.11.2014 року, прийняти остаточне рішення чи міг [PERSON] розуміти значення юридичних документів, значення своїх дій та керувати ними під час правочину (написання розписки) 7 березня 2011 годи не представляється можливим через суперечливість свідчень свідків і відсутності опису психічного стану на період, що інтересує суд, в наданій медичній документації. Суд також враховує ту обставину, що [PERSON] на період укладання правочину (07.03.2011 рік) мав у володінні транспортний засіб, яким керував. Факт керування [PERSON] транспортним засобом протягом 2011 року не заперечувався законним представником [PERSON] та підтверджений показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] та свідчить про задовільний стан здоров'я [PERSON] у 2011 році. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено факт абсолютної неспроможності [PERSON], у момент укладення правочину, розуміти значення своїх дій та керувати ними, а відхилення у поведінці [PERSON] не є підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України. Суд також не вбачає підстав для визнання правочину недійсним, в наслідок вчинення його під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення (ст.230 ЦК України). Позивач за зустрічним позовом не довела належними та допустимими доказами факт введення в оману [PERSON] щодо істотних обставин за договором позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Факт отримання грошових коштів відповідачем за первісним позовом за договором позики та наявність між сторонами грошового зобов'язання підтверджується відповідною розпискою (а.с.4), отже між сторонами був укладений договір позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що за первісним позовом відповідач уклав договір позики із позивачем, чим взяв цим на себе грошове зобов'язання, яке належним чином не виконав, чим прострочив зобов'язання, а тому повинен нести відповідальність, встановлену законом. Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Сума позики становить 100 000 гривень, яку позивач і просить стягнути з відповідача. Позов доказано розпискою про отримання грошей від 07 березня 2011 року (а.с.4). Враховуючи викладене, суд вважає первісний позов законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, а зустрічний позов задоволенню не підлягає, у зв'язку із недоведеністю. Оскільки первісний позов задоволено, суд в порядку ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати в сумі 1000 гривень, а саме, в межах суми сплаченого судового збору при пред'явленні позову до суду, яка встановлена Законом України "Про судовий збір" (а.с.1).

Outcome: approved