Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованого розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку та уточнивши позовні вимоги просить стягнути з ПАТ "Конотопський завод по ремонту дизель-потягів" 10804,76 грн. заборгованого розрахунку, а також 9717,04 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що з 23.08.2011 року по 20.10.2014 року працювала в ПАТ «Конотопський завод по ремонту дизель-потягів» на посаді бухгалтера. 20.10.2014 року її було звільнено з підприємства у зв'язку з ліквідацією підприємства п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, про що підприємством видано наказ № 6 від 20.10.2014 року, та внесено в трудову книжку відповідний запис. Проте, в порушення ст. 116 КЗпП України, відповідачем на час звільнення та по теперішній час не проведено з нею остаточного розрахунку, що і стало підставою для звернення до суду з позовом не тільки про стягнення заборгованості, але і середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 16.03.2015 року. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні свої уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з»явилися, про день і час розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.69,70). Також надали письмові заперечення, в яких заперечують задоволенню вимог позивачки. Правову позицію обгрунтовують тим, що заборгованість позивачці по заробітній платі, вихідній допомозі та компенсації за невикористану відпустку загальною сумою 10804,76 грн. внесена до реєстру вимог кредиторів і буде виплачена після продажу належного підприємству майна. Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку, то, на їх переконання, відсутність вини підприємства у банкрутстві звільняє останнього від цих зобов"язань. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами статей 10, 60 ЦПК України обов"язок доказування і подання доказів покладено на сторони. Судом встановлено, що Постановою Господарського суду Сумської області від 05.08.2014 року ПАТ "Конотопський завод по ремонту дизель-потягів" було визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру (а.с.17-23). Із тексту наведеного судового рішення вбачається, що провадження у справі про банкрутство зазначеного підприємства було відкрито ще 06.10.2008 року, тобто до набрання чинності Законом України від 22 грудня 2011 р. № 4212-VI "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" зазначений Закон викладено в новій редакції. Закон набрав чинності 19 січня 2013 р. (за винятком окремих його положень). Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" статтю 12 ГПК доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах, зокрема про стягнення заробітної плати з боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство (як і поновлення на роботі посадових і службових осіб боржника). Відповідно до Закону України від 2 жовтня 2012 р. № 5405-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань" розділ X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Отже, справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 р. про стягнення з боржника зарплати слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Саме така правова позиція викладена у листі ВССУ від 07.05.2013 № 709/0/4-13 "Про визначення юрисдикції спору про стягнення заробітної плати у випадку банкрутства боржника". ПАТ "Конотопський завод по ремонту дизель-потягів", на день розгляду даного спору, не виключений із Державного реєстру юридичних осіб. Наказом №6 від 20.10.2014 року [PERSON] була звільнена з підприємства за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.7). Проте, розрахунок з нею у день звільнення проведений не був. Із представленої відповідачем довідки вбачається, що розмір заборгованості становить 10804,76 грн. (а.с.65). Викладені обставини визнані відповідачем, а тому, як зазначено у ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Також відповідачем визнаний і розмір заробітних плат позивача під час трудової діяльності на підприємстві за останні два місяці до звільнення (а.с.6), який дає можливість розрахувати середній заробіток. Отже, спору про розмір належних [PERSON] сум немає. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (частина шоста статті 12, частина п'ята статті 19) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Саме така правова позиція наведена у Постанові ВСУ у справі №6-76цс14 від 02.07.2014 р. Суд, перевіривши правильність нарахування, повністю погоджується з наведеним у позові розрахунком щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] за час затримки розрахунку і складає, станом на 16.03.2015 року, 9717,04 грн.

Outcome: approved