Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

26.11.2020 АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернулось з вказаним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 04.04.2012 б/н станом на 20.09.2020 у розмірі 16 953, 37 грн, з яких: 6892, 60 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2477, 64 грн. - заборгованість з відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, пеня - 7583, 13 грн. На обґрунтовування позовних вимог позивач зазначив, що 04.04.2012 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] уклали договір, за яким відповідачка з метою отримання банківських послуг підписала анкету-заяву. [PERSON] , підписавши 04.04.2012 заяву-анкету погодилася з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», що додані до позову. Відповідачка умови кредитного договору не виконує та має заборгованість станом на 20.09.2020 у розмірі 16 953, 37 грн. Суму боргу складає: 6892, 60 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2477, 64 грн. - заборгованість з відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, пеня - 7583, 13 грн. Ухвалою суду від 11.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом сторін). Сторони у судове засідання не з`явилися. Від представника позивача у матеріалах справи міститься клопотання, в якому він просить проводити розгляд справи у його відсутності позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.8). Відповідачка на адресу суду спрямувала заяву у якій просить проводити розгляд справи у її відсутності, у задоволенні позову просить відмовити, так як здійснювала погашення кредиту та з її карткового рахунку банк самостійно відраховував кошти. У зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального пристрою не здійснювалося. Дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з таких підстав. Судом встановлено, що 04.04.2012 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ "ПРИВАТБАНК" і [PERSON] уклали кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», на виконання умов якого [PERSON] отримала кредит на картковий рахунок у вигляді встановленого кредитного ліміту, який неодноразово змінювався, востаннє збільшено 31.01.2017 до 2300 грн та 03.08.2018 зменшено до 0 грн. (а.с. 26, 27-53). 24.11.2015 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на " [PERSON] " (а.с.54, зворот). Відповідно до долученого до позову розрахунку заборгованості та виписки за договором від 04.04.2012 станом на 20.09.2020 [PERSON] ПАТ КБ «Приватбанк» нарахувало відповідачці заборгованість за кредитом у розмірі 16 953, 37 грн, з яких: 6892, 60 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2477, 64 грн. - заборгованість з відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, пеня - 7583, 13 грн ( а.с. 13-24). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом частини 2 - 4 статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Крім того, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). За положеннями статей 77, 79-81 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Банк, пред`являючи вимоги до відповідачки про погашення кредиту, просить стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, за нарахованими відсотками та пеню, посилаючись на те, що між сторонами укладено кредитний договір на підставі анкети-заяви від 04.04.2012, Тарифів та Витягу з Умов та правил банківських послуг, які розміщені на банківському сайті та як невід`ємні частини цього договору. В анкеті-заяві, яку підписала відповідач, умови кредитування не вказані, наявна лише відмітка про бажання отримати банківську послугу з обслуговування платіжної кратки Кредитка «Універсальна» . Умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи банку, що долучені до позову не містять підпису відповідачки. Також матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача можуть будь-коли змінюватися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила надання банківських послуг, відсутність підпису відповідача на цих Умовах та правилах, надані банком Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником та якщо позичальник не стверджує, про беззастережне визнання факту ознайомлення із цими Умовами та правилами. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункт 5.5 цих Умов (у цій справі п. 1.1.7.31 Умов), яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років (у цій справі 50 років), оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між сторонами АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII (в редакції станом на час підписання відповідачем анкети-заяви), в аспекті повідомлення споживача про зміст конкретних Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зі складовими якого він взагалі не був ознайомлений. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. А тому, суд вважає, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви від 04.04.2012. Суд не вбачає підстав для відхилення доказів щодо підписання [PERSON] анкети-заяви та отримання останньою кредитної картки, яка у подальшому перевипускалася, зарахування на карту грошових коштів та їх зняття відповідачкою. Надана банком Заява-анкета позичальника від 04.04.2012 не містить умови щодо строку дії кредитного ліміту, його розміру, відсоткової ставки, порядку погашення заборгованості, а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання, прострочення його виконання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, отже суд не вбачає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відсотки та відповідальність за невиконання чи порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Із розрахунку боргу та довідки про рух коштів по рахунку вбачається, що банк нараховував проценти за ставкою 30 % річних до 01.09.2014. У подальшому із 01.09.2014 до 31.01.2015 банк нараховував проценти за ставкою 34,8 %, з 01.04.2015 проценти складали 43,2 % річних, з 01.08.2016 проценти складали 2,90 % річних, з 26.08.2016 проценти складали 3,60 % річних ( а.с.18-23). Проте доказів, що між сторонами погоджено розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, пеню та проценти, визначені ст. 625 ЦК України суду на надано. Крім того, сума боргу за тілом кредиту, яку позивач визначив у розмірі 6892,60 грн, значно перевищує погоджений сторонами ліміт кредитних коштів, що складає 2300 грн. З наданого розрахунку заборгованості слідує, що за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані відсотки, пеня (розмір яких сторонами не узгоджувався) і тим самим збільшувалося тіло кредиту, в подальшому на цю суму боргу банк знову нараховував проценти у розмірі, який не визначений кредитним договором. Щодо боргу за простроченим тілом кредиту, яка відповідно до розрахунку боргу складає 6892,60 грн, суд зазначає, що банком не надано доказів, що умовами договору передбачене таке поняття «прострочене тіло кредиту» та були визначені підстави для відповідальності у вигляді нарахування та стягнення простроченого тіла кредиту. Із довідки про рух коштів по рахунку відповідачки також вбачається, що за увесь період кредитування, за підрахунками суду [PERSON] було внесено орієнтовно 8700 грн, тоді як отримано за весь період коштів у розмірі орієнтовно 5086,05 грн. Таким чином, [PERSON] погасила борг за отриманим кредитом, що було визначено умовами договору. Оскільки розрахунок заборгованості суперечить умовам кредитного договору та не може бути покладений в основу рішення, а сума отриманого кредиту повернута [PERSON] , а інші складові боргу не ґрунтуються на умовах погодженого сторонами договору, - відсутні підстави стверджувати про наявність боргу [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк» за договором від 04.04.2012. Стосовно стягнення процентів згідно зі\~ст. 625 ЦК України\~суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, для покладення на боржника відповідальності за ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~необхідним є прострочення виконання останнім взятого на себе зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1\~ст. 612 ЦК України). Судом не встановлено прострочення заборгованості відповідачкою, а тому підстави для стягнення 3 % річних відсутні. Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані позивачем докази дійшов висновку про недоведеність і необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовував свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком. Отже суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку із їх безпідставністю. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, які поніс позивач, не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Outcome: dismissed