Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,53 га, розташованої на території Чапаєвської сільської ради Диканського району Полтавської області на підставі рішення Диканського районного суду від 06. 03. 2013 року, яка перейшла позивачу після смерті батька [PERSON]. Відповідач використовує вказану земельну ділянку на підставі договору оренди землі № 134 від 01 січня 2012 року, який було укладено з померлим батьком позивача - [PERSON]. Так, надалі було виявлено, що даний договір оренди землі відповідачем не був зареєстрований у встановленому законом порядку, що тягне за собою визнання такого договору неукладеним, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом та просить зобов'язати відповідача повернути безпідставно набуте майно у вигляді вказаної земельної ділянки. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги позивача підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. При цьому представник позивача посилався на відсутність правових підстав у відповідача на користування земельною ділянкою, яка на даний час на праві власності належить позивачу [PERSON] Разом з тим представник позивача не заперечував того факту, що позивач як і його покійний батько систематично отримував у відповідача ПСП "Агрофірма ім. Чапаєва" Диканського району оренду плату і до липня 2014 року не заявляв будь-яких претензій щодо недійсності укладеного договору оренди землі за № 134, а саме такого як неукладеного. Представники відповідача - ПСП "Агрофірма ім. Чапаєва" Диканського району в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали в повному обсязі та пояснили, що позивач [PERSON] його покійний батько [PERSON] систематично отримували орендну плату згідно договору про оренду землі укладеного 01.01.2012 року. З часу прийняття спадщини, у вигляді земельної ділянки, після померлого батька позивач до серпня 2014 року будь-яких претензій щодо укладення договору оренди землі не заявляв. Державна реєстрація зазначеного договору не була проведена не звини ПСП "Агрофірма ім. Чапаєва", а в зв'язку з тривалою процедурою реєстрації договорів оренди землі. В даний час вирішується питання щодо реєстрації вказаного договору. Відповідно до п. 12.4 Договору оренди землі він розірваний в односторонньому порядку бути не може. А згідно п. 12.5 Договору оренди землі перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов договору або його розірвання. Тому з викладених вище обставин представники відповідача просили відмовити у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - відділ Держземагенства у Диканському районі Полтавської області у судове засідання не з'явився, а до суду надав письмове повідомлення, в якому просив суд розгляд справи проводити без його участі. Також, в своєму листі третя особа зазначила, що дійсно до відділу Держземагенства у Диканському районі Полтавської області з метою реєстрації договору оренди землі, яка належала покійному [PERSON] в 2012 році звертався відповідач ПСП "Агрофірма ім. Чапаєва" Диканського району, але у зв'язку з великою завантаженістю та тривалістю процедури реєстрації договорів оренди вказані договори не пройшли реєстрації та знаходились у Відділі, а у січні 2013 року вони були повернуті для їх реєстрації згідно Закону України "Про державний земельний кадастр". Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, та дослідивши наявні по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають із наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Обов'язок доказування ст. 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить земельна ділянка площею 3,53 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва що розташована на території Чапаєвської сільської ради Диканського району Полтавської області її кадастровий № 531085800:00:005:0030. Вказану земельну ділянку позивач прийняв у спадщину після смерті свого батька [PERSON], який помер [INFO]. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), в даному випадку у зв'язку зі смертю [PERSON] право на земельну ділянку перейшло до спадкоємця [PERSON] 01.01.2012 року між спадкодавцем [PERSON] та відповідачем ПСП Агрофірма ім." Чапаєва" Диканського району був укладений договір оренди земельної ділянки, площею 3,53 га, терміном на п'ять років. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України та іншими законами України і договором оренди землі. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а ст. 126 цього Кодексу встановлюється порядок оформлення речових прав на земельну ділянку відповідно до діючого Законодавства України. 16 березня 2010 року набрав чинності Закон України від 11 лютого 2010 року № 1878-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким статті 18 та 20 Закону № 161-XIV виключені, а ст. 16 доповнена ч. 5, згідно з якою право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1878-VІ встановлено, що до 1 січня 2012 року, (9 грудня 2011 року дію вказаної норми продовжено до 1 січня 2013 року), державна реєстрація, зокрема, договорів оренди земельних ділянок проводиться територіальними органами земельних ресурсів. Виходячи з аналізу вказаних правових норм, договір укладений між ПСП «Агрофірма ім. Чапаєва" Диканського районного та [PERSON] повинен був бути зареєстрованими в порядку встановленому законодавством. Згідно інформації третьої особи по справі Відділу Держземагенства в Диканському районі від 02.09.2014 року №2871/06-10, вбачається, що 2012 році відповідач ПСП "Агрофірма ім. Чапаєва" Диканського району зверталася до зазначеного відділу з клопотанням про державну реєстрацію земельних ділянок та договорів оренди земельних ділянок. Оскільки процедура реєстрації земельних ділянок та договорів оренди землі доволі складна процедура, а також займає багато часу, то станом на 28.12 2012 року вони не пройшли реєстрації, та були повернуті відповідачу для їх реєстрації згідно до Закону України "Про державний земельний кадастр" та інших нормативних актів, які станом на 01.01. 2013 року. набрали законної сили. Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. При недотриманні вимоги стосовно реєстрації правочину у тих випадках, коли така реєстрація визнана законом обов'язковою, такий правочин вважається неукладеним (недійсним), а отже не має юридичної сили. Разом з тим відповідно до чинного цивільного законодавства правочином є дія особи спрямована на набуття зміну або припинення цивільних прав та обов'язків що передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати їх внутрішній волі. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору , ч. 1 ст. 638 ЦК України. Як вбачається з оглянутого в суді договору оренди земельної ділянки № 134 від 01 січня 2012 року, що між орендодавцем [PERSON] та орендарем ПСП "Агрофірма ім. Чапаєва" Диканського району був укладений договір оренди земельної ділянки площею 3,53 га. Цього ж дня власником земельної ділянки та підприємством з участю представників Чапаєвської сільської ради Диканського району було підписано Акт про передачу та приймання земельної ділянки. Дані обставини сторонами по справі в суді не оскаржувалися. Факт взаємного волевиявлення сторін щодо укладання договору оренди землі № 134 підтверджується наявними в справі доказами, а саме: - договором оренди земельної ділянки, який підписаний сторонами по справі; - актом передавання-приймання земельної ділянки на умовах визначених договором оренди землі; - довідкою отримання орендодавцем і його спадкоємцем орендної плати нарахованої та виплаченої відповідно до договору оренди № 134 за період з 01 січня 2012 року по 2014 рік включно. Статтями 210, 640 Цивільного кодексу України зазначено, що до настання відповідних юридичних фактів правочин не може визнаватися вчиненим, а договір - укладеним. Питання про співвідношення понять неукладеного договору і недійсного договору як і визначення цих термінів, чинне цивільне законодавство спеціально не вирішує. Системне розуміння зазначення норм полягає в тому, що відповідно до частини 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" відсутність хоча б однієї із істотної умов є підставою для визнання його не дійсним. З абзацу першого ч.1 ст. 638 ЦК України непрямо випливає, що до досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов у належній формі договір не може вважатись укладеним. Зазначене свідчить, що неукладений договір є нічим іншим як різновидом оспорюваного договору, а у зв'язку з чим до даних відносин ст. 1212 ЦК України не застосовується, а суд повинен визнавати його недійсним з наслідками передбаченими ст. 216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Виходячи з того, що відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд встановив, що право орендодавця та його спадкоємця позивача [PERSON] щодо укладеного Договору оренди землі від 01. 01. 2012 року з відповідачем ПСП "Агрофірма ім. Чапаєва" Диканського району порушено не було. Так як, вільне волевиявлення учасників правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, яке є важливим чинником і було досягнуто між сторонами в момент згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом зазначеного договору. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. На підставі ст. 6 Закону України від 06 жовтня 1998 року "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) укладений договір підлягає державній реєстрації, право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. Чинне законодавство, а саме ст. 16 ЦК України не передбачає способу захисту як визнання договору не укладеним. Проаналізувавши наведені вище норми суд приходить до висновку, що при вирішенні спору про визнання договору неукладеним (недійсним) із підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації, Моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли усіх істотних умов. Суд вважає, що моментом вчинення правочину щодо договору оренди землі №134 між покійним орендодавцем [PERSON] та ПСП "Агрофірма ім. Чапаєва" Диканського району є момент коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов, тобто 01 січня 2012 року, а тому вимога позивача щодо повернення йому в натурі, на його думку, набутого відповідачем без достатніх підстав майна, у вигляді належної йому земельної ділянки площею 3,53 га є безпідставною і не підлягає задоволенню. Враховуючи вище викладене,

Outcome: dismissed