Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивачка звернулася у суд з позовною заявою про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати у сумі 16440 гривень та моральну шкоду у сумі 10000 гривень. 16.11.2016 р. позивачка дала суду заяву про збільшення позовних вимог про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати у сумі 39948.32 гривень та 10000 гривень моральної шкоди. Посилається на те, що 01.09.2014 р. її було прийнято на посаду касира-обліковця ДП "Дубівське підприємство по водопостачанню", а 04.04.2016 р. за взаємною згодою сторін було звільнено. За період її роботи у КП "Дубівське підприємство по водопостачанню" заробітна плата виплачувалася не регулярно та не в повному обсязі. Станом на 01.01.2016 р. заборгованість по заробітній платі перед нею становить 16440.8 грв., а з 01.01. по 04.04.2016 р. 5471.13 грв. На момент звільнення відповідач стверджував, що заборгованість по заробітній платі буде погашена однак цього не сталося. Крім того, просить стягнути з відповідача на її користь 15130.64 грв. за час затримки розрахунку при звільненні. Неправомірними діями відповідач завдав їй моральних переживань та страждань. Відсутність недостатніх грошових коштів змусило її позичати гроші у родичів, сусідів, знайомих та змушувало заощаджувати її сімю на продуктах харчування. У судове засідання позивачка та її представник не зявилися. Представник [PERSON] надіслав заяву в якій просить розглядати справу в його відсутності. Просить позовні вимоги задовольнити повністю. В. о. директора КП "Дубівське підприємство по водопостачанню" [PERSON] у судове засідання не зявився. Надав суду заяву про часткове визнання позовних вимог. Заборгованість по нарахованій але невиплаченій [PERSON] заробітній платі у сумі 21911.93 грв. та невиплаченій щорічній відпустці у сумі 2905.75 грв. визнає, а у задоволенні позовних вимог у частині заборгованості за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 15130.64 грв. та 10000 грв. моральної шкоди просить відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене та те, що сторони в судове засідання не з'явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що наказом КП "Дубівське підприємство по водопостачанню" № 10 від 01.09.2014 р. [PERSON] прийнято на роботу в якості касира-обліковця з 01.09.2014 р. 14.04.2016 р. наказом КП "ДПВ" № 5 позивачку відповідно до поданої нею заяви з 04.04.2014 р. звільнено з роботи. Згідно довідок КП "Дубівське підприємство по водопостачанню" № 13 від 22.09.2016 р. та № 14 від 14.11.2016 р. заборгованості по заробітній платі [PERSON] станом на 04.04.2016 р. складає 21911.93 грв. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про визнання КП "Дубівське підприємство по водопостачанню" заборгованості перед [PERSON] по нарахованій але невиплаченій заробітній платі у сумі 21911.93 грв. та невиплаченій щорічній відпустці у сумі 2905.75 грв. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, враховуючи те, що позовні вимоги у цій частині були належним чином підтверджені письмовими доказами та їх визнання відповідачем, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає необхідним у частині позову про стягнення з КП "Дубівського підприємства по водопостачанню" на користь [PERSON] заборгованості по нарахованій але невиплаченій заробітній платі у сумі 21911.93 грв. та невиплаченій щорічній відпустці у сумі 2905.75 грв. задовольнити. Частина перша ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно абзацу 1 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На час звернення з позовом до суду, КП "Дубівське підприємство по водопостачанню" не виплатило [PERSON] заборгованість по зарплаті, що визнано безпосередньо і самими представником відповідача, у надісланій ним до суду заяві. [PERSON] просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 15130.64 грв. за 164 дні. Обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" та «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженому постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 р. Так, абзацом 3 пункту 2 вказаного Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, у якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. А відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Та згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно із графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Визначаючи середньоденну заробітну плату суд виходить із такого. Як убачається зі змісту довідки від 14.11.2016 року [PERSON] до моменту її звільнення була нарахована заробітна плата за повні календарні місяці, а саме: лютий 2016 р. - 1937.50 грв. та березень 2016 р. 1937.50 грв., що разом становить 3875 грв. У лютому та березні 2016 р. було по 21-му робочому дню, що разом становить - 42 робочі дні. Розмір середньоденного заробітку становить (3875 грв. : 42 =) 92.26 грв., заборгованість по заробітній платі не була виплачена на протязі 164 робочих днів, отже сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить (92.26 * 164 =) 15130.64 грв. Вирішуючи вимоги позивачки в частині стягнення моральної шкоди суд виходить з положень ст. 237-1 КЗпП України, у відповідності до якої, у разі порушення законних прав працівника, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя власник відшкодовує йому моральну шкоду. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 3 та п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. (із змінами, внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 р.) під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ. Моральна шкода може полягати зокрема в приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми. Приймаючи до уваги, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем заробітної плати при звільненні, позивачка [PERSON] тривалий час, із 04 квітня по 23 листопада 2016 р., знаходилася без засобів існування суд приходить до висновку що їй була завдана моральна шкода. Тому суд приходить до висновку, що її вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, тобто на суму 2000 грв. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає (21911.39 + 15130.64 + 2905.75 + 2000 =) 41948.32 грв. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати у сумі 551.2 грв. За таких обставин,

Outcome: partial