Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Правобережного районного центру зайнятості м.Запоріжжя, в якому просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 79073 грн., моральну шкоду в розмірі 10952 грн., мотивуючи тим, що згідно постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012р., залишеного без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.06.2014 року, визнано протиправною бездіяльність Правобережного районного центру зайнятості м.Запоріжжя та зобов'язано видати [PERSON] направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до Органів Пенсійного фонду України. Позивач вважає, що Правобережний районний центр зайнятості м.Запоріжжя своїми неправомірними діями позбавив його можливості достроково вийти на пенсію відповідно до діючого на той час законодавства, в зв'язку з чим він втратив можливість отримувати пенсію на протязі 17 місяців, тобто в грошовому еквіваленті втратив щонайменше 90025 грн. з розрахунку можливості отримання 5380 грн. пенсії щомісяця. Крім того, позивач зазначає, що грубе порушення відповідачем законодавства при відмові в надання клопотання, нарахуванні соціальної виплати у меншому розмірі, зволікання з виконанням рішення суду, дострокове зняття з обліку безробітних, залишення без жодного забезпечення за наявності на утриманні двох неповнолітніх дітей та наявності ряду хронічних захворювань, що не дозволяло працевлаштуванню, призвели до душевного та фізичного страждання, яке потягло за собою його потребу в додаткових зусиллях для організації свого життя. З огляду на позбавлення його права на достроковий вихід на пенсію, вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію завданої моральної шкоди, що становить 10952 грн. Зазначену суму моральної шкоди позивач обрахував виходячи з розміру отриманої допомоги по безробіттю, його відношення до матеріальних втрат та обставин введення його в оману начальником РЦЗ, необхідності влаштовувати своє існування та утримання дітей до виходу на пенсію через півтора року від дня, коли він міг достроково стати пенсіонером. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2011 року в задоволенні позову прокурора Хортицького району м.Запоріжжя про визнання протиправною бездіяльності Правобережного РЦЗ м.Запоріжжя щодо відмови у видачі [PERSON] клопотання для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України та зобов'язання видачі такого клопотання було відмовлено, тобто дії Правобережного РЦЗ м.Запоріжжя були правомірними. 12.10.2012 року, на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012р. та ухвали Вищого адміністративного суду України, Правобережним РЦЗ м.Запоріжжя було видано [PERSON] направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію, в зв'язку з чим позивач був знятий з обліку безробітних, але 24.10.2012 р. УПФУ в Ленінському районі м.Запоріжжя прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії. Дії УПФУ позивач не оскаржував, тобто був згодний з тим, що в зв'язку зі змінами в законодавстві, він не має права на пенсійне забезпечення. Вважає, що функція служби зайнятості полягає лише в наданні клопотання про призначення пенсії, що ними було зроблено, а призначення дострокової пенсії є правом виключно УПФУ, діями Правобережного РЦЗ м.Запоріжжя позивачу не спричинено матеріальної та моральної шкоди. Вважає позивні вимоги [PERSON] безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Судом за власною ініціативою залучено до участі у справі в якості третьої особи - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя. Представник третьої особи Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя Гудир О.Д. суду пояснила, що 15.10.2012 року [PERSON] звернувся до УПФУ в Ленінському районі м.Запоріжжя з особистою заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, надавши направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію. На момент звернення [PERSON] не досяг 50 років, мав загальний страховий стаж 31 рік 8 місяців та 27 днів, стаж його роботи за Списком №1 складав 13 років 8 місяців 27 днів, в зв'язку з чим, у відповідності до пункту "г" статті 26 Закону України "Про зайнятість населення" в редакції від 08.07.2011р., згідно якого право на достроковий вихід на пенсію за півтора року до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", або віку, що дає право на призначення пенсії відповідно до законів України "Про державну службу" (за наявності відповідних умов), у разі якщо до визнання такої особи безробітною для неї неможливо було підібрати підходящу роботу та якщо вона має страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбачений абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", позивачу відмовлено в достроковому призначенні та виплаті пенсії за Списком №1, оскільки не виконані вимоги щодо віку та страхового стажу. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 29.07.2011 року [PERSON] звільнений з ініціативи власника підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням чисельності). 01.08.2011 року [PERSON] зареєструвався у Правобережному районному центрі зайнятості м. Запоріжжя як такий, що шукає роботу. Станом на момент реєстрації у Правобережному районному центрі зайнятості позивач досяг 48-річного віку. Право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. "а" ч.1 ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у [PERSON] мало виникнути з 02.01.2013 року, що підтверджується довідкою від 08.08.2011 року, виданою Управлінням Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Запоріжжя. На момент звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у позивача залишилося півтора роки до досягнення пенсійного віку, встановленого ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення". 04.08.2011 року [PERSON] подав заяву до Правобережного РЦЗ про видачу клопотання про достроковий вихід на пенсію. 05.08.2011 року Правобережним РЦЗ позивачу було повідомлено про відсутність підстав для видачі клопотання для оформлення дострокової пенсії. Відмову обґрунтовано тим, що [PERSON] не досяг передпенсійного віку - 58 років. Вважаючи такі дії Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя неправомірними, [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2011 року в задоволенні позову про неправомірність дій відповідача щодо відмови у видачі [PERSON] направлення для оформлення дострокового виходу пенсію до органів Пенсійного фонду України - відмовлено. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012 року, залишеної без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.06.2014 року, постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2011 року - скасована. Визнано бездіяльність Правобережного районного центру зайнятості м.Запоріжжя протиправною та зобов'язано Правобережний районний центр зайнятості м.Запоріжжя видати [PERSON] направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до Органів Пенсійного фонду України. Судом апеляційної інстанції встановлено, що Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя підтверджено факт позивача на його право на пенсію за віком, відповідно до п. "а" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з 02 січня 2013 року, в його передпенсійний вік настав 01.07.2011 року. 08 серпня 2011 року [PERSON] перебував на обліку як безробітний в Правобережному районному центрі зайнятості м.Запоріжжя і був знятий з нього 12.10.2012 року. За час перебування на обліку позивач отримав допомоги по безробіттю на загальну суму 10951,97 грн. (а.с.13). 12.10.2012 року Правобережним районним центром зайнятості м.Запоріжжя видано направлення [PERSON], вивільненому згідно п.1 ст.40 КЗпП України, зареєстрованому в державній службі зайнятості, як такому, що шукає роботу, 01.08.2011 р., для оформлення дострокового виходу на пенсію згідно п."г" ст.26 Закону України "Про зайнятість населення". 24.10.2012 року рішенням №136 засідання Комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням та виплатою пенсій Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя [PERSON] відмовлено в призначенні пенсії за Списком №1 згідно п. "г" частини 1 ст.26 ЗУ "Про зайнятість населення", ст.26, ст.28 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки не виконані вимоги щодо віку та страхового стажу. Зазначене рішення позивачем не оскаржувалось (а.с.8). З 02.01.2013 року позивач перебуває на обліку в УПФУ в Ленінському районі м.Запоріжжя та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, що підтверджується протоколом призначення пенсії №4007 від 03.01.2013 року. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Ст.60 ЦПК України однозначно визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 61 ЦПК України обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до частин 1, 2 та 3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Як встановлено ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Враховуючи викладене, суд вважає, що в період часу з 01.08.2011 року по 12.10.2012 року, тобто за 14 місяців невидачі направлення до Пенсійного фонду України, неправомірною бездіяльністю відповідача було порушене право [PERSON] на пенсійне забезпечення та отримання пенсії, яка повинна бути розрахована як мінімальна пенсія за віком, та яку міг би реально отримувати позивач в зазначений період. Розмір мінімальної пенсії у 2011 році з квітня по вересень складав 764 грн., у жовтні - 784 грн., у грудні - 800 грн., з січня по березень 2012 року - 822 грн., з квітня по червень 2012 року - 838 грн., з липня по вересень - 844 грн. ( 764 х 2 + 784 х 2 + 800 + 822 х 3 + 838 х 3 + 844 х 3 = 11408) Тобто сума мінімальної пенсії за віком була б призначена позивачу в розмірі 11408 грн. Посилання позивача на отримання з 01.08.2011 року по 01.01.2013 року щомісяця пенсію в розмірі 5398 грн. суд вважає безпідставними, необгрунтованими, оскільки є припущенням [PERSON] та спростовуються як матеріалами справи так і поясненнями сторін, оскільки нарахування розміру пенсії відноситься до компетенції Управління Пенсійного Фонду України та залежить від розміру заробітної плати та коефіціенту трудового стажу на час призначення пенсії. Відмову в призначенні пенсії та виплати за віком на пільгових умовах в період з 01.10.2012 року за наявності відповідного направлення служби зайнятості в зв'язку зі зміною пенсійного законодавства позивач не оскаржував, оскільки вважав її правомірною. Крім того, у відповідності до п.4 Постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16 липня 2008 р. "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" [PERSON] мав право на надбавки до пенсії на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі по 150 грн. на кожного, за період в 14 місяців в сумі 4200 грн. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року N 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням обставин, які зумовили звернення [PERSON] до суду, його необхідність організувати своє життя, маючи право на пенсію систематично відвідувати РЦЗ, який порушив його право на достроковий вихід на пенсію, в наслідок чого він зазнав моральних страждань пов'язаних з витрачанням великої кількості часу, фізичних та духовних сил для відстоювання своїх порушених прав, позивачу було завдано моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача з засад розумності та обставин справи частково в розмірі 500 грн.

Outcome: partial