Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

У травні 2015 року ПАТ „Банк „Демарк звернулось до суду з позовом, в якому просило звернути стягнення на предмет застави за договором застави №1213/1 від 16.10.2008 року, а саме: автомобіль моделі SKODA Octavia A5 Ambeiente, 2008 року випуску, кузов №TMBCS41Z88B159098, тип ТЗ легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON], в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1213 від 10.10.2008 року у сумі 292 112,63 грн., яка складається із: заборгованості по кредиту в сумі 54 928,81 грн., заборгованості по відсоткам в розмірі 12 318,20 грн., пені (по відсоткам) в сумі 2 865,62 грн., штрафу (за порушення сплати відсотків) у розмірі 222 000 грн., шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 10 жовтня 2008 року між ВАТ „Банк „Демарк (правонаступником якого є ПАТ „Банк „Демарк) та [PERSON] було укладено кредитний договір №1213, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 158 900 грн. з кінцевим строком повернення 09 жовтня 2015 року зі сплатою 18% річних. Кредит надавався для придбання нового легкового автомобіля SKODA Octavia A5. Банк посилався, що свої зобовязання за договором виконав шляхом перерахування 13 жовтня 2008 року суми кредиту 158 900 грн., а позичальник взяті на себе зобовязання належним чином не виконує, в звязку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 24.02.2015 року складає 292 112,63 грн. В забезпечення виконання зобовязань, а також на виконання умов кредитного договору між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу. Позивач вказував, що оскільки позичальник не виконує належним чином свої зобовязання за кредитним договором, у банка виникло право звернути стягнення на предмет застави і отримати задоволення своїх вимог за рахунок реалізації предмета застави. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 листопада 2015 року позов задоволено частково; звернуто стягнення на предмет застави за договором застави транспортного засобу №1213/1 від 16.10.2008 року, укладеним між ВАТ „Банк „Демарк, правонаступником якого є ПАТ „Банк „Демарк, та [PERSON], а саме автомобіль SKODA Octavia A5 Ambeiente, 2008 року випуску, кузов №ТМВСS41Z88B159098, тип ТЗ легковий седан В, реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СВС 058440, виданого Чернігівським МРЕВ 11 жовтня 2008 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1213 від 1 жовтня 2008 року, укладеним між ВАТ „Банк „Демарк, правонаступником якого є ПАТ „Банк „Демарк, та [PERSON], в сумі 142 112 грн. 63 коп., яка складається із: заборгованості по кредиту 54 928,81 грн.; заборгованості по відсотках 12 318,20 грн.; пені (по відсотках) 2 865,62 грн.; штрафу (за порушення сплати відсотків) - 72 000 грн., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1 412 грн. 13 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду і в задоволенні позову відмовити. Незаконність рішення суду відповідач обгрунтовує невідповідністю висновку суду про наявність підстав для задоволення позову фактичним обставинам справи, оскільки судом порушено норми матеріального та процесуального права. [PERSON] посилається, що він умови договору не порушував, а у звязку з ліквідацією банку намагався зясувати, кому необхідно сплачувати грошові кошти. Також відповідач вказує, що кредитний договір в судовому порядку достроково не розірваний, в звязку з чим не можна було ставити питання про звернення стягнення на обєкт застави. За доводами [PERSON], судом не була застосована ст.551 ЦК України, хоча він посилався на те, що були обєктивні причини (ліквідація банку), відповідно до яких він не знав, кому платити грошові кошти по кредитному договору, що має істотне значення для зменшення неустойки. Крім того, відповідач посилається, що судом не була застосована позовна давність щодо пені, що є порушенням вимог ст.258 ЦК України, яка передбачає річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), враховуючи, що позов предявлений 07.05.2015 року, а суд стягнув пеню з 24.04.2015 року. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що 10 жовтня 2008 року між ВАТ „Банк „Демарк (правонаступником якого є ПАТ „Банк „Демарк) та [PERSON] було укладено кредитний договір №1213, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 158 900 грн. зі сплатою 18% річних з кінцевим строком повернення 9 жовтня 2015 року для придбання нового легкового автомобіля марки SKODA Octavia A5 (а.с.4-5 зворот). Договором №1 від 15 листопада 2011 року було внесено зміни в кредитний договір в частині дати сплати відсотків (а.с.6). Банком були виконані умови договору шляхом перерахування коштів у сумі 158 900 грн. на рахунок позичальника, що підтверджується копією меморіального ордеру №1214 від 13 жовтня 2008 року (а.с.7). На забезпечення виконання умов кредитного договору сторони 16 жовтня 2008 року уклали договір застави, предметом якого є автомобіль SKODA Octavia A5 Ambeiente, 2008 року випуску, кузов №ТМВСS41Z88B159098, тип ТЗ легковий седан В, реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СВС 058440, виданого Чернігівським МРЕВ 11 жовтня 2008 року. З розрахунку суми боргу по кредиту, наданому [PERSON], вбачається, що станом на 24 квітня 2015 року його заборгованість по кредитному договору складає 292 112,63 грн., з яких: заборгованість по кредиту 54 928,81 грн., заборгованість по відсоткам 12318,20 грн., пеня (по відсоткам) 2865,62 грн., штраф (за порушення сплати відсотків) 222 000 грн. (а.с.13). З наведеного слідує, що відповідачем належним чином не виконані зобовязання, взяті за кредитним договором. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Умовами кредитного договору встановлено обовязок позичальника повернути позику частинами, а в силу ч. 2 ст. 1050 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу. Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку з 31 січня 2014 року у позичальника виникла заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами, яка станом на 24 квітня 2015 року становила 12 318 грн. 20 коп. Також з квітня 2014 року виникла і заборгованість по сплаті обовязкових платежів на погашення тіла кредиту, а тому у кредитора виникло право на дострокове повернення кредитних коштів. Крім того, в силу ч.1 ст.589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. У ст.20 Закону України „Про заставу передбачено, що заставодержатель набуває право звернення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом або договором. Застава є способом забезпечення зобовязань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 1 Закону України „Про заставу та ст. 572 ЦК України). При цьому законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави, як неспівмірність заборгованості за основним зобовязанням з вартістю майна, переданого в заставу в рахунок забезпечення належного його виконання, а також те, що відповідач виплатив більшу частину кредитної заборгованості. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-340цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Відповідно до положень частин 1 та 2 ст. 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави. Таким чином, обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет застави, з яким погодився суд, а також невизначення судом початкової ціни заставленого майна, що є правом, а не обовязком суду, узгоджується з вимогами матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини. В суді апеляційної інстанції [PERSON] не заперечував факт наявності заборгованості за кредитом в частині тіла кредиту і відсотків за користування кредитними коштами та їх розміру, визначених позивачем, але виникнення заборгованості обґрунтовував неможливістю сплати коштів з вини банківської установи, в якій було розпочато ліквідаційну процедуру, однак не було належним чином організовано роботу щодо прийому платежів. Проте, зазначені доводи щодо наявності обєктивних причин порушення зобовязань за кредитним договором не заслуговують на увагу в звязку з відсутністю в матеріалах справи належних і допустимих доказів щодо неможливості внесення платежів на погашення кредитних зобовязань безпосередньо в дану банківську установу чи відмови в перерахуванні коштів іншими банківськими установами на рахунок боржника, відкритий в установі кредитора. За таких обставин, висновок суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на заставлене майно боржника шляхом продажу на прилюдних торгах в межах виконавчого провадження ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам закону. Відповідно до положень ст. 589 ЦК України розмір вимоги заставодержателя, яка підлягає задоволенню за рахунок предмета застави, підлягає визначенню на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Проте, оскільки при вирішенні питання наявності підстав для звернення стягнення на заставлене майно є необхідність доведеності наявної заборгованості за кредитним договором та її розміру, а сторонами не оспорюється розмір заборгованості по кредиту 54 928 грн. 81 коп. та відсотках 12 318 грн. 20 коп., то зазначення в рішенні суду сум, на погашення яких проводиться звернення стягнення на заставлене майно, що хоча прямо і не передбачено положеннями ч. 2 ст. 589 ЦК України, але і не суперечить вимогам процесуального закону щодо законності і обґрунтованості рішення суду. Окрім заборгованості по тілу кредиту і відсотках, на погашення яких позивач просив суд звернути стягнення на заставлене майно, ним також до сум, на покриття яких за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави, просив включити пеню (по відсотках) в сумі 2 865,62 грн., з чим погодився суд, а також штраф за порушення сплати відсотків у сумі 222 000 грн., розмір якого за клопотанням відповідача про застосування позовної давності в один рік було зменшено до 72 000 грн. Проте, такий висновок суду в частині достатності правових підстав для включення до розміру заборгованості, яка підлягає погашенню за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави, пені по відсотках та штрафу за порушення строків сплати відсотків є передчасним, оскільки судом не дано юридичної оцінки положенням пункту 6.4. Договору на його відповідність положенням ст. 61 Конституції України, згідно яких ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, залежно від закріплених у законодавстві України різних видів правопорушень, розрізняють різні види юридичної відповідальності: 1) конституційну відповідальність; 2) цивільно-правову відповідальність; 3) дисциплінарну відповідальність; 4) матеріальну відповідальність; 5) адміністративну відповідальність; 6) кримінальну відповідальність; 7) міжнародно-правову відповідальність. Верховний Суд України 6 листопада 2013 року розглянув справу № 6-116цс13, предметом якої був спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, і зробив правовий висновок, згідно з яким у разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно ж до правової позиції від 21 жовтня 2015 року, висловленої Верховним Судом України у справі №6-2003цс15, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Виходячи з аналізу п.п. 6.3, 6.4 кредитного договору, в ньому в порушення вимог ст. 61 Конституції України передбачено сплату пені у разі порушення строків погашення кредиту в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму прострочених платежів за кредитом, а також штраф у разі порушення першого та другого разів сплати відсотків за кредитом на строк до двох днів у розмірі 3 000 грн., тобто фактично за одне і те ж порушення передбачено подвійну відповідальність одного виду (цивільно-правову) у виді як пені, нарахування якої передбачено ч.3 ст. 549 ЦК України, так і штрафу, визначення розміру якого сторони передбачили в твердій грошовій сумі, а не відповідно до положень ч. 2 ст. 549 ЦК України. Таким чином, включення судом одночасно пені і штрафу, нарахованих за порушення сплати відсотків, до сум, які підлягають стягненню за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави, не відповідає вимогам закону, а тому рішення суду в цій частині не можна визнати законним і обґрунтованим. При цьому апеляційний суд враховує, що відповідно до положень ч. 3 ст. 6, ст. 627 ЦК України сторони в договорі мають право відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, але при цьому сторони договору не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами, що узгоджується з положеннями про свободу договору. Таким чином, цивільним законодавством не виключається можливість встановлення умовами договору різновиду цивільноправової відповідальності за порушення зобовязання, прямо не передбаченого такими нормами, а відповідно не виключається можливість сторін передбачити відповідальність за порушення зобовязання в виді штрафу, який нараховується в твердій грошовій сумі, а не в відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання відповідно до положень ч. 2 ст. 549 ЦК України. Проте, оскільки сторонами в договорі передбачено два різновиди цивільно-правової відповідальності за одне і те ж порушення, які не можуть бути застосовані за порушення зобовязання одного виду одночасно, що не виключає можливість застосування одного із них, а сторонами попередньо не врегульовано, який із різновидів цивільно-правової відповідальності підлягає застосуванню, як і не заявлено вимоги про визнання частково недійсним п.6.4 договору, то з врахуванням принципу рівності сторін договору, положень ст. 204 ЦК України щодо чинності правочину, підстав і предмета спору, а саме звернення стягнення на предмет застави, апеляційний суд позбавлений можливості визначити, який із двох видів цивільно-правової відповідальності, встановлений сторонами в договорі, підлягає застосуванню за порушення зобовязання в спірних правовідносинах. При цьому, відповідно до загальних засад цивільного судочинства щодо справедливості, необхідності дотримання рівності сторін договору, апеляційний суд виходить із того, що не включення апеляційним судом до суми, яка підлягає задоволенню за рахунок предмета застави, пені та штрафу без попереднього вирішення сторонами питання, який із видів відповідальності підлягає застосуванню, і неможливість одночасного їх застосування, не призведе до порушення прав і обовязків сторін, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 589 ЦК України та ст.19 Закону України „Про заставу заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, а не відповідно до розміру заборгованості, визначеної судом при вирішенні питання звернення стягнення на заставлене майно. Враховуючи викладене в сукупності, із розміру заборгованості за кредитним договором підлягають виключенню сума пені (по відсотках) в розмірі 2865,62 грн. та штрафу (за порушення сплати відсотків) в розмірі 72 000 грн., в звязку з чим змінюється загальна сума заборгованості шляхом її зменшення із 142 112 грн. 63 коп. до 67 247 грн. 01 коп. (142 112,63 грн. - 2865,62 грн. - 72 000 грн.). Крім того, з мотивувальної частини рішення, а саме зі сторінки 4 підлягають виключенню абзаци 1-11, а з абзацу 14 сторінки 4 рішення - слова "пені (по відсотках) 2 865,62 грн.; штрафу (за порушення сплати відсотків) 72 000 грн.", зменшивши загальну суму визначеної судом заборгованості за кредитним договором із 142 112 грн. 63 коп. до 67 247 грн. 01 коп. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні апеляційним судом, відповідно воно підлягає зміні і в частині судових витрат. Оскільки апеляційним судом загальний розмір заборгованості, яка підлягає погашенню за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави, визначено в розмірі 67 247,01 грн., то підлягає зменшенню розмір судового збору, стягнутого з [PERSON] на користь держави за розгляд справи в суді першої інстанції, з 1 421 грн. 13 коп. до 672 грн. 47 коп. (67 247,01 грн. х 1%). Як вбачається з апеляційної скарги, [PERSON] просив скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі, тобто оспорювана сума складала 142 112,63 грн. Апеляційним судом із зазначеної суми виключені пеня в розмірі 2865,62 грн. і штраф в розмірі 72 000 грн., отже вимоги апеляційної скарги задоволені на 52,68%. Згідно квитанції на а.с. 108 відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги сплачено в розмірі 3213,24 грн. Враховуючи викладене, оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з ПАТ „Банк „Демарк на користь [PERSON] підлягає стягненню 1692 грн. 73 коп. (3213,24 грн. х 52,68%) на часткове повернення судового збору за апеляційний розгляд справи.

Outcome: partial