Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення з них у солідарному порядку заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.10.2006 року по 31.03.2015 року в сумі 996,53 грн., пославшись на те, що відповідачі є споживачами послуг, які надає позивач, у квартирі [ADDRESS], особовий рахунок № [NUMBER] відкрито на ім»я [PERSON] У зв»язку з тим, що споживачі вчасно не вносили плату за спожиті послуги, утворилася заборгованість у вищезазначеному розмірі. Також позивач просив стягнути з відповідачів суму судового збору. У судовому засіданні представник позивача Шукліна Л.А. розмір позовних вимог зменшила на 176,28 грн., пославшись на те, що зазначена сума коштів - це оплата за надані послуги за березень 2015 року, яка відповідачами сплачена. В іншій частині - в розмірі 820,25 грн. позовні вимоги підтримала та дала пояснення, аналогічні обставинам, зазначеним у позові в обґрунтування позовних вимог та додатково пояснила, що нарахування відповідачам плати за опалення проводилося за Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення і підстав для проведення перерахунку немає. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі і в їх задоволенні просив відмовити, пояснивши, що розрахунок заборгованості виконаний позивачем у порушення Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Закону України «Про теплопостачання», Правил користування тепловою енергією, тобто зазначену до сплати суму позивачем нараховано не за фактично отриману теплову енергію, а за планові нормативні (прогнозні) показники витрат теплової енергії, без врахування середньої температури зовнішнього повітря, яка за даними метеослужби була вища за нормативну. Він неодноразово звертався до позивача з заявами про здійснення перерахунку, але його проведено не було, а позивач у відповідь на звернення повідомляв, що всі розрахунки здійснено у відповідності до тарифів, затверджених органом місцевого самоврядування і відповідають дійсності. Тому він сам після закінчення опалювальних сезонів робив перерахунок і замість зазначеної в рахунках позивача суми сплачував ту, на яку, як він вважав, фактично спожив тепла. При цьому щодо вимог у частині стягнення суми боргу в розмірі 687,25 грн. просив застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання викликалася, але не з»явилася, тому суд з врахуванням думки представника позивача та відповідача [PERSON] визнав можливим справу розглянути за її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 року № 1875-IV до житлово-комунальних послуг відносяться, зокрема, послуги з централізованого постачання гарячої води та опалення. Положеннями ст.19 цього ж Закону встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Обов»язок укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, згідно ст.20 зазначеного Закону покладається на споживача. Відповідно до довідок Ніжинського МВ УДМС України в Чернігівській області (а.с.9,10) зареєстрованим місцем проживання відповідачів є адреса: [ADDRESS], і вони є споживачами послуг теплопостачання, які надаються позивачем. Договір про надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення квартири [ADDRESS] між сторонами не укладався, у зв»язку з чим між ними встановилися фактичні договірні зобов»язання. Правовідносини між сторонами з приводу надання-отримання послуг з централізованого опалення регулюються, насамперед Законом України "Про житлово-комунальні послуги" та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі по тексту - Правила 1). Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов»язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов»язання не допускається. Частиною 3 ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги" визначено принцип безперебійного надання споживачу комунальних послуг. Право споживача на вчасне та відповідної якості одержання комунальних послуг передбачено п.1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги", а обов'язок забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг, відповідно до п.1 ч.2 ст.21 цього Закону, покладається на виконавця. Частинами першою та другою ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Обов»язок своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до яких відноситься і теплова енергія, покладається на споживача п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги". Відповідно до п.18 Правил 1, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. У відповідності до Правил 1, нарахування за теплову енергію проводиться наступним чином: 1.При відсутності лічильника на будинковій мережі централізованого опалення - за встановленими нормами споживання з розрахунку за 1 кв. метр опалюваної площі квартири (п.21 Правил 1); 2.При наявності теплового лічильника - у відповідності до фактичної кількості спожитої теплової енергії, зафіксованої будинковим приладом обліку пропорційно опалюваній площі квартири (п.12 Правил 1); 3.У разі здійснення повірки засобів обліку теплової енергії, яка проводиться у строк, що не перевищує одного місяця, нарахування проводяться згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередній опалювальний період. У разі несправності засобів обліку теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання (п.15 Правил 1). З розрахунку по особовому рахунку [NUMBER] на а.с.4 убачається заборгованість відповідачів за спожиту теплову енергію за період з 01.10.2006 року по 31.03.2015 року у розмірі 820,25 грн. Дана сума була розрахована позивачем відповідно до тарифів для населення, довідка про розмір яких на відповідний період на а.с.5, виходячи з розміру опалювальної площі 57 кв.м. та показань теплолічильника, встановленого з 01.02.2008 року, а за період перебування лічильника на повірці з 15.10.2012 року по 15.01.2013 року - відповідно до п.п.15, 21 Правил1 (пояснення на а.с.45-47 та додаткові пояснення на а.с.56, уточнені в судовому засіданні щодо дати встановлення теплолічильника). Як з пояснень представника позивача, так і з пояснень відповідача убачається, що по закінченню опалювальних періодів відповідач сам проводив перерахунок плати послуг з теплопостачання, і зазначена в позові сума заборгованості - це та сума, яку, як вважає відповідач, вони не повинні сплачувати позивачу. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивачем неправильно нарахована плата за послуги з теплопостачання, так як позивач не здійснював перерахунок цієї плати з врахуванням температури зовнішнього повітря. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.1 Закону України «Про теплопостачання», споживач - фізична чи юридична особа, яка споживає теплову енергію на підставі договору, а згідно ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач - фізична чи юридична особа, яка споживає або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно ст.1 Закону України «Про теплопостачання», теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об»єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Тобто, відповідно до закону теплова енергія є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу. Пунктом 4 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачити вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. Відповідно до п.3 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року (далі - Правил 2), на які посилається відповідач, споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб»єктом підприємницької діяльності, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. Споживач зобов»язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи те6плоспоживання. Згідно п.23 Правил 2, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межою балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді. Розрахунків за надані послуги з теплопостачання відповідно до опалювальної площі приміщення цими Правилами не визначено. Згідно п.27 Правил 2, якщо фактична середньомісячна температура зовнішнього повітря вище зазначеної в нормативних документах, то проводиться перерахунок плати за теплоносій у бік зменшення. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не надав доказів укладення з позивачем договору купівлі-продажу теплової енергії, яким би були встановлені обсяги споживання відповідачами теплової енергїі, на підставі яких здійснюються розрахунки за спожиту енергію, що дозволило б провести перерахунок плати за теплоносій у визначених Правилами 2 випадках. Крім того, докази про середньомісячну температуру по м.Ніжину, за період, починаючи з опалювального періоду у 2009-2010 роках та в подальшому, відповідачами взагалі не надані, хоч перерахунок відповідачами проводився, як і не надані самі розрахунки. Згідно п.п.5,6 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», де зазначено, що споживач має право на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством; на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім»ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 17.02.2010 року № 151 «Про затвердження Порядку проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості» (далі - Порядок) визначений механізм проведення перерахунків розміру плати за послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі. Перелік випадків, в яких виконавець повинен здійснити перерахунок споживачу згідно Порядку, є вичерпним. В даному випадку відсутні обставини, наявність яких, відповідно до норм діючого законодавства, давала б підстави відповідачам для здійснення в односторонньому порядку перерахунку за надані позивачем послуги. Зазначене дає підстави прийти до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, а заперечення відповідача належними доказами не доведені. Позов подано до суду 15.04.2015 року (а.с.3). Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 22.12.2014 року відмовлено у прийнятті заяви ТОВ "НіжинТеплоМережі" про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON], [PERSON] 1020,85 грн. заборгованості за комунальні послуги за період з 01.10.2006 року по 30.11.2014 року. Статтею 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності - така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-214цс14, то у зв»язку з цим суд приходить до висновку, що так як позивач у грудні 2014 року звертався до суду з заявою про видачу судового наказу з вимогою, яка зараз ним заявлена у позовній заяві, то строк позовної давності переривається саме у зв»язку з таким зверненням, а тому його слід рахувати з грудня 2011 року. Пункт 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» містить роз»яснення, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до листа-розрахунку на а.с.48, заборгованість відповідачів перед позивачем за період, починаючи з грудня 2011 року, тобто, в межах строку позовної давності, становить 133,00 грн., а щодо решти заборгованості, яка становить 687,25 грн. (820,25 грн. - 133,00 грн.), позовна давність минула, поновити її позивач у позові, а представник позивача в судовому засіданні - не просили і причин, які б суд міг визнати поважними, представник позивача не назвала. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення, а відповідно до ч.4 цієї ж статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. І так як відповідачем [PERSON] у судовому засіданні заявлено про застосування до вимог позивача у даній частині строку позовної давності, то у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості в розмірі 687,25 грн. слід відмовити у зв»язком з пропуском строку позовної давності, а позовні вимоги в іншій частині слід задовольнити, стягнувши з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача 133,00 грн. заборгованості за послуги з теплопостачання за період з грудня 2011 року по 31.03.2015 року та, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме по 19,75 грн. з кожного (820,25 грн. - 100%, 133,00 -16,21%; 243,60 грн. -100%, 16,21% - 39,50 грн.; 39,50грн. :2 = 19,75 грн.).

Outcome: partial