Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

У травні 2019 р. до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою та стягнення моральної шкодипередано на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва за підсудністю. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою та стягнення моральної шкоди, та просив стягнути з [PERSON] на свою користь борг в сумі 1 552 578 грн.; 10 000 грн. за заподіну моральну шкоду; стягнути з [PERSON] кошти в сумі 1000 грн. за заподіяну моральну шкоду, та стягнути судові витрати з [PERSON] , посилаючись на те, що він уповноважив [PERSON] передати кошти [PERSON] , що підтверджується розпискою-зобов`язанням у сумі 1345000 грн., та передати оригінал розписки, що підтверджує запозичення коштів [PERSON] позивачу. У погоджений день та час позивач передав [PERSON] в присутності свідків кошти, а той в свою чергу передав кошти та отримав розписку, що підтверджує запозичення коштів [PERSON] з кінцевим терміном повернення до 01.11.2018 року. У зазначений час кошти відповідачем [PERSON] повернуті не були, наслідок невиконання вимог виникла заборгованість. У зв`язку з цим звернувся до суду. Ухвалою суду від 21.06.2019 цивільну справу прийнято до розгляду, провадження у справі відкрито, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, та призначена дата підготовчого судового засідання(а.с.44). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2019 з задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено (а.с. 45). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.07.2019 в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено (а.с. 62). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.08.2019 в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено (а.с. 106). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.09.2019 у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України відмовлено (а.с. 119). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2019 закрито підготовче провадження у справі (а.с. 144). 26.07.2019 від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заву представник відповідача вказує, що фактично позивач не має юридичних підстав стягувати борг із [PERSON] так як останній від нього кошти не отримував та не надавав йому жодного документу. Як вбачається із наданої фото копії розписки від 01.07.2018р. [PERSON] отримав кошти від [PERSON] а не від позивача. Також зазначає, що укладений договір позики не передбачає компенсації моральної шкоди. По суті, представник відповідача пояснив, що в травні 2018 [PERSON] разом з [PERSON] вирішили створити власний бізнес, пов`язаний з криптовалютами, а сааме, торгівлею на криптовалютних біржах. [PERSON] розумів, що вони кладуть, а фактично, інвестують кошти в розмірі 50 000 доларів США на онлайн гаманець до якого [PERSON] та [PERSON] вдвох мають достуа. Наприкінці 2018, бізнес проект розвалився внаслідок стрімкого падіння криптовалют, а тому, після розвалу бізнесу Пономаренко О.В. прийшов до [PERSON] та почав вимагати повернення його коштів, і самовільно забрав всю електронну техніку, яка булла в орендованому приміщенні та вимагав написання боргової розписки, на що [PERSON] спочатку не погоджувався. У квітні 2019 [PERSON] , погрожуючи тим, що знайде сім`ю [PERSON] вимусив останнього надати письмову розписку про отримання коштів у борг. Окрім того, представник відповідача заперечував відносно втраченої вигоди та калькуляції інфляції, адже позивач ці кошти на депозиті не тримав, та навіть не знімав, тому виникає питання яку саме вигоду позивач втратив. Якщо грошові кошти знаходились у нього на руках. Окрім того, представник відповідача наводить свої сумніви. Що така велика сума грошей дійсно була в наявності у позивача. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 74). 07.08.2019 від позивач надійшла до суду відповідь на відзив. У відповіді на відзив позивач вказує, що зазначені у відзиві обставини та надані докази не відповідають вимогам законодавству та не стосуються предмету позову, а також не є належними підставами для їх врахування під час розгляду справи. Зазначає. що не стосується перемету та підстав позову: твердження про криптовалюту, крах бізнесу у травні 2018, в той час коли гроші позичались у червні 2018 року; посилання у відзиві на скріншоти не мають прив`язки до певних осіб та дати; надані у відзиві твердження про придбання відповідачем [PERSON] коштовного майна, дає підстави вважати , що на рахунках [PERSON] є кошти, які він немає наміру повертати позичальнику; твердження про стягнення моральної шкоди з [PERSON] безпідставні, так як позивач зазначає, що моральну шкоду просить стягнути з [PERSON] як посередника та гаранта повернення коштів. Окрім того, у відповіді на відзив позивач повідомив, що з метою врегулювання всіх можливих суперечок щодо виникнення боргових зобов`язань, між позивачем та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за борговою розпискою від 01.07.2018 щодо зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] . Окрім того, до відповіді на відзив позивач додав калькуляцію коштів, що підлягає стягненню станом на 01.07.2019 (а.с.86). 07.08.2019 від відповідача [PERSON] надійшла до суду відповідь на відзив. У відповіді на відзив відповідач вказує, що відповідач [PERSON] у відзив на позов не заперечує проти того факту, що він отримав кошти. Вказує, що зазначене у відзиві не стосується предмету та підстав позову, а саме: твердження про криптовалюти, їх крах у травні 2018 року; наведені скріншоти без дати та прив`язки до сторін спілкування, зовсім не мають відношення до предмету позову-повернення запозичених коштів; акт передачі майна та Договір купівлі продажу 01.11.2017 року 21 комп`ютерного обладнання між фізичними особами [PERSON] та [PERSON] за 5838 000 рублів - може свідчити лише про той факт, що на рухунках [PERSON] були та знаходяться кошти; твердження про вилучення майна, яке належить відповідачу [PERSON] в якості боргів не відповідає дійсності. Також повідомляє, що з метою врегулювання всіх можливих суперечок щодо повернення коштів позичальником особі - [PERSON] , за борговою розпискою, було укладено договір відступлення. (а.с. 91). У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому. Позивач повідомив, що до цих пір борг йому не було повернуто. При цьому уточнив, що 2000,00 доларів США, які йому передавав [PERSON] не стосуються боргу [PERSON] . При цьому, заяв про збільшення позовних вимог позивач не подавав, у зв`язку з чим, позов розглядається в межах первісних заявлених позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання, призначене на 15.07.2019 належним чином повідомлений про судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про відкладення судового засідання (а.с. 50). У судове засідання, призначене на 17.09.2019, відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про судове засідання, не з`явився, представник відповідача 17.09.2019 направив до суду заяву про перенесення судового засідання (а.с.116). У судове засідання, призначене на 17.09.2019, відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про судове засідання, не з`явився, представник відповідача 17.09.2019 направив до суду заяву про перенесення судового засідання (а.с.116). У судове засідання, призначене на 28.10.2019, належним чином повідомлений про судове засідання, відповідач [PERSON] не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надійшло. У судове засідання, призначене на 18.11.2019, належним чином повідомлений про судове засідання, відповідач [PERSON] не з`явився, представник відповідача 18.11.2019 направив до суду заяву про перенесення судового засідання (а.с. 140). У судове засідання, призначене на 11.12.2019, з`явилися: позивач [PERSON] , представник відповідача [PERSON] - [PERSON] та відповідач [PERSON] . Судове засідання було відкладено у зв`язку з клопотанням про надання часу для забезпечення свідка на 15.01.2020. У судове засідання, призначене на 15.01.2020, належним чином повідомлений про судове засідання, відповідач [PERSON] не з`явився, відповідач та представник відповідача надали до суду заяву про відкладення судового засідання (а.с. 154, 155). У судове засідання, призначене на 10.06.2020, належним чином повідомлений про судове засідання, відповідач [PERSON] не з`явився, представник відповідача надав до суду заяву про відкладення судового засідання. У судове засідання, призначене на 02.07.2020, належним чином повідомлений про судове засідання, відповідач [PERSON] та його представник не з`явились, представник відповідача надав до суду заяву про відкладення судового засідання, яка була отримана судом 03.07.2020. Так, ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Неодноразове задоволення клопотань про відкладення розгляду справи з підстав неявки до судового засідання відповідача, або його представника свідчить про ухилення останніх від явки до суду та підтверджує наявність достатнього часу для того, щоб забезпечити відповідачу його права на захист та використання процесуальних можливостей для реалізації своєї позиції. Відповідач [PERSON] у судове засідання, призначене на 15.07.2019, належним чином повідомлений про судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про відкладення судового засідання (а.с.51). У судове засідання, призначене на 17.09.2019, відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про судове засідання, не з`явився, поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надійшло. У судове засідання, призначене на 28.10.2019, належним чином повідомлений про судове засідання, відповідач [PERSON] не з`явився, поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надійшло. У судовому засіданні, призначеному на 18.11.2019, 11.12.2019 та 15.01.2020 відповідач [PERSON] був присутній. Окрім того, в матеріалах справи наявні заяви [PERSON] про проведення розгляду справи без його участі (а.с.169). За даних обставин, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності нез`явившихся сторін, про що постановив протокольну ухвалу. У судовому засіданні було допитано [PERSON] який під присягою підтвердив обставини, викладені в позові. Окрім того, в судовому засіданні було допитано [PERSON] , який підтвердив, що отримав суму в розмірі 50 000, 00 доларів США за адресою: [ADDRESS] А від позивача [PERSON] для передачі [PERSON] , після чого викликав таксі та поїхав до [PERSON] в бізнес центр «Silver Briz», де останній орендував офіс. В подальшому, з`ясувалось що ніякої оренди офісу не було, а [PERSON] орендував у вказаному приміщенні кімнату для переговорів. Після чого, [PERSON] показав свій паспорт, написав розписку, взяв гроші та пішов. При цьому, [PERSON] стверджує, що повідомив [PERSON] про те, що надані йому грошові кошти належать [PERSON] . Коли гроші були передані [PERSON] , [PERSON] повідомив про це [PERSON] , написавши йому повідомлення. [PERSON] обіцяв, що поверне більшу суму грошей. Проте в подальшому, від повернення відмовився, вказував постійно, що перебуває закордоном. Заперечував здійснення жодного тиску на [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомив, що є знайомим [PERSON] , який попросив його бути 2-3 роки тому бути свідком передачі грошей [PERSON] . Для чого, він зустрівся з [PERSON] біля мосту ім. Патона, після чого попрямували в бізнес центр «Silver Briz». [PERSON] був з пакетом, в якому знаходились грошові кошти у розмірі 50 000,00 доларів США. Після чого, до них підійшов [PERSON] , вони сіли в кафе на території бізнес центру, [PERSON] показав паспорт, написав розписку, [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти, вони допили чай і розійшлися. Жодного тиску при написанні розписки [PERSON] по відношенню до [PERSON] не вчиняв, з розмови, свідок зрозумів, що гроші потрібні [PERSON] для якоїсь справи. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, свідків, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Встановлено, що відповідно до розписки - доручення від 27.06.2018 року за дорученням [PERSON] , [PERSON] зобов`язується передати [PERSON] під розписку кошти в сумі 1345000,00 грн., з кінцевим терміном повернення до 01.11.2018 року та передати оригінал розписки про отримання коштів [PERSON] (а.с. 7). Згідно з розпискою від 01.07.2018 р. [PERSON] отримав в борг від [PERSON] кошти в сумі 1345000 грн. з терміном повернення до 01.11.2018 р. (а.с. 5). 15.05.2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір відступлення права вимоги за борговою розпискою від 01.07.2018. Згідно якого, сторони домовились, що [PERSON] відступає право вимоги за борговою розпискою від 01.07.2018, щодо зобов`язань [PERSON] перед повернути до 01.11.2018 кошти в сумі 1345000 грн., еквівалент 50 000 дол. США (а.с. 90). У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». За наданим позивачем розрахунком, у зв`язку з порушенням [PERSON] зобов`язань у нього виникла заборгованість у розмірі 1552 578,00 грн., що складається з наступного: сума боргу - 1345000,00 грн; втрачена вигода з розрахунку 17% річних - 123 852,00 грн; сума трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості-21 856,00 грн, сума інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості -61870,00 грн (а.с.12). Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми. Зі змісту наявних у справі розписок та наданих пояснень свідків, чітко вбачається, що [PERSON] отримав грошові кошти та зобов`язується їх повернути в обумовлений строк, що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами правовідносин саме за договором позики, передбаченим ст.1046 ЦК України, що відповідає змісту розписки від 01.07.2018, окрім того, вказаний правочин не оспорений, відтак при зазначеному висновку слід застосовувати припис щодо презумпції правомірності правочину, встановлений ст.204 ЦК України, згідно з якою, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, суд прийшов до висновку, про встановлення факту передачі грошових коштів в сумі 1345000,00 грн (еквівалент 50 000 доларів США) та, в подальшому, від [PERSON] до [PERSON] . Оцінивши розписку від 01.07.2018 суд дійшов висновку, що дана розписка є борговим документом, який за своєю правовою природою підтверджує існування між сторонами договору позики та підтверджує передачу коштів в сумі 1345000,00 грн (еквівалент 50 000 доларів США) у борг [PERSON] . Що стосується розписки від 27.06.2018, слід зазначити, що за змістом цієї розписки вбачається факт передачі грошових коштів в сумі 1345000,00 грн (еквівалент 50 000 доларів США) від [PERSON] до [PERSON] з метою передачі вказаних коштів [PERSON] . В судовому засіданні встановлено з показів свідків, що [PERSON] був обізнаний, що грошові кошти, які передав йому [PERSON] були надані [PERSON] . Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. У статті 521 ЦК України зазначено, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу. Частиною першою статті 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Отже, договір про переведення боргу укладається у письмовій формі та набуває чинності з моменту його підписання сторонами і такий договір укладається лише за згодою кредитора. Відтак, враховуючи наявний у матеріалах справи письмовий договір відступлення права вимоги за борговою розпискою від 15.05.2019, зміст самої розписки від 27.06.2018, покази свідків, суд вважає, що право вимоги [PERSON] за вказаним позовом підтверджено належним чином. Нормами права, які регулюють підстави та порядок переведення боргу, а також визначають вимоги щодо форми такого договору, не передбачено підтвердження факту укладення договору про переведення боргу розпискою. Також, за матеріалами судового розгляду вбачається, що [PERSON] суму боргу в строки обумовлені договором не повернув. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З урахуванням викладеного, оскільки судовим розглядом встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання повернути кошти позивачу в термін визначений договором позики, а саме в строк до 01.11.2018, не виконав, права позивача підлягають захисту, тому позовні вимоги в частині стягнення суми боргу, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, платежі, встановлені статтею 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер (неустойку тощо). Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості розрахований станом на 15.05.2019, що становить зміст позовних вимог, суд вважає наявними підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості в розмірі 1345 000, 00 грн; також, 3% річних за період з 01.11.2018 по 15.05.2019, що за розрахунками суду становить 21667,40 грн; а також, суму інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості за період з 01.11.2018 по 15.05.2019, яка за розрахунками суду становить 72723,50 грн, проте, враховуючи, що позивач просив суму інфляційних втрат в розмірі 61870,00 грн, в межах заявлених позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути заборгованість в розмірі 1428 537,40 грн (1 345 000, 00 грн+21667,40 грн+61870,00 грн). При цьому, щодо позовних вимог відносно стягнення втраченої вигоди з розрахунку 17% річних, слід зауважити про таке. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За положеннями частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16. У даній цивільній справі, позивач не надав суду жодного доказу, на підтвердження що станом на 01.11.2018- день, доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідач, не повернувши у вказаний в договорі строк позику, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: " Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок розірвання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. ст. 1046,1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, або позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а згідно з ч. 2 цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК з дня, якого позика повинна бути повернута, до дня її повернення незалежно від сплати процентів, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК (плата за позику). Підставою відповідальності за ст. 625 ЦК є сам факт порушення грошового зобов`язання. Оскільки відповідач до сьогодні ігнорує зобов`язання за договором позики, та вони залишаються невиконаними, позивач скористався своїм правом та перерахував суму заборгованості з урахуванням інфляції, втрачену вигоду, 3 % річних. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вище вказане, суд приходить до висновку, що вимоги позову про стягнення боргу за договором позики в розмірі 1428 537,40 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі ст.ст. 137, 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати. Щодо вимоги позову про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Заявляючи зазначені позовні вимоги позивач зазначив, що у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за договором позики, він змушений був надмірно хвилюватися та перемагати фізичні болі та страждання, шукати кошти у знайомих, зазнав недостатнього фінансування для свого лікування та душевних страждань. Враховуючи вищенаведене, позивач оцінив розмір моральної шкоди в 10 000 грн. з відповідача [PERSON] та в сумі 1000 грн. з відповідача [PERSON] . Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виключення, що не потребують доведення вини, визначені у ч. 2 вказаної норми. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності. Зокрема, умовами укладеного між сторонами договору не передбачене відшкодування моральної шкоди, а ст. 623 ЦК України визначає порядок відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання. У зв`язку з зазначеним, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини не передбачають відшкодування моральної шкоди, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, та зокрема, суд не вбачає підстав для застосування до даних правовідносин положень ст. 23 ЦК України, а відтак суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору з підстав, передбачених ч.1 ст.5 Закону України про судовий збір, стягненню з відповідача на користь держави також підлягає сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 9605,00 грн.

Outcome: partial