Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті особи [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], громадянина України, який помер 01.01.2018 року у с. Медведеве, Чорноморського району, АР Крим. Свої вимоги заявник мотивує тим, що 01 січня 2018 року від атеросклеротичного кардіосклерозу помер його дідусь [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], громадянин України. Факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть, серії І-АЯ №620085, виданим Чорноморським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим. Родинні відносини [PERSON] з померлим підтверджуються Свідоцтвом про народження матері заявника [PERSON] (бланк ІІІ-ТЮ №189485, виданого Сталінською селищною радою Сталінського району Андижанської області Узбецької РСР 31.08.1968 р.) її Свідоцтвом про одруження (бланк І-АП №463933, виданого Медведевською сільською радою Чорноморського району Кримської області 01.09.1979 р.) відповідно до якого вона змінила прізвище на [PERSON] та Свідоцтвом про народження заявника (бланк ІІ-АП №890119, Медведевською сільською радою Чорноморського району Кримської області 06.06.1980 р.). Також, заявник вказує, що Законом України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.10.2000 р. за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON], заявником було отримано Лікарське свідоцтво про смерть серії 35 №044552 видане Чорноморською центральною районною лікарнею 02.01.2018 р.. Однак, цей документ не відповідає вимогам законодавства України, оскільки він був виданий на тимчасово окупованій території України, визначеній відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Крім того, згідно ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. У звязку з цим наявний документ не може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану". Внаслідок цих обставин отримання свідоцтва про смерть в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, а єдиним шляхом його отримання та захисту прав [PERSON] як родича та спадкоємця померлого є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення. Встановлення факту смерті особи необхідно заявнику для реалізації його права як спадкоємця померлого шляхом звернення до відповідних органів з метою відкриття спадщини у встановленому законом порядку, тобто встановлення цього факту породжує для нього юридичні наслідки. Крім, вищезазначеного документу, факт смерті підтверджується наступними документами: 1. Довідкою про смерть №10 видана 09.01.2018 р. Чорноморським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим; 2. Свідоцтво про смерть, бланк І-АЯ №620085, видане 09.01.2018 р. Чорноморським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим. 3. Довідкою про поховання виданою Адміністрацією Медведевського сільського поселення Чорноморського району Республіки Крим. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги викладені у заяві підтримав повністю, на їх задоволенні наполягає, пояснив, що не може отримати свідоцтво про смерть зразка передбаченого законодавством України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення заявника, оцінивши докази в їх сукупності, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Зі змісту заяви, у свідоцтві про смерть, серії І-АЯ №620085, від 09.01.2018 р., виданим Чорноморським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, зазначається, що смерть [PERSON], [INFO], мала місце 01.01.2018 року у с. Медведеве, Чорноморського району, АР Крим. Відповідно до заяви, смерть [PERSON], [INFO], настала 01.01.2018 року у результаті атеросклеротичного кардіосклерозу. Про те, що заявник [PERSON] являється рідним онуком померлого підтверджується: копією Свідоцтва про народження матері [PERSON], [PERSON] (бланк ІІІ-ТЮ №189485, виданого Сталінською селищною радою Сталінського району Андижанської області Узбецької РСР 31.08.1968 р.), Свідоцтвом про одруження (бланк І-АП №463933, виданого Медведевською сільською радою Чорноморського району Кримської області 01.09.1979 р.) відповідно до якого вона змінила прізвище на [PERSON] та Свідоцтвом про народження [PERSON] (бланк ІІ-АП №890119, Медведевською сільською радою Чорноморського району Кримської області 06.06.1980 р.). На даний час заявник [PERSON] вирішує питання з приводу отримання свідоцтва про смерть встановленого зразку. Так, згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-У11 будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсною і не створює правових наслідків. Таким чином судом встановлено, що свідоцтво про смерть, серії І-АЯ №620085, від 09.01.2018 року, видане нелегітимним закладом АР Крим, а саме органом, який створений та діє у порядку не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Разом з тим, оцінюючи свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на отримання допомоги, призначення соціальних виплат, тощо. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання

Outcome: approved