Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

До суду 28.08.2017 року звернулися позивачі [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Разом із позовною заявою позивачами було подано заяву про забезпечення позову. 29 серпня 2017 року суддею Деснянського районного суду міста Києва Шевчуком О.П. постановлено ухвалу про відкриття провадження у вказаній цивільній справі. 29 серпня 2017 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва задоволено заяву позивачів про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS], що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Сол-Проперті". Розпорядженням керівника апарату суду [PERSON] від 15.01.2018 № 156 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 754/10992/17 (номер провадження 2/754/1452/18) у зв'язку зі звільнення судді Деснянського районного суду міста Києва [PERSON] Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2018 справа за єдиним унікальним номером 754/10992/17 (номер провадження 2/754/1452/18) передана судді Бабко В.В. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що 19.06.2008 між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСибббанк" (правонаступником якого є ПАТ "Укрсиббанк") було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1136076800 (при застосуванні ануїтетної системи погашення), відповідно до якого [PERSON] отримала споживчий кредит у сумі 70 000, 00 (сімдесят тисяч) доларів США (п. 1.1. Договору), який зобов'язувалась повернути до 19 червня 2018 року (п. 1.2.2. Договору). Також 19 червня 20008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСибббанк" (правонаступником якого є ПАТ "Укрсиббанк") було укладено договір про надання споживчого кредиту №11360769000, за яким Банк зобов'язувався надати, а [PERSON] прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 2 103 (дві тисячі сто три) гривні 19 копійок. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами 19 червня 2008 року між позивачами та Банком було укладено договір іпотеки № 88246, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., за умовами якого позивачі передали в іпотеку належну їм квартиру [ADDRESS]. Квартира належала позивачам на підставі Договору купівлі-продажу від 20.09.2000, посвідченого державним нотаріусом шостої Київської державної нотаріальної контори (реєстровий № 3-5369), що підтверджується наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою КВ-2015 № 17898 від 12.06.2015. Як зазначає позивач [PERSON], певний час вона повертала отримані кредитні кошти відповідно з умовами кредитних договорів, проте згодом через скрутне фінансове становище втратила можливість сплачувати кредит вчасно і у повному обсязі. 12 грудня 2011 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" було укладено Договір факторингу № 1, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" отримало право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 1136076800 (при застосуванні ануїтетної системи погашення) від 19.06.2008 та договором про надання споживчого кредиту №11360769000 від 19.06.2008. Того ж дня 12.12.2011 між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" було укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, у тому числі за договором іпотеки № 88246 від 19.06.2008. 24 квітня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова М.Є. на підставі договору іпотеки № 88246 від 19.06.2008 зареєструвала право власності на квартиру, що належала позивачам, за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.04.2015, індексний номер витягу 36775639. В цей же день 24 квітня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сол-проперті" було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є., за яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" відчужило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сол-проперті" належну позивачам на праві власності квартиру. Вважаючи вказані правочини щодо реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" права власності на спірну квартиру та подальше її відчуження на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сол-проперті" такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України, зокрема з огляду на ту обставину, що між позивачами та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" у порушення положень п. 5.2. договору іпотеки № 88246 від 19.06.2008 не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, позивачі звернулися до суду з позовом визнати недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 20925775 від 24.04.2015, на підставі якого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], та витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сол-проперті" на користь позивачів квартиру [ADDRESS]. 20 лютого 2018 року до суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" згідно зі статтями 36, 37 Закону України "Про іпотеку" як новий іпотекодержатель правомірно реалізувало у позасудовому порядку своє право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі передбаченого у договорі іпотеки № 88246 від 19.06.2008 застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації за собою права власності на спірну квартиру. Відповідач вважає, що укладаючи договір іпотеки № 88246 від 19.06.2008 позивачі надали свою згоду на позасудовий порядок реалізації іпотекодержателем свого права на звернення стягнення на спірну квартиру у разі настання встановлених договором обставин, оскільки право іпотекодержателя зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України "Про іпотеку" є безумовним. Окрім того, у вказаному відзиві Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" посилається на те, що на спірні правовідносини з позивачами не розповсюджуються положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті", оскільки згідно наявних відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно у власності [PERSON] перебуває ще один об'єкт нерухомого майна, а саме: квартира [ADDRESS]. Окрім того, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" посилається на ту обставину, що проведена державна реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем в рахунок погашення основної заборгованості позивача [PERSON] за кредитними договорами не може вважатися примусовим стягненням на предмет іпотеки, що здійснюється органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень на підставі Закону України "Про виконавче провадження". Оскільки проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем (Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект") відбулося у позасудовому порядку на підставі договору іпотеки та Закону України "Про іпотеку", а, отже, що на думку відповідача також підтверджується і висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 30.09.2015, у даній ситуації норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті" не можуть бути підставою для визнання спірного рішення недійсним. В обґрунтування своїх заперечень Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" посилається також на правову позицію, викладену у висновку Верховного Суду України у постанові від 28.09.2016 у справі № 6-1243цс16, а також правові позиції, викладені у постанові Вищого адміністративного суду від 17.02.2016 у справі № 826/171/15 та ухвалі від 25.11.2015 у справі № 826/4858/15. 12.03.2018 від представника позивача [PERSON], [PERSON], до суду надійшли відповідь на відзив відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" та клопотання про витребування доказів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект". У вказаній відповіді на відзив представник позивача [PERSON] заперечує проти доводів та аргументів, наведених у відзиві Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" на позовну заяву, зокрема представник позивача [PERSON] посилається на те, що укладаючи договір іпотеки № 88246 від 19.06.2008 позивачі були упевненні в тому, що згідно чинних на момент укладення вказаного договору іпотеки статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за укладеними з Банком кредитними договорами від 19.06.2008 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки було можливим виключно шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Лише 25 грудня 2008 року, тобто вже після укладення договору іпотеки, Законом України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" були внесені зміни до Закону України "Про іпотеку" та викладено в іншій редакції статті 36 та 37, згідно з якими фактично відбулося ототожнення іпотечного застереження та договору про задоволення вимог іпотекодержателя як окремого документа, чим суттєво було погіршено становище позивачів шляхом надання Банку, а згодом і Товариству з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" можливість відчужити спірну квартиру без повідомлення про це позивачів. У відповіді на відзив представник позивача [PERSON] також наголошує, що частиною 2 статті 37 Закону України "Про іпотеку" в редакції, яка діяла станом на дату укладення договору іпотеки, так і в редакції, що діяла на момент відчуження спірної квартири, передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Утім станом на квітень 2015 року оцінку вартості спірної квартири проведено не було, а [PERSON] не була повідомлена про розмір своєї заборгованості за кредитними договорами. У відповіді на відзив представник позивача [PERSON] також спростовує доводи представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" про наявність у [PERSON] на праві власності іншого об'єкта житлової нерухомості, а саме: квартири [ADDRESS]. Зокрема, з поданої представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" інформаційної довідки вбачається, що пошук інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснювався за прізвищем, іменем та по-батькові [PERSON], а також за її РНОКПП, й за частковим співпадінням і було встановлено наявність у неї іншого об'єкта житлової нерухомості. Водночас якщо здійснити пошук інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за РНОКПП [PERSON], то отримана інформаційна довідка, що долучена до матеріалів справи, свідчить про те, що за фізичною особою з РНОКПП (тобто за позивачем [PERSON]) на праві власності інше нерухоме майно не зареєстроване. Викладене, на думку позивача [PERSON], підтверджує, що ані за [PERSON], ані за [PERSON] будь-якого іншого житла на праві власності не зареєстровано, а відтак рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 20925775 від 24.04.2015, на підставі якого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], є таким, що вчинене з порушенням вимог Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті", що, у свою чергу, є підставою для визнання його недійсним. 03 травня 2018 року від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив на позову заяву, в якому відповідач викладає аналогічну правову позицію, раніше викладену у відзиві на позовну заяву, зокрема посилається на статті 36 та 37 Закону України "Про іпотеку", згідно яких договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, а відтак Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" як іпотекодержатель правомірно реалізувало у позасудовому порядку своє право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на спірну квартиру на підставі наявного в договорі іпотеки № 88246 від 19.06.2008 застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Також відповідач посилається, що сторони договору іпотеки у розділі 5 досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, що за змістом положень статті 36 Закону України "Про іпотеку" є відповідним застереженням в іпотечному договорі та вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Також було повторно наголошено, що на спірні правовідносини між позивачами та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" не розповсюджуються положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті" з аналогічних підстав, вкладених раніше у відзиві на позовну заяву. Окрім того, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" зазначив, що оцінка спірного предмета іпотеки була проведена відповідно до вимог чинного законодавства та міститься в реєстраційній справі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., а на підтвердження вказаного Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" надає для дослідження судом копію висновку про вартість об'єкта незалежної оцінки. 15.06.2018 від представника позивача [PERSON] надійшли пояснення по суті позовної заяви, в якій представник просить суд звернути увагу на такі обставини, посилаючись на те, що лише 25 травня 2018 року ознайомилась із наданими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. копіями документів. Так, представник позивача [PERSON] наполягає, що звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на спірну квартиру могло бути реалізовано виключно шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, чого здійснено не було. Представник позивача [PERSON] наголошує також, що позивачі не отримували від Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" письмову вимогу про усунення порушень, як-то передбачено положеннями статті 35 Закону України "Про іпотеку". Представник позивача [PERSON] спростовує факт направлення відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" на адресу позивачів письмової вимоги про усунення порушень кредитних договорів, посилаючись на те, що з наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення не вбачається, що саме було направлено на адресу позивачів. Таким чином, з наданих на вимогу суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. документів не вбачається, що нею були отримані достовірні дані про те, що позивачі, як власники спірної квартири, були повідомлені про намір Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" звернути стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача [PERSON] також наголошує у своїх письмових поясненнях по суті позовної вимоги, що, як стало відомо позивачам, все нерухоме майно, що належить [PERSON], у тому числі і спірна квартира, з 19.04.2013 перебувало під арештом, накладеним постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, прийнятою державним виконавцем ВДВС Деснянського районного управління юстиції у місті Києві. Як зазначається представником позивача [PERSON], приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова М.Є. під час реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" права власності на спірну квартиру порушила вимоги статті 55 Закону України "Про нотаріат" та пункту 2.1. глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, що встановлюють необхідність при підготовці до посвідчення правочинів про відчуження або заставу майна проведення перевірки відсутності заборони відчуження або арешту майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В разі наявності заборони угода про відчуження майна, обтяженого боргом, посвідчується лише у разі згоди кредитора і набувача на переведення боргу на набувача. Вказане, за твердженням представника позивача [PERSON], є підставою для визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 20925775 від 24.04.2015, на підставі якого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] та витребування від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сол-проперті" на користь позивачів квартири [ADDRESS]. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні 23.10.2018 позов підтримала, просила його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" Ільчук Н.В. в судовому засіданні 23.10.2018 підтримала викладене у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив на позову заяву, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Від відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Сол-проперті" відзив на позовну заяву до суду не надходив, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Сол-проперті" у судові засідання не з'являвся, про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова М.Є. пояснень щодо позову та відзиву не надала, заявами від 12.09.2017 № 176/01-06, від 13.02.2018 № 20/01-16, від 10.04.2018 № 46/01-16, від 18.05.2018 № 58/01-16, від 21.05.2018 № 02/01-16, 03.07.2018 № 81/01-16, направленими до суду поштовим зв'язком, повідомила суд про неможливість з'явитися у судові засідання особисто, просила розглядати справу по суті без її участі. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статті 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі з огляду на таке. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 19.06.2008 між позивачем [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСибббанк" (правонаступником якого є ПАТ "Укрсиббанк") було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1136076800 (при застосуванні ануїтетної системи погашення), відповідно до якого [PERSON] отримала споживчий кредит у сумі 70000,00(сімдесят тисяч) доларів США (п. 1.1. Договору), який зобов'язувалась повернути до 19 червня 2018 року (п. 1.2.2. Договору). 19.06.2008 між позивачем [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСибббанк" (правонаступником якого є ПАТ "Укрсиббанк") було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11360769000, за яким банк зобов'язувався надати, а [PERSON] прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 2 103 (дві тисячі сто три) гривні 19 копійок. У забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами від 19.06.2008 між позивачами та Банком було укладено договір іпотеки № 88246, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., за умовами якого позивачі передали в іпотеку належну їм квартиру [ADDRESS]. Квартира належала позивачам на підставі договору купівлі-продажу від 20.09.2000, посвідченого державним нотаріусом шостої Київської державної нотаріальної контори (реєстровий № 3-5369), що підтверджується наявними в матеріалах справи копією договору купівлі-продажу від 20.09.2000, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Забігайло Л.П., та інформаційною довідкою КВ-2015 № 17898 від 12.06.2015. 12 грудня 2011 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" було укладено Договір факторингу № 1, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" отримало право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 1136076800 (при застосуванні ануїтетної системи погашення) від 19.06.2008 та договором про надання споживчого кредиту №11360769000 від 19.06.2008. 12.12.2011 між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" було укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, у тому числі за договором іпотеки № 88246 від 19.06.2008. 24 квітня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова М.Є. на підставі договору іпотеки № 88246 від 19.06.2008 зареєструвала право власності на квартиру, що належала позивачам, за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.04.2015, індексний номер витягу 36775639. 24 квітня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сол-проперті" було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" відчужило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сол-проперті" належну позивачам на праві власності квартиру. Таким чином, між учасниками справи склалися спірні правовідносини щодо правомірності реалізації відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" права звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки № 88246 від 19.06.2008 та наявності правомочності у Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" здійснити відчуження квартири [ADDRESS] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сол-проперті". Судом було встановлено, що з умов розділу 5 договору іпотеки № 88246 від 19.06.2008 сторони договору досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. При цьому таке позасудове врегулювання, згідно з п. 5.2. договору іпотеки №88246 від 19.06.2008 здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку", або шляхом отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору-купівлі продажу від імені іпотекодавців на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку". За приписами статті 36 Закону України "Про іпотеку" у редакції, чинній станом на момент укладення договору іпотеки, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, або право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. З аналізу вказаного положення статті 36 Закону України "Про іпотеку" у редакції, чинній станом на момент укладення договору іпотеки, та змісту домовленостей сторін, досягнутих у розділі 5 договору іпотеки № 88246 від 19.06.2008, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. У зв'язку з цим, суд критично ставиться та не приймає до уваги доводи та аргументи представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" з приводу того, що викладене у п. 5.2. договору іпотеки № 88246 від 19.06.2008 застереження за своїми правовими наслідками прирівнюється до окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, адже сторонами у договорі іпотеки № 88246 від 19.06.2008 було досягнуто домовленості про можливість позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Окрім того, суд звертає увагу, що згідно з частиною 5 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції, чинній на момент проведення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", державна реєстрація прав проводилася органом державної реєстрації прав, якими на той час були органи державної реєстрації, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Нотаріуси як спеціальні суб'єкти, на яких покладалися функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, згідно абз. 2, 3 частини 5 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції, чинній момент проведення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. реєстраційних дій, та п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 (у редакції, чинній на момент проведення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. реєстраційних дій), могли вчиняти реєстраційні дії виключно у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном або об'єктом незавершеного будівництва. Разом з тим, при проведенні 24.04.2015 державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" на підставі договору іпотеки № 88246 від 19.06.2008 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова М.Є. не вчиняла жодних нотаріальних дій зі спірним нерухомим майном згідно Закону України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 3 296/5, а, отже, не мала права здійснювати таку державну реєстрацію та приймати оспорюване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 20925775 від 24.04.2015, на підставі якого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. Суд також бере до уваги, що згідно з п. 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 (у редакції, чинній на момент проведення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. реєстраційних дій), для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження нерухомого майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого відбувається перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно не є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за іпотекодержателем. Зі змісту вказаного положення Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. №868, вбачається, що державний реєстратор для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, має пересвідчитися у тому, що іпотекодавець та боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, отримали від іпотекодержателя письмову вимогу про усунення порушень та завершився 30-денний строк з моменту отримання такої письмової вимоги. Наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 0103248336416 (а.с. 185) про направлення на адресу позивачів поштового відправлення не може вважатися належним та допустимим доказом того, що на адресу позивачів саме відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" було направлено саме письмову вимогу про усунення порушень умов кредитних договорів. Враховуючи викладене вище, суд критично ставиться до доводів та аргументів представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", викладених у відповідних заявах по суті справи, а, отже, не бере їх до уваги, оскільки відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" не довів належними, допустимими та достатніми доказами правомірність реалізації останнім свого права звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі статтями 36, 37 Закону України "Про іпотеку" й відповідно законність прийняття оспорюваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 20925775 від 24.04.2015, на підставі якого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора приватного нотаріуса Єгорової Марини Євгенівни, Київський міський нотаріальний округ знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді ґрунтуються на встановлених нормах законодавства України, і тому підлягають задоволенню. Положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності, визнання недійсним рішення нотаріуса, всі права, набуті під час рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 20925775 від 24.04.2015, на підставі якого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], не повинні здійснюватися, а створені обов'язки та наслідки не підлягають виконанню. Ураховуючи наведене, спірна квартира, яка є предметом іпотеки, залишилася у володінні боржника, [PERSON] та [PERSON] є її власниками і користувачами. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання згідно зі статтею 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Жодних доказів про згоду [PERSON] та [PERSON] на незаконне відчуження спірної квартири матеріали справи не містять. Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (стаття 36 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частин другої, третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до правової позиції, викладеної у висновку Великої Палати Верхового Суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (стаття 36 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частин другої, третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Аналіз наведених положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. За таких обставин вказана згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 ЦК України. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. За приписами статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З огляду на наведене суд знаходить доведеним факт порушення належного позивачам права власності на спірну квартиру та вважає обґрунтованими позовні вимоги позивачів про застосування таких способів захисту порушеного права як визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 20925775 від 24.04.2015, на підставі якого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] та витребування вказаної квартири від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сол-проперті" на підставі статей 387 та 388 ЦК України. Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено повністю, судовий збір в розмірі 8320грн пропорційно покладається на відповідачів.

Outcome: approved