Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

У червні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Полтавської обласної спілки споживчих товариств про визнання протиправним наказу, в якому просив визнати трудовий договір між ним та відповідачем розірваним 20.05.2019 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; змінити дату і формулювання звільнення позивача з Полтавської обласної спілки споживчих товариств із «07.12.2018 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «20.05.2019 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України»; зобов`язати Полтавську обласну спілку споживчих товариств видати наказ про звільнення позивача з 20.05.2019 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України і внести цей запис в трудову книжку серії [NUMBER] ; визнати протиправним і скасувати Розпорядження Полтавської обласної спілки споживчих товариств № 20-К від 04.06.2019 року про звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 07.12.2018 року; зобов`язати Полтавську обласну спілку споживчих товариств видати позивачу трудову книжку серії [NUMBER] із записом про звільнення з 20.05.2019 року за ч. 3 ст. 38 КЗПП України; зобов`язати Полтавську обласну спілку споживчих товариств видати позивачу наказ про звільнення з 20.05.2019 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, надати копії всіх наказів про надання позивачу відпусток, а також довідку із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період його роботи, стягнути з Полтавської обласної спілки споживчих товариств 20865 грн. відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог позивач вказав, що із 27.09.2010 року він працював в Полтавській обласній спілці споживчих товариств на різних посадах - як за основним місцем роботи із занесенням інформації про роботу до трудової книжки. Паралельно цьому, позивач працював за сумісництвом керівником на підприємстві СТ «КООПЗАГОТПРОМ-МКК». Це підприємство взаємодіяло у господарській діяльності з підприємством відповідачем, в ході якої останнє заборгувало підприємству СТ «КООПЗАГОТПРОМ-МКК» кошти на суму 60414,75 гривень. Позивач, як керівник надіслав спочатку в лютому 2018 року відповідачу вимогу сплатити кошти, а згодом в жовтні 2018 року подав позов у суд, який був задоволений рішенням господарського суду. Цим рішенням встановлено, що відповідач з березня 2018 року ухилявся від повернення боргу очолюваному позивачем підприємству. За займаною на підприємстві посадою позивач займався питаннями фінансової безпеки та аудиту господарської діяльності на підприємстві, в його функціональні обов`язки входило виявлення фінансових зловживань з боку працівників підприємства, розкрадань, тощо. При цьому, в його посадові обов`язки входило інформування керівництва підприємства про будь-які випадки виявлені позивачем можливого розкрадання майна підприємства або махінації з його майном. 25.10.2018 року позивач надіслав на адресу підприємства заяву про проведення на підприємстві службової аудиторської перевірки, заява залишилась без реагування з боку керівництва. На ґрунті всіх цих подій в позивача склалися недоброзичливі стосунки з керівником підприємства-відповідача, які проявлялись у нічим не вмотивованій систематичній затримці заробітної плати, в порушення ст. 32 КЗпП України, позивачу без попередження було змінено суттєві умови праці, а саме було позбавлено робочого місця та службового автомобіля, також без будь якого попередження припинено надання послуг зв`язку за виділеним позивачу мобільним номером. В зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивач був вимушений взяти неоплачувану відпустку на 30 днів із 07.11.2018 року по 07.12.2018 року. Остаточно зрозумівши, що керівник підприємства відповідача не має наміру досягати конструктивної домовленості щодо виділу позивачу робочого місця і подальша співпраця в рамках трудового договору неможлива, позивач 16.05.2019 року надіслав на адресу відповідача дві тотожні заяви про своє звільнення із 20.05.2019 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. В обох відправлених заявах позивач просив провести остаточний розрахунок при звільненні, надати копію наказу про звільнення і довідку про його стаж роботи та заробітну плату, а також копії наказів про надання відпусток, тощо. Оскільки, на той час у позивача не було інформації про отримання позивачем вказаних поштових відправлень, то 22.05.2019 року він направив відповідачу ще дві повторні заяви про своє звільнення із 20.05.2019 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 05.06.2019 року позивач отримав поштою копію розпорядження № 20-К від 04.06.2019 року в якому вказано про звільнення його з підприємства за прогули датою 07.12.2018 року. Також, 04.06.2019 року позивач отримав від відповідача на свою картку кошти в сумі 9571,43 гривень без детального розшифрування за що та в якій сумі вони нараховані. В розпорядженні відповідача про звільнення від 04.06.2019 року вказано, що в позивача 59 невикористаних календарних днів відпустки. Позивач вважає, що його звільнення за прогули було незаконним. Відповідач в наказі не наводить доказів того, що [PERSON] був відсутній на роботі в будь-який день з 07.12.2018 року по 20.05.2019 року; з наказу неможливо встановити за який конкретно проступок (прогул в який день) його звільнено; відповідач не надав можливості позивачу надати пояснення, тому є підстави для задоволення позовних вимог. Моральна шкода, якої зазнав позивач, полягає в тому, що порушення трудових прав за час коли він працював на підприємстві носило системний і тривалий характер, було обтяжливим в мірі, що спонукали його звільнитись з підприємства, порушення трудових прав вчинено в особливо тяжкий для позивача період, оскільки з кінця 2018 року в нього, як інваліда ІІ групи, погіршився стан здоров`я і тому затримки у виплаті заробітної плати та інші порушення призвели до суттєвих емоційних переживань і підірвали звичний ритм його життя. Позивач просить стягнути з відповідача 20865 гривень моральної шкоди. Ухвалою суду від 25.06.2019 року було відкрито провадження по даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін та витребувано у позивача документи (а.с.78-79). 17.07.2019 року від Полтавської обласної спілки споживчих товариств до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що [PERSON] був прийнятий на посаду помічника Голови правління з питань економічної та інформаційної безпеки Полтавської обласної спілки споживчих товариств відповідно до його заяви від 04.07.2016 року. Розпорядженням Облспоживспілки №46-к від 04.07.2016 року «Про прийняття на роботу» позивача було офіційно прийнято на основне місце роботи шляхом переведення на посаду помічника Голови правління з питань економічної та інформаційної безпеки з 05.07.2016 року. [PERSON] з липня 2016 року здійснював трудову діяльність на вказаній посаді, а на підставі його особистої заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати строком на 30 днів від 29.10.2018 року, починаючи з 07.11.2018 року розпорядженням Облспоживспілки №70-к від 01.11.2018 року було надано відпустку без збереження заробітної плати строком на 30 днів на термін з 07.11.2018 року по 06.12.2018 року. По закінченню відпустки, наступного робочого дня, позивач на робочому місці не з`явився, про причини неявки на роботу роботодавця не повідомив, чим порушив положення ст. 139 Кодексу законів про працю України. Починаючи з грудня 2018 року Облспоживспілкою було складено численні акти про відсутність позивача на роботі. Крім того, комісія склала акт від 08.04.2019 року, відповідно до якого з метою встановлення причин відсутності на робочому місці [PERSON] протягом тривалого часу (з 07.12.2018 р. по 08.04.2019 р.) з нез`ясованих причин, здійснила вихід за адресою проживання позивача, проте пошук позивача за місцем проживання жодних результатів не дав. Також, комісія склала акт від 08.04.2019 року, відповідно до якого в телефонній розмові з [PERSON] щодо питання його виходу на роботу, було отримано від позивача інформацію про те, що він вийде на роботу, коли зробити це йому дозволять лікарі. Щодо наявності у позивача листків непрацездатності за відповідний період та дати виходу на роботу представниками комісії Облспоживспілки не було отримано жодної відповіді від [PERSON] . За таких обставин Облспоживспілка звернулася з листом №09-58 від 08.04.2019 року до Профспілкового комітету щодо надання згоди на звільнення [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України за прогул без поважних причин через відсутність позивача на робочому місці з 07.12.2018 року по 08.04.2019 року, ненаданням за вказаний період часу інформації та підтверджуючих документів про причини такої відсутності (листків непрацездатності, тощо), ігноруванням запитів та листів з даних питань. Також, головою профспілкового комітету Каніною Л.Б. від імені профспілкового комітету було направлено листа б/н від 08.04.2019 року на адресу проживання позивача з метою його участі в засіданні комітету. Крім того, заступник Голови правління Облспоживспілки Сластьон В .О. звернувся з листом №05-05/21 від 10.04.2019 року до [PERSON] з проханням надати письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці. Відповідно до Протоколу засідання профспілкового комітету Облспоживспілки №1 від 15.04.2019 року було вирішено повторно запросити [PERSON] для участі в засіданні комітету. В подальшому Облспоживспілка звернулася з листом №09-74 від 20.05.2019 року до Профспілкового комітету щодо надання згоди на звільнення [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України за прогул без поважних причин через відсутність позивача на робочому місці з 07.12.2018 року по 20.05.2019 року, в якому також було зазначено, що на підставі відповіді Департаменту охорони здоров`я Полтавської облдержадміністрації встановлено, що [PERSON] за період відсутності на роботі лише одного разу перебував на лікарняному (з 20.03.2019 р. по 29.03.2019 р.), проте листок непрацездатності останній так і не надав. Також головою профспілкового комітету Каніною Л.Б. від імені профспілкового комітету було знову направлено листа б/н від 20.05.2019 року на адресу проживання позивача, з метою його участі в засіданні комітету. В той же час, відповідачем було отримано заяву позивача про звільнення, відповідно до змісту якої він наполягає на звільненні його в односторонньому порядку із займаної посади за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України з 20.05.2019 року. Відповідачем повторно було отримано заяву позивача від 29.05.2019 року, про звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України з 20.05.2019 року. У даному ж випадку про наявність заяви [PERSON] про звільнення від 22.05.2019 року, в якій він просив звільнити його за власним бажанням з 20.05.2019 року за ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, Облспоживспілка дізналася 27.05.2019 року, тому прийняти рішення про його звільнення за ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, тобто фактично з вини роботодавця, починаючи з 20.05.2019 року, було неможливо з огляду на порушення законодавства про працю саме позивачем, що неодноразово підтверджено документально. Щодо безпідставності заявленої позивачем моральної шкоди, відповідач зазначає, що позовна заява [PERSON] не містить жодних доказів, які б підтверджували, завдання йому втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, незаконними діями Облспоживспілки, оскільки не доведено порушення порядку звільнення роботодавцем позивача із займаної посади. Крім того, з боку позивача абсолютно не обґрунтований розмір моральної шкоди належними та допустимими доказами (а.с.146-156). 01.08.2019 року від позивачадо суду надійшла письмова відповідь на відзив, згідно якої позивач зазначає, що критично ставиться до актів комісії, складених за участі працівників підприємства, які є підлеглими керівнику підприємства, з яким у нього був особистий конфлікт, крім того вказані акти містять ряд недоліків, які ставлять під сумнів їх доказову силу. Щодо викликів на засідання профспілкового комітету позивач зазначає, що ніколи не був членом комітету підприємства відповідача, йому не надсилались будь-які прохання надавати пояснення. Відповідачем не надано доказів щодо спростування обставин порушення строків виплати заробітної плати. Щодо необґрунтованості розміру моральної шкоди позивач зазначає, що численні порушення законодавства про оплату праці зумовили його тривалі емоційні хвилювання, які негативно вплинули і на стан його здоров`я як інваліда ІІ групи. Оскільки, законодавство не містить вказівок на те, яким чином повинен здійснюватися розрахунок моральної шкоди, що не виключає можливість визначення розміру такої шкоди судом (а.с. 207-208). 23.08.2019 року позивачем подано до суду додаткові письмові пояснення до позовної заяви, щодо довідки, яку надав відповідач про нараховану і виплачену позивачу заробітну плату на підприємстві (а.с. 226). 09.09.2019 року позивач надав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з Полтавської обласної спілки споживчих товариств на користь [PERSON] невиплачену компенсацію за невикористані дні відпусток на суму 149,57 гривень (без утримання обов`язкових податків і зборів); стягнути з Полтавської обласної спілки споживчих товариств на користь [PERSON] середній заробіток за несвоєчасний розрахунок в день звільнення з 10.12.2018 року по день ухвалення рішення з розрахунку 268,91 гривень за кожен робочий день (а.с. 233-236). Ухвалою суду від 01.10.2019 року заяву позивача про збільшення позовних вимог у цивільній справі за позовом [PERSON] до Полтавської обласної спілки споживчих товариств про визнання протиправним наказу - залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримав. Вказав зокрема, що актів про прогули з 07.12.2018 року немає; позивач звільнений заднім числом; [PERSON] з жовтня 2018 року приходив за місцем роботи, але роботи не давали до травня 2019 року, в коридорі стояв. 16.05.2019 року позивач написав заяву про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Просив позов задовольнити. Також, зазначив, що всі належні неправомірно звільненому працівнику кошти будуть стягуватися в судовому порядку пізніше. Представник відповідача - Москаленко І.О. в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні вимог. Вказав, що позивач з грудня 2018 року по травень 2019 року не виходить на роботу. Дата прогулу - 07.12.2018 року, акту немає, факт прогулу було виявлено 10.12.2018 року, розпорядження винесено 04.06.2019 року. Позивач вчинив багатократне порушення, служба держпраці не встановила порушень Закону. Заяву позивача про звільнення від 16.05.2019 року отримали 20.05.2018 року. Рішення про звільнення за власним бажанням керівництвом не приймалось, бо треба було встановити чому немає [PERSON] на робочому місці. Ще були інші заяви про звільнення з 20.05.2018 року за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, [PERSON] був прийнятий на посаду помічника Голови правління з питань економічної та інформаційної безпеки Полтавської обласної спілки споживчих товариств відповідно до його заяви від 04.07.2016 року. Розпорядженням Облспоживспілки №46-к від 04.07.2016 року «Про прийняття на роботу» позивача було офіційно прийнято на основне місце роботи шляхом переведення на посаду помічника Голови правління з питань економічної та інформаційної безпеки з 05.07.2016 року (а.с.88 - розпорядження, а.с.89- заява). Згідно позовних вимог, [PERSON] в 2018 році систематично затримувалась виплата заробітної плати, в 2019 році заробітна плата не виплачувалась, в порушення ст.32 КЗпП України, позивачу без попередження було змінено суттєві умови праці, а саме: було позбавлено робочого місця та службового автомобіля, також без будь-якого попередження припинено надання послуг зв`язку за виділеним позивачу мобільним номером, що підтверджується випискою по зарплатній карті (а.с.62-67), довідкою про нараховані та виплачені доходи (а.с.138-139), інформацією за телекомунікаційні послуги (а.с.10-11), та не було спростовано відповідачем в ході судового розгляду. Як вбачається із матеріалів справи позивач 16.05.2019 року надіслав на адресу відповідача дві тотожні заяви про своє звільнення із 20.05.2019 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушеннями законодавства про оплату праці та незабезпеченням мінімальними соціальними гарантіями, (а.с.44-54 - заяви, поштові повідомлення, відстеження, лист ТОВ «Нова Пошта»). Згідно розпорядження Полтавської обласної спілки споживчих товариств №20-к від 04.06.2019 року про припинення трудового договору (контракту), [PERSON] звільнено з посади помічника голови правління з економічної та інформаційної безпеки на підставі ст.40 п.4 КЗпП України, 07.12.2018 року (а.с.109). Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте трудовий договір був розірваний з іншої підстави - за прогул. Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Згідно вимог ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Як роз`яснюється п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Згідно зі ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Вирішуючи у червні 2019 року питання про звільнення позивача з роботи 07.12.2018 року за ст.40 п.4 КЗпПУ (за прогул без поважних причин), на підставі протоколу засідання комітету профспілки від 03.06.2019 року №6, без складання акту про відсутність працівника на роботі, без отримання його пояснень, відповідач не врахував вищенаведені норми права, ним не було дотримано процедуру притягнення до дисциплінарного стягнення, передбачену 149 КЗпП України. З огляду на вищенаведене, суд вважає визнати протиправним і скасувати розпорядження Полтавської обласної спілки споживчих товариств №20-к від 04.06.2019 року про звільнення [PERSON] з посади помічника голови правління з економічної та інформаційної безпеки на підставі ст.40 п.4 КЗпП України, 07.12.2018 року. За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Для звільнення за ст.38 ч.3 КЗпП України не має значення істотність порушень з боку роботодавця відносно працівника трудового законодавства, умов колективного договору та кількість, система цих порушень. Виходячи з викладеного відповідач зобов`язаний був розірвати трудовий договір з позивачем та звільнити його з вказаної посади з 20.05.2019 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, за ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України. Однак, 05.06.2019 року позивач поштою отримав від відповідача копію Розпорядження №20-к від 04.06.2019 року , в якому вказано про звільнення його з підприємства - відповідача за прогул датою 07.12.2018 року. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що звільнення позивача за прогул за п.4 ст.40 КЗпП України є незаконним, оскільки відповідач зобов`язаний був розірвати трудовий договір з позивачем та звільнити його з вказаної посади з 20.05.2019 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, за ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, а так як позивач не просить його поновити на роботі, то суд вважає змінити формулювання звільнення [PERSON] в трудовій книжці, зазначивши, що [PERSON] звільнений з Полтавської обласної спілки споживчих товариств за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, з 20.05.2019 року. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 20865 гривень суд зазначає наступне. Стаття 23 УК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статті 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, наприклад, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. На обґрунтування вимог про відшкодування 20865 гривень моральної шкоди позивач зазначив, що порушення його трудових прав призвели до моральних та фізичних страждань. Оскільки, в ході розгляду справи судом встановлено факт порушення відповідачем прав позивача у сфері трудових відносин, а відтак наявні правові підстави покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду відповідно до принципів розумності та справедливості, в розмірі 1000 гривень В задоволенні інших вимог позивачу слід відмовити . Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд вважає інші позовні вимоги [PERSON] , а саме: про визнання трудового договору між ним та відповідачем розірваним 20.05.2019 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; зобов`язання Полтавської обласної спілки споживчих товариств видати наказ про звільнення позивача з 20.05.2019 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України; зобов`язання Полтавської обласної спілки споживчих товариств видати позивачу трудову книжку серії [NUMBER] із записом про звільнення з 20.05.2019 року за ч. 3 ст. 38 КЗПП України; зобов`язання Полтавської обласної спілки споживчих товариств видати позивачу наказ про звільнення з 20.05.2019 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, надання копії всіх наказів про надання позивачу відпусток, а також довідки із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період його роботи - такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вони дублюють одна одну, є безпідставними, не мають відношення до предмету доказування. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України. Судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають до задоволення пропорційно задоволених вимог. Виходячи з того, що позов задоволено частково, а саме: чотири немайнові вимоги, та позивача звільнено від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 3073,60 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial