Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

В липні 2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що 28 березня 2012 року уклала з [PERSON] договір підряду відповідно до якого відповідач протягом 29 днів зобов»язався виконати роботи по виготовленню вхідних дверей. Позивач сплатила 100% вартості дверей. При доставці дверей були виявлені недоліки, двері забрали, пообіцяли у найкоротший строк встановити двері належної якості. 29 червня 2012 року знову привезли не якісні двері, в присутності свідків було складено акт. В обумовлений договором строк двері не було виготовлено та встановлено. Своїми діями відповідач заподіяв моральну шкоду, яка виявилась в порушенні звичного способу життя, позивач перенесла стрес, змушена була звернутися до лікаря. Просила розірвати договір підряду від 28 березня 2012 року, укладений між нею та [PERSON], стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 2913 грн. вартості договору та 174,60 грн. штрафних санкцій, моральну шкоду у розмірі 5000 грн., судові витрати у вигляді судового збору. Рішенням Центрально-міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 04 березня 2014 року позов [PERSON] задоволено частково: розірвано договір від 28 березня 2012 року по виготовленню та установці ПВХ конструкції, укладений між [PERSON] та [PERSON], повернуто [PERSON]ПВХ конструкцію, а саме вхідні двері; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грн., на користь держави судовий збір 243,60 грн., в іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Центрально-Міського районного суду Донецької області виправлено описку в рішенні суду від 04 березня 2014 року: викладено резолютивну частину рішення так: позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору, стягнення неустойки, моральної шкоди задовольнити частково. Розірвати договір від 28 березня 2012 року по виготовленню та установці ПВХ конструкції, укладений між [PERSON] та [PERSON], повернуто [PERSON]ПВХ конструкцію, а саме вхідні двері. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грн., судовий збір 243,60 грн.. З рішенням та ухвалою суду не погодилась [PERSON] та подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення та ухвалу суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права: судом не встановлено обставини, з яким Закон України «Про захист прав споживачів» пов»язує право споживача на відшкодування моральної шкоди, застосовано норми ст..4 п.1 п.п. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», які на момент виникнення правовідносин було змінено, не було підстав для скасування заочного рішення від 15 січня 2013 року та додаткового рішення від 28 лютого 2013 року. В судовому засіданні [PERSON] підтримала доводи апеляційної скарги. [PERSON] заперечував проти апеляційної скарги. Просив залишити без змін рішення суду. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. На підставі частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Згідно апеляційної скарги позивачем рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та виплат за прострочення договору понад 60 днів, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у разі виявлення істотних недоліків товару споживач має право вимагати розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки за порушення строку, суд виходив з того, що оскільки розірвання договору купівлі-продажу має наслідки повернення продавцем сплаченої за товар суми, а покупцем - товару, то така вимога не підлягає задоволенню. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що відшкодування моральної шкоди виникає тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя та здоров»я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Судом не встановлено обставин згідно яких споживач має право на відшкодування шкоди. Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не відповідає нормам матеріального права. Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачем 28 березня 2012 року укладено договір підряду, згідно якого відповідач взяв на себе зобов»язання виконати роботи по виготовленню та установці ПВХ конструкцій, а саме вхідних дверей у будинок, строк виконання, згідно умов договору становить 29 робочих днів. Вартість дверей - 2913 грн. оплачена, 29 червня 2012 року складено акт прийому-передачі, за яким виготовлені двері - неналежної якості. Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 р. N 5, від 27 лютого 2009 р. N 1) надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. За п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону ВР УРСР від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції до внесення змін Законом від 19 травня 2011 р. N 3390-VI "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції") було розділено підстави відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Так, у разі заподіяння споживачу шкоди (збитків) дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, він мав право лише на відшкодування майнової шкоди (збитків). А в разі заподіяння шкоди небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією споживач мав право на відшкодування як майнової, так і моральної (немайнової) шкоди у випадках, передбачених законодавством. Згідно з чинною редакцією п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону N 1023-XII споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Суд першої інстанції на зазначені положення Закону уваги не звернув і застосував до спірних правовідносин норму Закону, редакція якої була змінена. Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, ч.2 - норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Виходячи з викладеного суд першої інстанції при вирішенні справи в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди не застосував закон, який підлягав застосуванню, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового. На підставі статті 16 Закону України "Про захист прав споживачів" шкода, завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відшкодовується відповідно до закону. У ст. 1 Закону України "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції" від 19 травня 2011 року № 3390-VI поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Відповідно до ст. 711 ЦК (в редакції Закону N 3390-VI) шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цього Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 гл. 82 ЦК. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. На підставі ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Виходячи з положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обгрунтовуючи наявність моральної шкоди, позивач посилалась на те, що невиконання умов договору потягло для неї негативні наслідки, вона не могла залишити будинок, оскільки були відсутні двері - старі двері зняти працівниками відповідача, а нові - були неналежної якості, внаслідок цього вона не могла спокійно спати, що потягло порушення звичного способу життя, перенесла стрес, змушена звертатися до лікаря (арк..спр.2-4). Обставини щодо демонтажу дверей позивача, не заперечував і відповідач в судовому засіданні. Таким чином, внаслідок дефекту в продукції, була завдана шкода майну позивача, що потягло спричинення моральної шкоди. Чинне законодавство не встановлює розмір морального відшкодування. Відповідно до положень ст. 23 ЦК це право залишено за судом і визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. До того ж зазначена норма містить порядок визначення судом розміру грошового відшкодування моральної шкоди і з цього приводу наявні відповідні роз'яснення Верховного Суду України у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", а саме: розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Виходячи з викладеного, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. В іншій частині доводи апеляційної скарги безпідставні. Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки за прострочення виконання договору, оскільки відповідно до частини 3 (абзац другий) статті 8 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право пред'явити одну з вимог, передбачених частиною першою цієї статті, а в разі її невиконання заявити іншу вимогу, передбачену частиною першою цієї статті. Одночасне розірвання договору та стягнення неустойки за прострочення його виконання Законом не передбачено. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. На підставі частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивач судовий збір з позовної заяви в частині відшкодування моральної шкоди, тобто вимог немайнового характеру, не сплачував. Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, яка діяла на час звернення до суду з позовом, на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 101,70 грн. (з позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір - 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року). Згідно ст.13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» від 22 грудня 2011 року № 4282-VI мінімальна заробітна плата з 01 січня 2012 року, встановлена в розмірі 1073,00 грн. (позивач звернулася до суду з позовом 11 липня 2012 року).

Outcome: partial