Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Крім нього та його родини в квартирі зареєстрований відповідач по справі. Відповідач тривалий час, а саме з 1994 року в спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, про що свідчать дані особистого рахунку, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участі у спільному побуті. В зв'язку з чим просить визнати відповідача по справі таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме спірною квартирою. Позивач в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Крім цього не заперечував проти ухвалення заочного рішення в разі неявки відповідача по справі, наслідки ухвалення заочного рішення йому відомі та зрозумілі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення в засобах масової інформації, а саме в газеті "Урядовий кур'єр" № 194 від 18 жовтня 2016 року. Зі згоди позивача, наданої у письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 28.08.1997 року виданого Виконкомом Лозівської міської Ради народних депутатів Харківської області та Договору дарування 3/4 частини квартири від 14.10.2011 року позивач набув право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] В даній квартирі зареєстровані позивач, відповідач - [PERSON], дружина позивача [PERSON] та син [PERSON] що підтверджується довідкою, виданою Комунальним підприємством "Житлова управляюча компанія" від 07.07.2016 року. Відповідач по справі з 1994 року в спірній квартирі не проживає, він забрав всі свої особисті речі та вибув на інше постійне місце проживання, де і мешкає по теперішній час. Вибуваючи з постійного місця проживання, відповідач ніяких претензій на житло не мав. Відповідач з 1994 року в квартиру не з'являлася. Всі обов'язки пов'язані з договором найму житлового майна виконує позивач по справі. Факт не проживання відповідача по справі в квартирі [ADDRESS] з 1994 року вбачається з актів від 21.11.1994 року, 25.06.2002 року та 02.09.2002 року складених ПП "ЖЕК-3", а також з повідомлень до суду свідків [PERSON] від 08.07.2016 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від 07.07.2016 року згідно яких в квартирі за вищевказаною адресою [PERSON] не проживає. Позивач, як власник квартири, ніяких договорів (оренди, найму чи піднайму) з відповідачем не укладав, ніяких обов'язків перед ним не має. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Відповідач в даному разі своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг та нарахування комунальних послуг, якими позивач не користується, але повинен сплачувати з вини відповідача, тощо. Неодноразові вимоги позивача щодо зняття з реєстрації відповідач ігнорує. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинив, за захистом порушеного права на проживання відповідач не звертався, особистих речей, майна, яке належить відповідачу в квартирі не має. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 2 ст. 167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункту договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 405 ЦК України особа втрачає право на користування житлом, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач вибув на інше постійне місце проживання, не проживає в квартирі більш ніж один рік, отже з цього моменту він втратив право користування жилим приміщенням. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved