Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить зобов'язати відповідача належно розглянути його заяви від 20.05.2014 року та від 21.06.2014 року, надавши повну та обґрунтовану відповідь; визнати рекламу відповідача про вакансію недобросовісною та такою, що порушує принцип законності; зобов'язати відповідача здійснити заходи із його працевлаштування; стягнути з відповідача на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 5000 гривень. Надалі позивачем неодноразово подавались уточнення до позову, востаннє 12.01.2015 року, відповідно до яких позивач просить зобов'язати відповідача належно розглянути його заяви від 20.05.2014 року та від 21.06.2014 року, надавши повну та обґрунтовану відповідь; визнати оголошення (рекламу) відповідача про вакансію недобросовісним, недостовірним, неповним та таким, що порушує принцип законності (правомірності); зобов'язати відповідача здійснити заходи із працевлаштування позивача; стягнути з відповідача на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 5000 гривень; визнати дії відповідача протиправними. В обґрунтування позову покликається, що 20.05.2014 року відповідачем було опубліковано інформацію про наявність вакансії - спеціаліст з повернення активів банку в м.Львові, яку було розміщено на сайті. 26.05.2014 року ним на адресу відповідача було направлено заяву про прийняття на роботу із додаванням резюме. Листом №03120/103293 від 16.06.2014 року відповідач проінформував про те, що вакансія "спеціаліст з повернення активів у м.Львові" вже не актуальна, а резюме збережено у базі даних. Відомостей про розгляд заяви про прийняття на роботу у вказаній відповіді не було, у зв'язку з чим, 21.06.2014 року повторно було направлено заяву із проханням повідомити інформацію та відомості про те, чому вищевказана вакансія вже не актуальна, та які обставини і документи стали для цього підставою, та чи розглянуто заяву про прийняття на роботу. Листом №03120/109272 від 09.07.2014 року відповідач проінформував про те, що дана вакансія на дату отримання резюме втратила свою актуальність в зв'язку із змінами в організації праці даного напрямку. Вважає відповідь на його заяви від 20.05.2014 року, 21.06.2014 року неповною, неточною та необґрунтованою, оскільки відповідачем не дотримано принципу законності, добросовісності, достовірності реклами про вакансію (прийом на роботу), чим порушено вимоги Закону України "Про рекламу". Крім того, його прохання відповідачем не задоволено, чим порушено його право на працю та працевлаштування. Окрім того, рекламу про вакансію розміщено за відсутності подання відповідної інформації до Львівського міського центру зайнятості. Також позивач вважає, що такими діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає у втраті нормальних життєвих зв'язків, у пошуку додаткових зусиль для організації життя. Позивач в судовому засіданні позов та заяву про уточненнях позовних вимог підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у фабулі позову та заяві про уточнення. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с.35-37, 60). Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.05.2014 року відповідачем ПАТ "Ідея Банк" було опубліковано інформацію про наявність вакансії - спеціаліст з повернення активів банку в м.Львові, яку було розміщено на сайті "Work.ua". Про дану вакантну посаду ПАТ "Ідея Банк" 24.04.2014 року повідомлено Державну службу зайнятості шляхом подання звітності (Інформація про попит на робочу силу (а.с.39)). 26.05.2014 року позивачем на адресу відповідача було направлено заяву про прийняття на роботу із додаванням резюме. Листом №03120/103293 від 16.06.2014 року відповідач проінформував про те, що вакансія "спеціаліст з повернення активів у м.Львові" вже не актуальна, а резюме збережено у базі даних. 21.06.2014 року позивачем повторно було направлено заяву на адресу відповідача із проханням повідомити інформацію та відомості про те, чому вищевказана вакансія вже не актуальна, та які обставини і документи стали для цього підставою, та чи розглянуто заяву про прийняття на роботу. Листом №03120/109272 від 09.07.2014 року відповідач проінформував про те, що дана вакансія на дату отримання резюме втратила свою актуальність в зв'язку із змінами в організації праці даного напрямку. У наступній звітності від 21.05.2014 року, поданій ПАТ "Ідея Банк" до Державного центру зайнятості, вказана лише одна вакантна посада - спеціаліст у м.Києві з окладом у 3000 гривень. Таким чином, вищевказані обставини спростовують доводи позивача щодо недотримання ПАТ "Ідея Банк" вимог статті 50 Закону України "Про зайнятість населення". Що стосується доводів позивача щодо неповної та необґрунтованої відповіді Банку на заяву від 21.06.2014 року, то суд вважає, що ПАТ "Ідея Банк" було надано чітку відповідь на всі запитання позивача, зокрема, що вакансія на посаду спеціаліста з повернення активів вже не є актуальною у зв'язку із змінами в організації праці даного напрямку, та резюме збережено в базі резерву. Крім того, суд не погоджується та не приймає до уваги покликання позивача на порушення ПАТ "Ідея Банк" вимог Закону України "Про рекламу" з огляду на наступне. Відповідно до Закону України "Про рекламу" реклама - це інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару. Товар - це будь-який предмет господарського обігу, в тому числі продукція, роботи, послуги, цінні папери, об'єкти права інтелектуальної власності. Отже, оголошення про роботу не можна вважати рекламою про вакансію, оскільки кандидати на вакантні посади не є споживачами та їм не пропонується надання Банком певних послуг чи продаж товару. З огляду на вищевказане, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про зобов'язання до вчинення дій слід відмовити за необґрунтованістю. Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку, що така вимога позивача [PERSON] також не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суд України № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 року, із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, зокрема ст.23 ЦК України моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом в процесі розгляду справи не було здобуто жодних доказів того, в чому саме полягає моральна шкода, завдана позивачу, та чим керувався позивач при визначенні розміру моральної шкоди в розмірі 5000 гривень, а тому в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити те, що в процесі судового розгляду сторонам було роз'яснено їх процесуальні права та обов'язки, попереджено про наслідки вчинення та не вчинення певних процесуальних дій. Сторона позивача скористалась своїми процесуальними правами на власний розсуд, жодного належного та допустимого доказу на обґрунтування позову не надала. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Виходячи з норм вищевказаних статей, доведення позову є процесуальним обов'язком позивача. Враховуючи вищевикладене, позивачем у справі не виконано вимог чинного цивільно-процесуального законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які він послався, як на підставу своїх вимог. Таким чином, суд вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed