Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: 18.03.2021 року [PERSON] звернувся до Кременчуцького районного суду м. Кременчука Полатвської області з позовом до ТОВ «ГОУФІНГОУ» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування позову зазначено, що 08.09.2020 року [PERSON] та ТОВ «ГОУФІНГОУ» уклали кредитний договір №3147324150/305323. За умовами договору [PERSON] отримав від ТОВ "ГОУФІНГОУ" кредит в сумі 7000,00 грн. Проте [PERSON] стверджував, що не підписував вказаний договір, при укладенні договору не було дотримано письмової форми правочину, яка є обов`язковою. На момент звернення до суду ТОВ «ГОУФІНГОУ» рахує суму заборгованості [PERSON] за кредитним договором 12250,00 грн., що не відповідає умовам договору, зазначеному у договорі розмірі відсотків за користування кредитом. ТОВ «ГОУФІНГОУ» не надав первинних бухгалтерських документів на підтвердження видачі кредиту та його погашення. За таких обставин відсутні підставі вважати правильним розрахунок заборгованості [PERSON] за вказаним договором. Розмір нарахованих відсотків за користування кредитом значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту. Також непропорційно великою є сума компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, що є несправедливими умовами. А тому положення вказаного кредитного договору не відповідають вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про споживче кредитування». За таких обставин [PERSON] , як споживач фінансових послуг, звернувся до суду за захистом, просив визнати недійсним кредитний договір №3147324150/305323 від 08.09.2020 року, укладений між ним та ТОВ «ГОУФІНГОУ». Короткий зміст відзиву на позовну заяву. ТОВ «ГОУФІНГОУ» подав відзив на позовну заяву [PERSON] про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, в якій просив відмовити в її задоволенні. В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначено, що 08.09.2020 року [PERSON] , та ТОВ «ГОУФІНГОУ» уклали електронний договір №3147324150/305323, який був підписаний [PERSON] з дотриманням положень ЗУ «Про електронну комерцію» після проведення ТОВ «ГОУФІНГОУ» процедури верифікації позичальника. При укладенні кредитного договору [PERSON] ознайомився з публічною офертою, з умовами договору. За таких обставин [PERSON] був обізнаний, що зобов`язується сплатити за кристування кредитом 912,5% річних від суми кредиту. Процентна ставка за кредитом фіксована, є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно з Графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною Договору. Так, згідно з п.1.2. Індивідуальної частини Договору про надання фінансового кредиту, строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за кредитом. Таким чином до укладання Договору позивач був обізнаний про умови кредитування, розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Позивач підписав електронний Договір, погодившись з його умовами. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином. Боржник не звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язання. Позивач не виконав своїх зобов`язань за умовами кредитного договору. Твердження позивача про несправедливість умов договору в частині розміру процентної ставки за користування кредитом та суми компенсації за невиконання зобов`язань за договором кредиту з посиланням на положення ЗУ «Про споживче кредитування» - є безпідставними, оскільки цей закон не поширюється на: 1) кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, 2) кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, втсановленої на день укладення кредитного договору, тобто на 01.01.2020 року - 4723 грн. При укладенні договору було додержано письмову форму правочину, згідно з вимогами ЗУ «Про електронну комерцію», ст.207 ЦК України. За таких обставин просили відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Рух справи. Ухвалою Кременчуцького районного суду м. Кременчука від 19.04.2021 року позовну заяву [PERSON] до ТОВ «ГОУФІНГОУ» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору - передано за підсудністю до Крюківського районного суду м. Кременчука. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 07.05.2021 року відкрито провадження у справі №536/444/21 за позовом [PERSON] до ТОВ «ГОУФІНГОУ» про захист прав споживачів. Постановлено справу слухати в загальному позовному провадженні. Призначено підговточе засідання. (а.с.28-29). Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 19.08.2021 року закрито підготовче провадження, а справу за позовом [PERSON] призначено до судового розгляду. (а.с.99). Позиції учасників в судовому засіданні. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач не направив свого представника в судове засідання. Подав заяву про розгляд справи без його участі. Просив відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 08.09.2020 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] укладено індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту №3147324150/305323, за умовами якого позичальник [PERSON] отримав кредит у розмірі 7000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності. (п.1.1 Договору). Згідно з пунктом 1.2 цього Договору кредит надається строком на 30 днів, тобто до 07.10.2020 року. (а.с.73). За користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5 % річних від суми кредиту з розрахунку 2,5% на добу. Тип процентної ставки - фіксована (пункт 1.3 договору). Кредит надається Клієнту у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної Клієнтом. (п.1.4. Договору). Невід`ємною частиною цього Договору є Публічна пропозиція (оферта) Товариства на укладення Договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті Товариства. https://www.gofingo.com.ua/ (п.1.6. Договору). (а.с.73). Згідно з додатком №1 до Договору про надання фінансового кредиту №3147324150/305323 від 08.09.2020 року, укладеного між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] , встановлено графік розрахунків та орієнтовна сукупна вартість кредиту, а саме сума кредиту - 7000 грн., строк, на який надано кредит - 30 днів, фіксована процентна ставка за користування кредитом - 2,5% за день, сума нарахованих процентів за користування кредитом - 5250 грн., всього до оплати - 12250 грн. (а.с.74). [PERSON] в позові визнав, що за кредитним договором №3147324150/30532 від 08.09.2020 року отримав від ТОВ «ГОУФІНГОУ» кредит в розмірі 7000 грн., і цей факт підтверджений інформаційною довідкою ТОВ "Платежі Онлайн". (а.с.84). Згідно з історією сайту, [PERSON] з 27.05.2020 року по 19.02.2021 року неодноразово відвідував сайт ТОВ "ГОУФІНГОУ". (а.с.50). Згідно з публічною пропозицією ТОВ "ГОУФІНГОУ" на укладення договору про надання фінансового кредиту, кредит у розмірі 7000 грн. надається в разі третього звернення про отримання кредиту. (а.с.44). ТОВ "ГОУФІНГОУ" провів верифікацію [PERSON] перед прийняття рішення про надання йому кредиту. (а.с.50-72, 75). Мотиви і доводи суду та застосовані норми права. Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 15 ЦК України, Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного в ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Загальними засадами цивільного законодавства, визначеними в ст.3 ЦК України є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. В ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; … 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Відповідно до ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, (ст. 13 ЦК України). Відповідно до ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. В ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до положень ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. (ч.2 ст.203 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. (ч.3 ст.203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. (ч.4 ст.203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. (ч.5 ст.203 ЦК України). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. (ч.6 ст.203 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. ТОВ «ГОУФІНГОУ», ЄДРПОУ 42059219, є фінансовою компанією, свідоцтво про реєстрацію ФК 1042, дата реєстрації 07.06.2018 року, ліцензії, видані в Нацкомфінпослуг (до 01.07.2020 року), та в НБУ (з 91.07.2020 року). Види діяльності: 64.92. Інші види кредитування. https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search/person-result https://kis.bank.gov.ua/ За наведених обставин, суд вважає ТОВ «ГОУФІНГОУ» особою, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності для вчинення правочину - надання послуг кредитування. Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. За змістом статті 230 ЦК України, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Посилання [PERSON] на ненадання відповідачем повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні оспорюваного договору є безпідставними і ґрунтуються виключно на припущеннях та спростовуються змістом договору про надання фінансового кредиту. Встановивши, що грошові кошти надавалися позичальнику в кредит на тридцять днів і його було повідомлено про сплату за користування кредитними коштами 912,5% річних, тобто 2,5% на добу, надано розрахунок вартості кредиту, а також те, що позивач не надав доказів наявності умислу в діях відповідача щодо введення його в оману, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним з підстав обману клієнта [PERSON] . Суд вважає доведеним, що [PERSON] , розуміючи наслідки своїх дій і бажаючи їх настання, добровільно уклав кредитний договір з ТОВ "ГОУФІНГОУ", будучі обізнаним про сплату за користування кредитними коштами 912,5% річних, тобто 2,5% на добу. А тому суд вважає безпідставними його твердження про непропорційно велику плату за користування кредитними коштами, встановлену в укладеному ним кредитному договорі. Крім того, на обґрунтування заявленого позову позивач зазначав і про порушення відповідачем при укладенні оспорюваного правочину Закону України «Про електронну комерцію», а саме про відсутність електронного підпису на договорі, про відсутність письмової форми правочину, оскільки згідно з пунктом 6.1 кредитного договору №3147324150/305323 від 08.09.2020 року «цей Договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». У статті 3 цього Закону зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Суд встановив, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису, що і є письмовою формою правочину. При цьому [PERSON] через особистий кабінет на вебсайті відповідача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту шляхом натискання кнопки «погоджуюсь», після чого ТОВ «ГОУФІНГОУ» провело верифікацію Клієнта та надіслало позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який позивач і використав для підтвердження підписання кредитного договору та додатку до нього. У пункті 7 кредитного договору «Реквізити та Підписи Сторін» зазначено електронний підпис фізичної особи [PERSON] - R92036. У Додатку №1 до кредитного договору в розділі «Реквізити та Підписи Сторін» зазначено електронний підпис фізичної особи [PERSON] - R92036. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановивши, що без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, суд вважає, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача [PERSON] , цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Аргументи позову щодо відсутності доказів виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин суд не бере до уваги, оскільки позивач не надав доказів здійснення дій, які сприяли б укладенню договору не ним. Такі висновки суду відповідають правовій позиції ВС, викладеній у постанові від 07.10.2020 року у справі №127/33824/19, провадження №61-9071св20. Разом з тим, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від: 06 березня 2018 року в справі № 487/7824/15-ц, від 28 березня 2018 року справі № 761/7956/16-ц. Вимога п.4.3. оскаржуваного кредитного Договору від 08.09.2020 року про те, що у разі, якщо Клієнт не повернув кредит у строк, зазначений в п.1.2 цього Договору та/або в Додатку до цього Договору (тобто 30 днів до 07.10.2020 року), проценти передбачені в п.1.3. цього Договору (тобто 912,5 % річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% на добу) продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладення Договору, - не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, ч.2 ст.625, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як відсотки від простроченої суми зобов`язання (ч.2 ст.625 ЦК України) спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на приписи частини третьої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту. Позивач в обгрунтування недійсності укладеного ним кредитного договору посилався на положення ЗУ «Про споживче кредитування» та положення ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов кредитного договору, зокрема, про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.3 ЗУ «Про споживче кредитування» (в редакціх чинній на момент виникнення спірних правовідносин), цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Цей Закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця. Оскільки згідно з пунктом 1.2 оскаржуваного Договору №3147324150/305323 від 08.09.2020 року, кредит надається [PERSON] строком на 30 днів, тобто до 07.10.2020 року, тому оскаржуваний Договір є таким, що містить умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця. За таких обставин відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.3 ЗУ «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), цей Закон не поширюється на оскаржуваний Договір №3147324150/305323 від 08.09.2020 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «ГОУФІНГОУ». Так згідно п. 1.7. оскаржуваного кредитного договору, Клієнт підтверджує, що усвідомлює, що на правовідносини за цим Договором не розповсюджується дія Закону України «Про споживче кредитування». Разом з тим в ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено порядок визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача . Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; (п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на якій в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про послугу. Так, зі змісту розділу 4 Індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №3147324150/305323, укладеного 08.09.2021 року між [PERSON] та ТОВ «ГОУФІНГОУ», вбачається, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов Договору відповідно до законодавства України та Договору. У разі, якщо Клієнт не повернув кредит у строк, зазначений в п.1.2 цього Договору та/або в Додатку до цього Договору, проценти передбачені в п.1.3. цього Договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладення Договору. У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В ст. 625 ЦК України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (ч.1 ст.625 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. (ч.2 ст.625 ЦК України). Вразовуючи, що фактично при виданому [PERSON] кредиті в розмірі 7000 грн., строку кредитування 30 днів, за користування кредитом встановлено плата 912,5% річних від суми кредиту, тобто 2,5% за добу, що становить 5250 грн., які останній був зобов`язаний повернути товариству до 07.10.2020 року. Відповідно умовами кредитного договору за невиконання зобов`язань встановлено відповідальність в максимальному розмірі 10500 грн., з розрахунку 7000 грн. х 2,5% за добу х не більше ніж за 60 днів невиконання зобов`язання = 10500 грн. За таких обставин,

Outcome: partial