Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

28.10.2019 року до Новобузького районного суду надійшов цивільний позов АТ КБ "ПРИВАТБАНК" до відповідачки [PERSON] за яким позивач просив ухвалити судове рішення про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором від 10.10.2006 року, у розмірі 127456,95 грн. та судових витрат по справі. 18.09.2019 року провадження по даній справі було відкрито та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 15.01.2020 року витребувано від АТ КБ "ПРИВАТБАНК" детальну виписку з карткового рахунку [PERSON] та відомості про строк дії її банківської кредитної картки. Представник позивача в судове засідання не з`явився, разом з позовом останній направив до суду письмову заяву за якою просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що дійсно [PERSON] укладала кредитний договір з позивачем 10.10.2006 року і отримала кредитні кошти. Однак, востаннє нею в рахунок погашання цього кредиту було внесені кошти в сумі 1160 грн. ще 10.06.2014 року. Тоді вона була переконана, що повністю погасила заборгованість за кредитом, вказав, що до пред`явлення цього позову позивач жодних претензій щодо необхідності погашення боргу на адресу [PERSON] не направляв. Зазначив, що згідно з даними розрахунку заборгованості, наданої позивачем, невідомо ким, без відома та дозволу [PERSON] після 10.06.2014 року двічі були внесені кошти на її кредитний рахунок, так 11.06.2015 року у розмірі 0,31 грн. та 27.01.2017 року - 3,97 грн. Наголошуючи на тому, що [PERSON] будь-яких коштів після 10.06.2014 року для погашення боргу у будь-який спосіб не сплачувала, тому у зв`язку з пред`явленням вказаного позову АТ КБ «ПРИВАТ БАНК»до суду лише у жовтні 2019 року, вважає, що позивач пропустив загальний строк позовної давності, через що просив застосувати наслідки такого пропуску і відмовити у задоволенні вказаного позову. Суд, вислухавши пояснення представника відповідачки, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, дійшов такого висновку. 10.10.2006 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № б/н про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 9). Відповідно до пунктів 6.5, 6.6 Умов надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Умови) позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. У разі невиконання зобов`язання за Договором, на вимогу Банку відповідачка зобов`язалась достроково виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), і оплатити винагороду Банку (а.с. 10-15). В порушення умов кредитного договору, відповідачка свої зобов`язання не виконувала в повному обсязі, у зв`язку з чим станом на 31.08.2019 року, за наданим позивачем розрахунком, у неї виникла заборгованість по поверненню кредиту у сумі 333 628,09 грн., з яких: 1. заборгованість за тілом кредитом 3936,97 грн.; 2. заборгованість за відсотками за користування кредитом 223695,40 грн.; 3. заборгованість за пенею та комісією у розмірі 5995,72 грн. При цьому, позивач, як видно зі змісту позовних вимог, не забажав стягувати з відповідачки суму всього вказаного боргу, обмежившись вимогою про стягнення з неї 127456,95 грн., яка складається з 3936,97 грн. заборгованості за кредитом та 123519,98 грн. заборгованості за відсотками за користуванням кредитом з 10.10.2006 року по 30.05.2018 року. Відповідно частин 1, 3 ст. 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. До того ж, ч. 2 ст. 1050 цього ж Кодексу та пунктами 2.1.1.5.5-2.1.1.5.6. Кредитного договору передбачено, що в разі порушення позичальником строків виконання зобов`язань банк має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та погашення позичальником заборгованості за кредитом. Виходячи з вимог статей 526 і 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Факт порушення відповідачкою [PERSON] взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати кредитного боргу у строки, передбачені договором № б/н від 10.10.2006 року, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження. Між тим, як наголошував представник відповідачки в судовому засіданні, востаннє [PERSON] вносила кошти в рахунок погашення боргу за наданим кредитом ще 10.06.2014 року, при цьому його доводи, що відповідачка не могла вносити в подальшому відповідні кошти, суд знаходить обґрунтованими виходячи з наступного. Так, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості, на кредитний рахунок відповідачки після 1160 грн. було тричі внесені кошти, зокрема 11.06.2014 року у розмірі 11,10 грн., 11.06.2015 року - 0,31 грн. та 27.01.2017 року - 3,97 грн. (а.с. 7, 8). З деталізованої виписки відповідного карткового рахунку [PERSON] видно (а.с.48), що кошти у розмірі у розмірі 11,10 грн. були зараховані з відсотків суми вкладу з "Копілки", а сума самого вкладу з "Копілки" була зарахованна в рахунок боргу напередодні, 10.06.2014 року. 0,31 грн. було внесено на рахунок відповідачки 11.06.2015 року як зарахування відсотків за депозитом через онлайн-банкінг Приват24. Як стверджував представник відповідачки, остання в онлайн-банкінгу Приват24 не зареєстрована і будь-яких операцій через дану систему самостійно виконати не могла. 27.01.2017 року було здійснено службову операцію за якою з банківської картки [NUMBER] на карку 4149 [NUMBER] було внесено 3,97 грн. в рахунок погашення простроченої заборгованості. Тобто, позивачем самостійно, без відому та дозволу відповідачки було проведено зарахування зазначених коштів на рахунок відповідачки. Більш того, як свідчить довідка АТ КБ «ПРИВАТБАНК» термін дії вищезазначеної картки (4149 [NUMBER] ) відповідачки сплив ще у жовтні 2012 року. Остання картка, 4149 [NUMBER] , видавалася [PERSON] 12.02.2013 року і термін її дії закінчився ще у жовтні 2015 року. За таких обставин, у суду дійсно викликають сумніви щодо можливості відповідачем в період припинення дії кредитної картки, внести кошти на власний картковий рахунок, а тому зважаючи на те, що відповідачка сама заперечує проти сплати таких коштів, суд не може їх враховувати при розрахунку заборгованості. Водночас, встановлено, що відповідачка з 10.06.2014 року припинила користуватися кредитною карткою отриманою 12.02.2013 року, інших дій за платіжною карткою остання не здійснювала. 18.01.2020 року представник відповідачки подав до суду заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, не заперечуючи при цьому факт укладання та користування кредитними коштами. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог статей 257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, так як за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Зважаючи на те, що відповідач за умовами вказаного договору щодо щомісячного погашення кредитних коштів, повинен був внести черговий платіж до 25.07.2014 року, а тому у зв`язку з невиконанням вказаного зобов`язання, саме з цієї дати почав перебіг строку загальної позовної давності. Сам же позов ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» пред`явлено до суду лише в жовтні 2019 року, тобто за межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України. При цьому, при дослідженні в судовому засіданні Умов та правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до позову, судом не встановлено у них положень щодо збільшення строку позовної давності. Таким чином, суд дійшов переконання, що в задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором належить відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати (судовий збір) у розмірі 1921 грн., понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи слід віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed