Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «[PERSON] [PERSON]», [PERSON] про визнання договору поруки недійсним. В позовній заяві зазначав, що 17 листопада 2006 року між ВАТ «[PERSON] банк «Аваль», яке є правонаступником за всіма правами та обов'язками акціонерного поштово- пенсійного банку "Аваль" з однієї сторони та [PERSON] був укладений договір поруки №014/17-41/643/1. За договором поруки [PERSON] зобов'язується перед банком відповідати по зобов'язанням [PERSON], які виникли з умов кредитного договору № 014/17-41/643 від 17.11.06 забезпеченого договором іпотеки від 17.11.2006 року в повному обсязі цих зобов'язань. Позивач зазначав, що укладаючи кредитний договір від 17.11.2006 р. №014/17-41/643 та укладаючи договір іпотеки від 17.11.2006 р. боржник [PERSON]І, брала в позику грошові кошти для придбання нежитлового приміщення та забезпечувала виконання зобов'язання укладаючи договір іпотеки. Крім цього, Позивач знаходячись у шлюбі з [PERSON] надавав письмову згоду на укладання кредитного договору та договору іпотеки. Позивач укладаючи договір поруки спрямовував свій намір на забезпечення кредиту за договором іпотеки, предметом якого було нежиле приміщення XIX другого поверху літ. А-5 яке розташовано за адресою : м. Запоріжжя вул. Сталеварів 19/Патріотична 38, яке згідно п. 1.5. договору купівлі-продажу від 29 червня 2005 року зазначено, як нерухоме майно, за яким відсутні судові спори. У вересні 2008 року майже через 2 роки після укладання договору поруки стало відомо, що майно за яким позивач виступив як поручитель з 16 жовтня 2006 року(за місяць до укладання договору) знаходиться під спором. Посилаючись на ті обставини, що якби позивач на день укладання договору поруки володів повною інформацією щодо правового статусу майна, він би не вступив в правовідносини, виступаючи поручителем, за майно, обтяжено судовими спорами, вважав, що договір поруки від 17.11.2006 р. на час його укладання підписано з порушенням ч. 1,3 ст. 203 ЦК України, у зв'язку з чим, на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним, через те, що не був направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлено правочином. Просив суд визнати\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~договір поруки №014/17-41/643/1 від 17.11.2006 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] банк «Аваль» та [PERSON] недійсним та судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі, просила суд його задовольнити на підставах викладених у позовній заяві. Представник відповідача ПАТ «[PERSON] банк «Аваль» проти позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позову та заявлення його з надуманих підстав. Просив суд у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, причину неявки суду не сповістив, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлявся, у встановленому законом порядку, заперечень до позовної заяви не надав Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на положення статей ч.1,3,5 ст. 203 ЦК та ч.1 ст.215 ЦК України. Судом встановлено, що 17 листопада 2006 року між ВАТ «[PERSON] банк «Аваль», яке є правонаступником за всіма правами та обов'язками акціонерного поштово- пенсійного банку "Аваль", в особі заступника-директора з питань малого та середнього, бізнесу Запорізької обласної дирекції АППБ «Аваль» [PERSON], що діє на підставі довіреності №1245 від 07.04.2006р., в особі начальника управління підтримки продаж малого та середнього бізнесу ЗОД АППБ "Аваль" [PERSON], що діє на підставі Довіреності № 3041 від 19.08.2006р., посвідченої [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу з однієї сторони та [PERSON] був укладений договір поруки №014/17-41/643/1. За договором поруки [PERSON] зобов'язується перед банком відповідати по зобов'язанням [PERSON], які виникли з умов кредитного договору № 014/17-41/643 від 17.11.06 в повному обсязі цих зобов'язань. За змістом ст. 6 ЦК України що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній внутрішній волі. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлена вимога про визнання недійсним договору поруки з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, яка повязує недійсність правочину з недодержанням в момент його вчинення вимог ч.ч.1-3,5 ст. 203 ЦК України, тобто правочин не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника повинно бути вільним і відповідати внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зокрема, позивач посилається на відсутність його волі на укладення такого договору та на ті обставини, що він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки якби він володів інформацію щодо того, що майно за яким він виступив як поручитель перебуває під спором, він не вступив би в правовідносини, виступаючи поручителем. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Як встановлено ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16.07.2013 року у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «[PERSON] банк [PERSON]» в особі Запорізького базового відділення «[PERSON] банк [PERSON]» про визнання кредитного договору №014/17-41/643 від 17.11.2006 року недійсним, предметом кредитного договору були грошові кошти, а не обєкт нерухомості і за цим кредитним договором банк не зобовязував позичальника кредитних коштів на придбання саме нерухомого майна, тому придбання будь-якого обєкту нерухомого майна позичальником кредитних коштів не може впливати на права та обовязки сторін кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання останнім свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов'язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов'язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язання боржником шляхом відшкодування в грошовій формі того, що не було виконане боржником. Договір поруки за своєю природою є додатковою фінансовою підтримкою для боржника, оскільки по зобов'язаннях останнього відповідає ще й поручитель. Тобто, порука стосується в першу чергу прав та обов'язків кредитора та поручителя, на права та обов'язки боржника вона впливає побічно, оскільки зобов'язання та права останнього в цьому випадку ані встановлюються, ані припиняються, ані змінюються. Тільки в разі виконання зобов'язання, передбаченого порукою, з боку поручителя, до останнього відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України переходять всі права кредитора у цьому зобов'язання та він має право регресної вимоги до боржника. За змістом указаних норм матеріального права поручитель хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (як правило, грошового), а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю або боржнику; договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. Дослідивши зміст оспорюваного договору, суд вважає, що вказаний договір поруки відповідає вимогам ст.ст. 553-559 ЦПК України. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Про намір укласти договір поруки з банком з боку [PERSON] свідчить підписання вказаного договору. Крім цього, як зазначив сам позивач, знаходячись у шлюбі з [PERSON] надавав письмову згоду на укладання кредитного договору та договору іпотеки, тобто у повному обсязі був обізнаний з умовами і кредитного і іпотечного договору у тому числі. Підписуючи договір, позивач діяв як особа, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, мав вільне волевиявлення, він діяв у відповідності до внутрішньої волі і повністю погодився з його умовами як у момент підписання, так у подальшому, протягом декількох років, не висловлюючи своєї незгоди з умовами договору укладеного у 2006 році. На момент укладення договору позивач не вважав положення договору неправомірними та незаконними, такими, що порушують його права, а якщо б вважав, то міг б від підписання договору відмовитися або здійснити інші заходи після підписання договору, направлені на недопущення порушення власних прав та інтересів. Проте цього не було зроблено. Спірний договір, укладений між сторонами, є договором поруки, яким поручитель бере відповідальність перед кредитором за належне виконання позичальником своїх зобовязань щодо повернення банку грошових коштів, він укладений в письмовій формі відповідно до вимог ст.ст.547, 553 ЦК України. Судом встановлено, що на час укладення спірного договору позивач був ознайомлений з його умовами та без заперечень підписав його, про належність йому підпису на оригіналах документа не заперечує. Своїм підписом позивач підтвердив, що він ознайомлений з усіма істотними умовами договору поруки та забезпеченим ним кредитним договором, погодився з ними. Вказане дозволяє суду зробити втсновок, що позивач розумів правову природу договору поруки, а також ті обов'язки, які покладаються на нього у разі невиконання боржником [PERSON] своїх зобов'язань за договором кредиту. Доводи про те, що договір поруки не мав на меті настання реальних правових наслідків не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Позивачем не надано суду доказів про те, що він при укладенні договору діяв не на свій розсуд та не за власним бажанням, а тому договір поруки укладений з додержанням вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України, його зміст не суперечить вимогам чинного на час його укладення законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та волевиявлення сторін було спрямоване на настання правових наслідків, визначених даним договором. За таких обставин, позивачем не доведено недійсності договору, умови договору тривалий час виконувалися, доводи про те, що він не спрямований на настання правових наслідків обумовлених договором, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог з цих підстав. Підсумовуючи вищенаведене та аналізуючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, на підтвердження позовних вимог, а позов є безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню. У відповідності до ст..88 ЦПК України, стягненню не підлягають і судові витрати.

Outcome: dismissed