Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, який в подальшому декілька раз уточнювала (а.с.91-95), і просить стягнути з відповідачки на її користь 166\~012, 74 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15 листопада 2013 року між позивачкою та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою відповідача, із зазначенням терміну повернення коштів до 15 листопада 2015 року. Після вказаної дати, позивачка неодноразово зверталась до відповідачки з проханням повернути кошти, але остання повідомляла,що на цей час не має змоги повернути кошти та вмовляла позивачку почекати, що при найменшій нагоді вона поверне їй кошти. На теперішній час відповідачка взагалі відмовилась повертати кошти, останній раз, коли сторони по справі спілкувались, відповідачка пояснила, що коштів у неї немає і повертати позивачці борг вона взагалі відмовляється. Також позивачка зазначає, що з метою забезпечення виконання своїх зобов'язань перед позивачкою, відповідачка запевнила її, що у разі неповернення в строк грошових коштів, належна їй 1/3 частина квартири за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 37-А, кв. 1, переходить у власність позивачки, про що особисто зазначила в розписці про отримання грошових коштів від 15 листопада 2013 року. До суду від відповідача надійшов відзив від 26.02.2018 року, в якому відповідачка вказує, що договір позики в письмовій формі сторони не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання саме договору позики Позивач, в порушення умов цивільного процесуального законодавства, не надав. Позивач зловживає своїми правами, в тексті позову наводить суперечливі обставини щодо дати повернення коштів, повідомляє про факти, які не відповідають дійсності, чим вводить суд в оману, а також зазіхає на право відповідача на справедливий суд. Позивач виготовив розрахунок суми заборгованості з порушенням приписів ст. 625 ЦК України. За визначених позивачем умов реальна сума заборгованості з урахуванням втрат від інфляцій та трьома відсотками річних не перевищує 99\~385,0 грн. Позивач невірно визначив момент виникнення прострочення грошового зобов'язання через що при визначенні втрат від інфляції та 3% річних допустився помилки у визначені періоду застосування ст. 625 ЦК України. Умови «розписки» щодо застави 1/3 частини квартири [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі суперечать умовам статей 577, 578, 584 ЦК України, що тягне за собою їх недійсність. Позивачем неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено саме договір позики. За таких умов вимоги позивача про стягнення боргу є безпідставними та не підлягають задоволенню. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала суду змінений розрахунок боргу, в якому сума боргу складає 166 012,74 гривень. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та зазначив, що на його думку у розписці немає зобов'язання щодо повернення грошових коштів, не надано позивачем доказів, що розписка є предметом позики та відсутня розписка, в якій зазначено хто кому винен кошти. Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини\~та основоположних свобод 1950 р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною 1\~ ст. 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Відповідно до ст. 13\~ЦПК України\~\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 15.11.2013 року відповідачкою [PERSON]. була складена розписка, з якої вбачається, що вона отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 73134,00 гривень у рахунок погашення зобовязань фінансового кредитного договору, де предметом іпотеки якого є квартира за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 37А, кв. 1, власником якої вона являється, де право власності належить в трьох рівних частках їй - 1/3 частина, [PERSON] 1/3 частина, [PERSON]. 1/3 частина. Грошові кошти беруться на строк 24 місяці (до 15.11.2015 р.) у випадку неповернення грошових коштів у встановлений строк, частина квартири, яка їй належить за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 37А, кв. 1, на праві власності переходить у власність [PERSON] (а.с. 11). Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №102800436, [PERSON]. на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 37А, кв. 1. (а.с. 165-17). На підставі\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2\~ст. 1046 ЦК України\~договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до приписів\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами була дотримана форма договору позики та наданою розпискою, яка була підписана [PERSON], що посвідчує передання позивачкою відповідачці 15.11.2013 року грошової суми у розмірі 73134,00 гривень. За змістом\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статті 526 Цивільного кодексу України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору [PERSON] зобовязалась перед [PERSON] повернути останній борг до 15 листопада 2015 року. Відповідно до\~положень\~ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідачем не представлено суду належних доказів погашення боргу у сумі та строки визначені договором. Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень\~ст.8 Конституції України\~та\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу № 1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і [PERSON] проти Греції" (StranGreekRefineriesandStratisAnreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59). Згідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу Відповідно до положень ч.2\~ст.625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індекси інфляції розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше- Міністерство статистики України), починаючи з 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий курєр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України, згідно до статей 19, 21, 22 ЗУ «Про інформацію» є офіційними. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що становлять відповідний період, перемножити між собою, про що вказується в листі Верховного суду України № 62-97 від 03.04.1997 року«Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» Оскільки остаточна дата повернення боргу відповідачкою позивачці узгоджена між ними - 15.11.2015 року, то розрахунок індексу інфляції необхідно здійснювати починаючи з 16.11.2015 року. Таким чином, сума інфляційних нарахувань за період з листопада 2015 року по серпень 2018 року складає 26\~297,85 ( 73134 грн. ( сума боргу) х 135, 958 % ( підсумковий індекс інфляції)) Так, 3% річних за час прострочення за період з 16.11.2015 року по 26.09.2018 року( в межах позовних вимог) становить: 73134 грн. 9(сума боргу) х 3% / 100% / 365 днів х 1047 (кількість днів між датою розрахунку та датою виникнення прострочення зобовязання) = 6293,53грн. У частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо\~\~безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.\~ Зазначене знайшло своє відображення у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-36цс14 від 02.07.2014 року. Так як договором не встановлювався розмір відсотків, суд вважає за необхідне стягнути відсотки за договором позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 15.11.2015 по 26.09.2018 року у розмірі 35 986,87 грн. За таких обставин, вимоги позивачки з приводу стягнення з відповідачки суми позики з урахуванням 3% річних та інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання підлягають частковому задоволенню та з відповідачки на користь позивачки слід стягнути 141 712,25 грн., з яких: 73134,00 грн. - сума позики, 35986,87 грн. проценти за користування грошовими коштами, нараховані на рівні облікової ставки НБУ за період з 16.11.2015 року по 26.09.2018 року; 26297,85 грн. інфляційних витрат за прострочення грошового зобов'язання, 6293,53 грн. - 3 % річних. Також суд прийшов до висновку, відповідно до ст. 141 ЦПК України,судові витрати розподіляються пропорційної частині розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial