Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

Заявник [PERSON] 07 лютого 2018 року звернулася до Дружківського міського суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті фізичної особи. В заяві посилається на те, що вона є невісткою [PERSON], яка померла 27 січня 2018 року в м. Донецьку,в зв'язку із хворобою. Після її смерті відкрилась спадщина. Для оформлення спадщини, отримання коштів на поховання треба отримати свідоцтво про смерть. На підставі свідоцтва про смерть від 27 січня 2018 року, виданого в окупованому м.Донецьку заявник звернулася до Дружківського міського відділа державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Однак, їй було відмовлено у державній реєстрації смерті її свекрухи - [PERSON], оскільки на підтвердження факту смерті нею наданий документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. У зв'язку з вищезазначеним просить встановити факт, що 27 січня 2018 року у м.Донецьку, Україна, померла [PERSON], [INFO], уродженка п. Новгородське Дзержинського району Донецької області. Заявник [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву із клопотання про розгляд справи без її участі, просить заяву задовольнити з викладених в ній підстав. Представник заінтересованої особи Дружківського міського відділа державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заяву про відкладення розгляду справи не надали. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 315 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 та п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Статтею 317 ЦПК України передбачено, особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Відповідно до ч. 1 вищевказаної статті заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Частиною 2 цієї статті передбачено, що справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч.4 ст. 317 ЦПК України). Судом встановлено, що заявник [PERSON] є невісткою померлої [PERSON], про що свідчить: актовий запис про народження чоловіка заявниці № 434 від 02 квітня 1957 року, складений у відділі ЗАГС Куйбишевського району м. Донецька; актовий запис про укладення шлюбу заявниці із сином померлої, №959 від 02 грудня 1978 року, зроблений у відділі ЗАГС Київського району м. Донецька, згідно якого чоловік змінив прізвище з "Недайвода" на "Дудченко" (а.с. 9,10) . У лікарському свідоцтві про смерть №2 від 27 січня 2018 року, яке видане у центрі первинної медико-санітарної допомоги м. Донецька, зазначено, що [PERSON], [INFO], померла 27 січня 2018 року за місцем її мешкання [INFO]. Згідно довідки про причини смерті [PERSON] померла від хроничної судинно мозкової недостатності (а.с. 16). На підтвердження факту смерті 27 січня 2018 року [PERSON], [INFO], заявником суду також надано, копію свідоцтва про смерть, виданого на окупованій території в м. Донецьку від 27 січня 2018 року (а.с.18). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. На звернення [PERSON] до Дружківського міського відділа державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області їй було відмовлено у реєстрації смерті [PERSON], оскільки нею для підтвердження факту смерті її свекрухи пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Надати лікарське свідоцтво про смерть форми №106/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545 "Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті" у заявника немає можливості, оскільки її свекруха померла на території тимчасово не підконтрольній державній владі України. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Згідно Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто свідоцтво про смерть, померлої 27 січня 2018 року в м. Донецьку, [PERSON], видане на території тимчасово не підконтрольній державній владі України, не створює правових наслідків. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з житловою прибудовою та надвірними будівлями за адресою: м.Донецьк, вул. Драйзера, №2, що підтверджується копією витягу з державного реєстру правочинів та копією договору довічного утримання, за яким [PERSON] передає у власність [PERSON] вищевказаний будинок (а.с.13,14) Вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також те, що встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт смерті, що має юридичне значення для послідуючого отримання документів для прийняття спадщини та отримання коштів на поховання. Таким чином є всі підстави для задоволення заяви [PERSON] та встановлення факту смерті [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved