Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просила припинити зобов'язання майнового поручителя [PERSON] за договором іпотеки будинку укладеного 25 квітня 2008 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» і зареєстрованого приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 425, починаючи з 01 лютого 2009 року, та зняти заборону зареєстровану в реєстрі заборон за № 22, накладену приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу [PERSON], на відчуження цілого жилого будинку під номером № 40 з господарськими будівлями і земельною ділянкою на якій вони розташовані, що знаходиться по [ADDRESS] та належить [PERSON], та зобов'язати провести реєстрацію зняття заборони відчуження цілого жилого будинку під номером № 40 з господарськими будівлями і земельною ділянкою на якій вони розташовані, що знаходиться по [ADDRESS] та належить [PERSON]. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що правочином, договором іпотеки від 25.04.2008 року, укладеного між позивачем та банківською установою, було зафіксовано і підтверджено вичерпні взаємні зобов'язання учасників по договору іпотеки нерухомого житлового об'єкту та визначено чіткий і конкретний зміст правовідносин і юридичної відповідальності суб'єктів. Так, зокрема вказаною угодою передбачено, що публічне акціонерне товариство КБ «Приватбанк» ( іпотекодержатель) та позивач [PERSON] (іпотекодавець) вільно і усвідомлено прийшли до угоди по всім умовам правочину, і погодилися на підписання і виконання обумовлених сторонами прав і обов'язків по договору іпотеки будинку. При прийнятті і укладенні зазначеного документу, суб'єкти цивільних відносин виходили i безпосередньо керувалися правовою нормою статті 6 Цивільного кодексу України, яка проголошує про те, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповівдає загальним засадам цивільного законодавства та праву відступати від положень актів цивільного законодавства i врегулювати свої відносини на власний розсуд. Цей диспозитивний припис базового нормативно - правового акту, якраз i ліг в основу змісту підписаної іпотекодавцем та іпотекодержатилем угоди поручительства у формі договору іпотеки житлового об'екта, i створив передумови i можливості для наповнення i визначення зобов'язань з врахуванням обопільних інтересів та зрозумілої регламентації дій сторін при його забезпеченш і виконанні в майбутньому. Як вбачаеться із тексту угоди, позивач виступае в нъому i мае у відповідності до договору іпотеки неоднорідний і універсальний правовий статус, що створює можливості для правильної кваліфікації виду i типу укладеного правочину на підставі характерних i специфічних ознак i елементів цивільно- правових відносин, а саме, він є одночасно i майновим поручителем фізичної особи, i є одночасно солідарним боржником по основному договору кредиту між публічним акціонерним товариством комерцшний банк «Приватбанк» та позичальником, про що красномовно i достеменно вказано в пунктах 2, 26 та 35.2 договору іпотеки будинку. А це в свою чергу, абсолютно точно i переконливо засвідчує той факт, що між іпотекодавцем та іпотекодержатилем був укладений i підписаний правочин, який відноситься до категорії змішаних договорів, дозволених для практичної i суспільної правореалізаційної i правозастосовної діяльності субєктів цивільних правовідносин статтею 628 ЦК України частина друга якої гласить про те, що сторони мають право укладати угоди, в яких містяться елементи різних договорів (змішаний договір), до відносин сторін у змішаному договорі застосовується у відповідних частинах положения актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі. Оскільки, як правило, способи забезпечення зобов'язань мають похідних характер від основного зобов'язання, їх прив'язка до нього має бути беззаперечною i недвусмисленною, що є особливо актуальним для змішаних договорів. Встановлюючи іпотеку, як спосіб забезпечення зобов'язання за змішаним договором, іпотекодавець та іпотекодержатель зрозуміло i чітко зафіксували в договорі вci умови, які відносяться до забезпеченого іпотекою зобов'язання, створивши прозорі i узгоджені для правового регулювання сторін взаємовідносини в подалшому, а відтак, i правові наслідки за неналежне виконання чи порушення за зобов'язаннями змішаних договорів з боку іпотекодавця або іпотекодержателя повиннні наступати із врахуванням зазначених обставин. Більш того, як це органічно i логічно випливає із суті змішаних договорів учасників цивільних відносин, незважаючи на поєднання у змішаному договорі елементів різних договорів, він все ж є єдиним i цілісним правочином, в результаті порушення навіть однієї його умови виникаютъ підстави для припинення зобов'язання внаслідок розірвання довору чи визнання його таким, який припинив свою дію, в зв'язку їз тим, що елементи даного виду договору не є самостійними, а тому невиконання або неналежне виконання хоча б одного з них є порушенням зобов'язання в цілому. Таким чином, з врахуванням викладених приписів та положень Цивільного кодексу Украни, які встановлюють i визначають основні вимоги i правову природу договору можна стверджувати те: 1) існуюча система нормативно - правових актів нашої держави в галузі приватно - правових відносин допускає і дозволяє при укладенні договорів цивільно - правового характеру врегульовувати власні права i обов'язки на власний розсуд за домовленістю сторін; 2) правочини або договори, які за погодженням підписують суб'екти можуть бути як однорідними, такими які відносяться лише до конкретного типу i виду цивільних правовідносин, або належати до комбінованих чи змішаних договорів, якщо це відповідає вільній волі їх учасників; 3) змішані договори за наявності обопільного бажання i згоди його учасників, є дозволеним для використання i в сфері кредитних відносин за участю поручителів; 4) перед укладанням змішаного договору для уникнення в подальшому непорозумінь, повинні бути узгоджені i чітко зафіксовані в угоді всі істотні його умови, на підставі яких встановлюється i забезпечується зобов'язальна відповідальність сторін такого договору; 5) в разі не дотримання чи порушення будь-ким, хоча б однієї умови змішаного договору зазначеної в ньому, для врегулювання i вирішення цього питания органами, які розглядають спір, застосовуються солідарно та субсидіарно норми права із різних видів законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному правочині. У відповідності до пункту другого договору іпотеки будинку від 25.04.2008 року, позивач та відповідач домовились про те, що строк та розм1р кредиту, цілі і відсотки, розмір кредиту на сплату страхових платежів, винагороду за надання фінансового інструменту, розмір щомісячного платежу та інші умови за даним договором майнового поручительства, зафіксовані i зазначені в пункт1 35.2 цієї угоди. Вказана структурна одиниця договору поручительства, на абсолютне переконання позивача, має дуже важливе юридичне значения для правильного вирішення спору, так-як абсолютно беззаперечно встановлює зміст правового зобов'язання останнього, i створює можливість у визначенні меж віповідальності майнового поручителя при реалізації i виконанні договірних відносин в майбутньому. Власні зобов'язання, з якими був добросовісно i відкрито ознайомлений майновий поручитель перед погодженням забезпечення іпотечного зобов'язання, вичерпано i точно викладені в пункті 35.2 договору іпотеки, а значить є тією правовою основою, яка вказуе на їх належне i правомірне виконання з боку майнового поручителя. Більш того, сторонам договору іпотеки завізувавшими i підписавшими іпотечну угоду, уповноваженим суб'єктом на посвідчення цивільно - правових документів, було письмово доведено зміст статей нормативно - правових актів законодавства, які забезпечують легітимне вчинення зазначеного правочину i його суспільно державне визнання, про що безпосередньо вказано в пункті 37 договору іпотеки будинку. Так, згідно із пунктом 35.2 договору іпотеки, іпотекодавець забезпечує виконання зобов'язань за кредитним договором щодо щомісячного надання грошових коштів у період сплати сумою не меншою 2151, 83 гривні, згідно із графіком погашения кредиту (додатком 2 до кредитного договору), сплата відсотків за користування кредитом складае розмір 1,42 % на місяць або 17,04 % на рік на залишок по кредиту (додаток 1 до кредитного договору). Тобто, на майнового поручителя, як видно із приведеної умови укладеного правочину, покладався обов'язок гарантувати через договір іпотеки внесення щомісячних платежів у конкретній сумі з чітко визначеній сторонами відсотковій ставці по кредиту, яка прописана i зафіксована в договорі іпотеки будинку, i не підлягала збільшенню без внесения відповідних змін до договору іпотеки. Правомірність доводу позивача щодо викладеної обставини пітверджується i обгрунтовується i самим договором іпотеки будинку, де в пункті 32 записано про те, що внесення будь-яких змін до цієї угоди допускається лише за згодою її cmopін, такі зміни здійснюються виключно в письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню. Вказане, на думку позивача, говорить про те, що після визначення умов і змісту правовідносин сторін договору поручительства, будь-яка зміна договірних зобов'язань позивача можлива тільки в одному випадку - через укладання додаткової письмової угоди до договору іптотеки та посвідчення цих змін в нотаріальному порядку. Вчинення односторонніх дій, як майновим поручителем, так i ПАТ КБ «Приватбанк», які не узгоджені в договорі і спрямовані на зміну домовленостей сторін зафіксованих в кількісних і якісних показниках та достеменно i конкретно встановленi погоджені сторонами в договорі іпотеки будинку хоча б щодо однієї з них, мають правовим наслідком припинення зобов'язання за договором поручительства i припинення дій угоди в подальшому. Цей висновок позивача щодо правової конструкції взаємовідносин учасників ринку фінсових послуг в cфepi споживчого кредитування та поручительства при виникненні, здійсненні i регламентуванні прав i обов'язків субєктів цивільного обігу, повністю співпадає і відповідає фундаментально-засадничим основам нормативно - правових актів нашої держави, а також міжнародно -правовим документам, які визначаютъ i спрямовуютъ принципи регулювання приватно - правових відносин в сферг надання i реалізації фінансових послуг. Але натомість, публічним акціонерним товариством комерцшний банк «Приватбанк», незважаючи на чіткі i встановлені договірні умови по належному i прозорому забезпеченню i дотриманню взятих на себе зобов'язань за договором іпотеки, на які погодився позивач перед укладанням i підписанням угоди поручительства, було в односторонньому порядку, без будь-якого письмового погодження з ним в порушення домовленостей, прийнято рішення відносно збільшення розмірів відсотків за кредитним договором, що потягнуло за собою надмірне i необумовлене сторонами збілшення витрат позичальника кредиту, яке протиправно спричинило розширенню межі відповідальності майнового поручителя всупереч його вільному бажанню i волевиявленню. Це рішення фінансової установи i його наслідки стали позивачу відомі і зрозумілі після початку розгляду справи по cyтi, коли відповідач наприкінці минулого року звернувся до Козятинського міськрайонного суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із житлового приміщення вcix ociб, які в ньому проживають. Після того, коли позивачі звернувся до суду із клопотанням про витребування документівв, які банк категорично відмовлявся надавати поручителю, вияснилося те, що публічне акціонерне товариство КБ «Приватбанк» починаючи з 01.02.2009 року не зважаючи на наявний i узгоджений учасниками спірних правовідносин договір іпотеки, без будь-якої додаткової письмової угоди до цього правочину, самостійно змінив зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого протиправно збільшився обсяг відповідальності станнього. Вказаним протиправним i таємним рішенням, відповідач грубо порушив взаємоузгоджені обов'язки позивача, що призвело до неправомірних обтяженъ i нехтуванні його особистими цивільними правами i інтересами у зобов'язанні, хоча не одноразово в суді відстоював i захищав незмінність i чітку визначеність укладених домовленостей, відкидаючи будь-які сумніви відносно їх дійсності i деталізації в договорі іпотеки будинку, підтверджуючи дійсність саме такого підписаного сторонами змісту договору поручительства. Цими своїми протиправними діями фінансова установа фактично i практично відмовилась та дезавуювала свої наміри i обов'язки по реалізації обумовлених сторонами договірних зобов'язань, створила перешкоди для подалыпого функціонуванні i дії договору поручительства, змусила позивача переглянути виконання своїх зобов'язань за договором поручительства, та вживати передбачених законодавством заходів для запобіганню незаконного порушення своїх гарантованих законодавством суб'єктивних цивільних прав. Думаючи i сподіваючись на поміркованість i правову культуру відповідача позивачка розраховувала на те, що своїми аргументами зможе довести останньому на безпідставності i необгрунтованості пред'явлених до неї вимог, i узгодити ці питания не прибігаючи до судового захисту своїх невизнаних прав з боку фінансової установи за договором поручительства від 25.04.2008 року. Bci посилання позивачки i докази на те, що в разі одноособового внесения змін до договору іпотеки будинку без їx письмового погодження з майновим поручителем і солідарним боржником i їx нотаріального посвідчення, не маютъ ніякої юридичної сили і спричиняютъ правовий наслідок припинення зобов'язання з боку позивача, залишаютъся поза увагою i належного реагування фінансової установи, яка відмовляється визнавати за позивачкою це право, хоча воно презюмуєтъся i підтверджуєтъся, як нормативно - правовими актами в сфері приватно - правових відносин, так i судовою практикою при розглядх і вирішенні подібних справ. Така неправомірна позиція ПАТ КБ «Приватбанк» по відношенню до ф1зичної особи - поручителя, змушує позача, як i передбачено статтею 55 Конституци України та правовими нормами цивільного законодавства, звернутися за захистом своїх невизнаних i оспорюваних прав до органу правосуддя з огляду на таке. законодавством цілком охоплюєтъся загалъним визначенням поруки, особа зобов'язується за іншу перед Особливость договору іпотеки полягає в тому, що іпотечні правовідносини за участюмайнового поручителя мають змішану правову природу, що включають, власне поруку та заставу (іпотеку), ця позиція грунтується на наступних підходах правового обгрунтування: - по перше, у відповідності до законодавства майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи -боржника, що в свою чергу, згідно частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Таким чином, вказана сутність іпотеки майнового поручителя за третьою особою, при цъому вказане загалъне визначення поруки взагалі не містить жодних обмежень відносно надання забезпечення саме майном, а не лише грошима i саме з цих міркувань законодавцем i використаний термін «майновий поручитель", який у повній мірі відповідає природі правовідносин; - по - друге, обмеження обсягу відповідальності майнового поручителя перед кредитором за ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» виключно розміром вартості предмету іпотеки само по собі цілком узгоджується із обсягом забезпечення порукою за ч. 2. ст. 553 ЦК України, але в цьому випадку таке обмеження всупереч визначеної заставної природи розглядуваних іпотечних відносин не дії і надане майновим поручителем забезпечення є повним з огляду на правову умову п. 26 укладеного договору іпотеки будинку, яка гласить про те, що у випадку недостатності коштів виручених від продажу предмету іпотеки, банк мае право отримати не вистачаючу суму з іншого майна іпотекодавця; - по -третє , положения ст. 554 ЦК України, яка наслідками порушення забезпеченого порукою зобов'язання нібито вказує на виключно «грошову» природу забезпечення порукою жодною мірою не спростовуе те, що загалъна норма не є імперативною з точки зору неможливості настання при правовідносинах поруки і інших наслідків, тому i наслідки порушення в розглядуваних правовідносинах визначаютъся у світлі спеціальних приписів Закону Украгни «Про іпотеку". Наразі, припущення того, що природа забезпечувальних правовідносин поруки ідентифікується лише у разі порукою грошима і втрачае свою сутність у разі поруки нерухомим майном є помилковою і хибною, i не узгоджується із встановленим п. 6 ст. 3 ЦК України принципом розумності, адже за змістом ст.ст. 177, 179, 190 ЦК Кодексу i грошгі, і нерухомість є речами та різновидами майна, а різні наслідки при порушенні забезпеченого зобов'язання при таких поруках зумовлені лише особливістю майнового обігу нерухомості i грошей, насамперед порядком їх відчуження; - по-четверте, наслідки виконання поручителем та майновим поручителем зобовязання перед кредитором замість безпосереднъого боржника за змістом ч. 2 ст. 556 ЦК України та ч. 2 ст. 11, ч. 3 ст. 42 Закону України «Про іпотеку» є тотожними, заміна первісного кредитора у зобов'язанні на поручителя (майнового поручителя) і спільність природи цих правовідносин підкреслюється посиланням на це в п. 3 ч.1 ст. 512 ЦК України; - по п'яте, умова договору про субсидіарну відповідальність майнового поручителя, додатково підтверджує i доводить про наявністъ між сторонами поручительских взаємовідносин, що за своєю суттю i змістом повтстю відповідає i узгоджуєтъся із юридичною основою цивільного договору поруки, як це передбачив законодавець. Подібну i схожу правову позицію з цього питання відносно можливості стосування до майнової поруки у іпотечних правовідносинах загальних положень ЦК України про поруку підтверджується i ршенням Верховного Суду України (ухвала від 23.02.2011 року). Виходячи з змісту ч. 1 ст. 548, ч. 1 ст. 553, ч.1 ст. 572, ч. 1 ст. 583 ЦК України, ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку" майнова порука як cnoci6 забезпечення виконання іншого (основного), в даному випадку кредитного обов'язання має акцесорний (додатковий) та похідний характер від забезпечувального зобов'язання, що зумовлює існування останнього та його визначенність на момент укладання договору майнової поруки (іпотеки), адже відсутність основного зобов'язання унеможливлює існування об'єкту забезпечення, а його невизначеність унеможливить встановлення факту порушення у розумінні статті 610 ЦК України, як обов'язкової умови для реалізацй іпотекодержателем права на задоволення забезпеченої вимоги за рахунок предмету іпотеки згідно ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку». Зазначене засвідчує те, що розмір сплачуваних за користування кредитними коштами відсотків, як істотна умова кредитних правовідносин, що безпосередньо впливае на обсяг грошових зобов'язань забезпечуваних майновою порукою позивача, у cвітлі вимог ч. 1 ст. 7 i п.2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» підлягає обов'язковому визначенню у договорі іпотеки, при його укладанні, i обізнаність позивача із первісними параметрами основного зобов'язання чітко зафіксована сторонами правовідносин в пункті 35.2 укладеного договору іпотеки від 25.04.2008 року. Викладене в повній мірі узгоджуеться із положениями частин 1, 2 ст. 7 ЗУ «Про іпотеку", які прямо встановлюють, що будь-яке збільшення суми боргу за основним зобов'язанням має бути прямо передбачене умовами договору основної суми боргу та будь-яке збільшення цієї суми, передбачає обов'язкове інформування i погодження на це з боку поручителя в порядку i форм1 визначеній законодавством. Посилання в угоді на ознайомлення іпотекодавця з умовами кредитного договору, як аргументованої підстави для будь-яких подальших одноособових дій і рішень відповідача по збільшенню обсягу фінансової відповідальності майнового поручителя після підписання чітких i обумовлених зобов'язань i вступу в силу договору іпотеки будинку, не є i не може бути вивіреною правовою i закономірною підставою для їх практичної реалізації фінансовою установою відповідачем по справі. Цей висновок позивача, безпосередньо грунтуеться i підтверджується не лише власними міркуваннями поручителя, але i законодавчо закріплений в спеціальному нормативно- правовому документі, який врегульовує питання іпотечних взаємовідносин. Зокрема згідно із статтею 7 Закону Украши "Про іпотеку", будь-яке збільшення суми основного боргу за основним зобов'язанням має бути прямо передбачено умвами договору підписаного сторонами, що обумовлюе основне зобов'язання та визначено у чітко встановленій cyмi чи шляхом надання критеріїв, які дозволяютъ встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Вимоги зазначеної правової норми, як логічно і зрозуміло випливає із її внутрішньої природи правозастосування, насамперед вказуютъ на те, що іпотекою може буты забезпечене лише і тільки існуюче i письмово узгоджене сторонами на основіг їхнього вільного волевиявлення зобов'язання, а не майбутнє, зовсім не визначене і не відоме за обсягами зобов'язання абстрактного та не сформульованого в письмову форму характеру правовідношення. Крім того, правовою нормою ст. 19 Закону України «Про іпотеку» імперативно i беззаперечно встановлено, що зміни i доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріалъному посвідченню, віповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлякають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Будь-яке збільшення основного зобовязання або процентів за сновним обовязанням може бути проведено i здійснене тільки після державної реестрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, за участю всіх зацікавлених і відповідальних осіб кредитно - іпотечних правовідносин. До даного часу ПАТ КБ «Приватбанк» не представив і не надав поручителю по договору іпотеки житлового приміщення жодних доказів або документів укладених і підписаних сторонами додаткових угод до правочину і іх державної реєстрації, як того вимагають спеціальні норми ЗУ « Про іпотеку», а це в свою чергу безапеляційно і повну доводить наявність законного права позивача на припинення зобов'язань за договором майнового поручительства і зняття заборони на об'єкт нерухомості в зв'язку із викладеними обставинами. У відповідності ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення в якому одна сторона боржник зобов'язана вчинити на користь другої сторони кредитора певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Збільшення відсоткових ставок за кредитним договором в даному випадку призвело до збільшення обсягу відповідальності позивача за іпотечним договором, за відсутності на це його згоди, наслідком чого відповідно є припинення майнової поруки в силу ч. 1 ст. 559 ЦК України, i подальше залишення в силі протиправного i не узгодженого сторонами правовідношення не може відповідати фундаментальним цивільно - правовим засадам добросовісності, розумності та справедливості, cyтті i правової відповідальності поручителя, i повинно мати юридичним наслідком припинення дії договірних зобов'язанъ i договору іпотеки будинку з 01.02.2009 року тобто з дня прийняття незаконного i одноособового рішення відповідачем про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, що призвело до порушення охоронюємих i гарантованих законом прав i інтересів позивача. Викладені позивачем в позовній заяві доводи i обгрунтування щодо предмету спірних правовідносин сторін i правового засобу їх регулювання, абсолютно повністю збігаються з правовою позицією i правозастосовною практикою Верховного Суду України при перевірці i вирішенню вказаної категорії справ. Так, в одному із рішень вищої судової інстанції в системі суддів загальної юрисдиуції розтлумачено i наведено досить зрозуміле i ємке роз'яснення про те, що за правилами частини 1 ст. 559 ЦК УКраїни, майнова або інша порука припиняетъся у разі зміни зобов'язання без відповідної згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. В постанові Верховного Суду України від 21.11.2011 року за позовом ПАТ «УкрСиббанк» вказуеться на те, як установлено апеляційним судом, в результаті збільшення розміру процентів за кредитним договором обсяг відповщальності поручителя збільшився, але новий розмір процентів з ним не погоджувався, у зв'язку з чим порука відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України в момент внесения змін в забезпечене ним зобов'язання припинилася. Встановивши, що в результаті зміни розміру процентів за забезпеченим порукою кредитним договором без згоди поручителя обсяг відповщальності останнього збільшився i порука припинилася, апеляцшний суд відмовив в позові банку до поручителя про стягнення з нього боргу позичальника за кредитним договором, а тому з таким висновком правомірно погодився i суд касаційної інстанції. В постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 року роз'яснюється те, що у справі рішення суду касаційної інстанції в якій переглядається, установивши, що внесенння змін до кредитних договорів про зміну зобов'язання, забезпеченого порукою, без згоди поручителя, а саме: зміна графіка погашення кредиту та становлення реальної процентної ставки за користування кредитом, призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, та застосувавши норми ст. 16, ч. 1 ст. 559 ЦК України, суд першої інстанції з висновками, якого погодились апеляційний i касаційний суди, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання поруки такою, що припинена. Також у постанові Верховного Суду Укаїни від 21.05.2012 року у справі за заявою про перегляд рішення поданою ПАТ «Мегабанк» колегією суддів розтлумачується правові наслідки виникнення обставин встановлених частиною 1 статті 559 ЦК України, де зокрема наголошується на тому, що приймаючи рішення про задоволення позовної вимоги про визнання припиненим договору поруки, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що внаслідок внесення змін до кредитного договору та зміни графіка погашения кредиту, на які поручитель згоди не давав, відбулося збільшення обсягу його відповідальності, що є підставою для припинення поруки в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК України. Абсолютно схожа i правозастосовна позиція Верховного Суду України у власних актах від 17.01.2001 року, 12.11.2011 року та 26.09.2012 року під час розгляду i перевірки спірних відносин за участю майнових поручителів в договорах кредитування oci6. Верховний Суд України знов ж таки, як i в вищезазначених своїх постановах, проводить одну i ту ж саму правову лінію, яка зводиться до того, що зміна умов договорів забезпечених майновим поручительством без волевиявлення i беззаперечної письмової згоди самого поручителя внаслідок чого збільшується його обсяг матеріальної відповідальності за кредитними договорами, призводить до припинення поруки i звільненю майнового поручителя від будь-яких фінансових та майнових обов'язків перед кредитором. Ідентична правова позиція Верховного Суду України, покладена в основу його постанови від 21.05.2012 року за наслідком розгляду заяви про перегляд рішення поданої ПАТ банк «Траст» де зазначається про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у pазі наявності відповідного спору, внесения без згоди поручителя змін до кредитного договору про зміну зобов'язання, забезпеченого порукою, зокрема збільшення процентної ставки, що призвело до збільшення обсягу відповідальності як боржника, так i поручителя, є підставою для визнання поруки такою, що припинена. Обов'язковість врахування позиції Верховного Суду України у своїй право застосовній діяльності при вириненні згаданої категорії справ, засвідчуються і доводяться офіційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2012 року. Такий же висновок по своїй правовій сутті від 01.03.2013 року зробив i Верховний Суд України за результатами прийнятих ним рішень по розгляду заяв щодо перегляду судових рішень з підстав передбачених пунктом 1 частини 1 ст. 355 Цивільно процесуального кодексу України , за друге півріччя 2012 року. Як розтлумачено у висновку, за змістом ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставим суб'єктивне право і кореспондуючий йому обовязок перестають існувати. Термін "порука", застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки. У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого частиною 1 статт1 559 ЦК Укаїни, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК Укаїни, виходячи із загальних засад цивільного законодавства i судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівностіпроцесуальних прав i обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. 3-5,11,15, 31 Цивільно процесуального кодексу України). ВІдповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним iз способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, за змістом ч. 1 ст. 559, ч. 1 ст. 598 ЦК порука припиняєтъся з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшуєтъся обсяг його вгдповідалъності. Виходячи iз загальних засад цивільного законодавства i судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав Цивільного процесуального кодексу України) у цьому разі права підлягають захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України (постанова Верховного Суду Украши від 5 грудня 2012 р. у cnpaві № 6-147цс12). 3 огляду на зазначені правові роз'яснення вищої судової інстанції у позивача є всі законні i правомірні підстави для звернення до органу правосудия за захистом своїх порушених, оспорюваних i невизнаних прав для забезпечення i приведению спірних правовідносин до вимог i положень чинного законодавства, з метою упровадження i гарантування принципів верховенства права i законност1 в нашій державі. Представник позивачки [PERSON] підтримала всі позовні вимоги позивачки [PERSON], просить їх задовільнити повністю та пояснила суду те, що ПАТ КБ «Приватбанк» не повідомив позивачку [PERSON] про зміну умов кредитного договору від 25.04.2008 року, а саме відсоткової ставки по кредиту, а том у відповіднодо ст.. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя [PERSON], яка не була повідомлена про зміну умов договору кредиту ( розміру відсоткової ставки). Крім того, в п. 26 договору про іпотек від 25.04.2008 року зазначено, що у випадку, коли суми, випученої від продажу предмету іпотеки, не достатньо для повеного задоволення вимог іпотеко держателя, останні має право одержати суму, якої не вистачає дляч повного задоволення своїх вимог, з іншого майна іпотекодавця, в першу чергу перед іншими кредиторами. А тому правовідносини, які виникли у сторін по справі слід регулювати ст. 559 ЦК України. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні позовні вимоги позивачки не визнав повністю та пояснив, що зміна відсоткової ставки по кредитному договору від 25.04.2008 року не є підставою для припинення договору іпотеки, укладеного між позивачкою та відповідачем. Підставою для припинення договору іпотеки є підстави, які зазначені в ст.. 17 Закону України «Про іпотеку». Дані правовідносини, які виникли між сторонами не повинні регулюватися ст.. 559 ЦК України, оскільки відповідно до п. 23 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», є чітке розмежування між договором поруки та договором майнової поруки, де вказано що ст.. 559 ЦК України не застосовується до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає переж іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета іпотеки. Просить відмовити в задоволенні всіх позовних вимог позивачці повністю. Представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог Державного нотаріального архіву Головного управління юстиції у Вінницькій області в судові засідання не з'явився, про місце, дату і час судового розгляду справи повідомлявся належним чином, від завідуючої архіву надійшла письмова заява в якій вона просить слухати справу у її відсутність. Тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи на стороні від повідача без самостійних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши інші докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд вважає, що необхідно відмовити позивачці в задоволенні всіх позовних вимог повністю. Так, судом встановлено, що позичальник [PERSON] уклала 25.04.2008 року кредитний договір № VIKWGA0000000731 з ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 151760 гривень 00 копійок, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,42% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с.17-23). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] 25.04.2008 року уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки будинку під номером № 40 з господарськими будівлями і земельною ділянкою на якій вони розташовані, що знаходиться по [ADDRESS] та належить [PERSON], за яким забезпечується виконання зобовязань іпотекодавця за кредитним договором № VIKWGA0000000731 від 25.04.2008 року. В забезпечення виконання позичальником [PERSON] зобов'язань за кредитним договорм іпотекодавець [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок, який зазначений вище. ( а.с. 24-26). Відповідно до рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 квітня 2011 року з боржника [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором № VIKWGA0000000731 від 25.04.2008 року в сумі 186933 грвні 82 копійки з урахуванням піднятої відсоткової ставки по кредиту. Дане рішення боржник [PERSON] не оскаржувала в апеляційному порядку, позовні вимоги визнала, що свідчить про те, що [PERSON] не була проти підняття відсоткової ставки по договору кредиту, рішення набрало законної сили 24.04.2011 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника. (ст. 1 Закону України «Про іпотеку») Відповідно до вимог ст. 575 Цивільно Кодексу України іпотека є окремим видом застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Стаття 559 Цивільного Кодексу України, на порушення вимог якої посилається позивач, є нормою, яка не регулює правовідносини, що виникли між сторонами на підставі договору іпотеки, оскільки вона відноситься до правовідносин, що виникають внаслідок договору поруки. Відповідно до п. 23 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 Цивільного Кодексу України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 Цивільного Кодексу України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК України не передбачена. . Згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: - припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії - іпотечного договору - реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; - набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; - визнання іпотечного договору недійсним; - знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; - з інших підстав, передбачених цим Законом. Із приписів вищевказаної статті спеціального закону, не вбачається про припинення іпотеки внаслідок зміни умов кредитного договору. Статтею 19 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Із договору іпотеки, укладеного 25.04.2008 року мід позивачем [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» , про припинення якого просить позивач, вбачається, що зміни до нього не вносилися. Підвищення відсоткової ставки по кредитному договору № VIKWGA0000000731, який 25.04.2008 року укладений між [PERSON] з ПАТ КБ «Приватбанк» ніяким чином не змінює прав, обов'язків та обсягу відповідальності позивачки [PERSON], яка не є стороною кредитного правочину, так як умови іпотечного договору залишилися незмінними. Оскільки умови договору іпотеки, укладеного 25.04.2008 року між [PERSON] з ПАТ КБ «Приватбанк», стороною якого являється позивачка, не змінилися, то і обсяг відповідальності позивачки [PERSON] ( іпотекодавця) не змінився. Тобто, позивачка ( іпотекодавець) [PERSON] буде нести відповідальність за кредитним договром№ VIKWGA0000000731, який 25.04.2008 року укладений між [PERSON] з ПАТ КБ «Приватбанк» , в межах вартості предмета іпотеки (застави), а саме нерухомого майна, відповідно до договору іпотеки від 25.04.2008 року. У зв'язку з наведеним, оскаржуваний договір іпотеки будинку від 25.04.2008 року на основі заявлених позивачкою підстав не може бути припинений. Так як позовні вимоги позивачки [PERSON] про припинення договору іпотеки від 25.04.2008 року не підлягають задоволенню, то необхідно також відмовити в похідних позовних вимогах, а саме відмовити в частині позову про зняття заборони зареєстрованої в реєстрі заборон за № 22, накладену приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу [PERSON], на відчуження цілого жилого будинку під номером № 40 з господарськими будівлями і земельною ділянкою на якій вони розташовані, що знаходиться по [ADDRESS] та належить [PERSON], а також відмовити в зобов'язанні провести реєстрацію зняття заборони відчуження цілого жилого будинку під номером № 40 з господарськими будівлями і земельною ділянкою на якій вони розташовані, що знаходиться по [ADDRESS] та належить [PERSON].

Outcome: dismissed