Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

[PERSON] 10 вересня 2018 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] сільської ради Голованівського району Кіровоградської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 серпня 2013 року померла його тітка [PERSON] (рідна сестра його батька [PERSON]), після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки №91, площею 2 га., яка знаходиться на території [PERSON] сільської ради Голованівського району Кіровоградської області. Заповіт [PERSON] на склала, спадкоємців з першої по четверту чергу не має, а позивач являється єдиним спадкоємцем п'ятої черги. Позивач вказує, що він вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але після подачі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу та роз'яснено право звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач зазначає, що право власності на земельну ділянку підтверджується Розпорядженням Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 17.04.2012 за №170-р та Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яку замовляла [PERSON], але у зв'язку зі смертю не встигла до кінця реалізувати своє право. У звязку з наведеним, посилаючись на ст.ст. 328, 386, 392, 1223, 1268, 1273, 1297 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, поданої до суду 19.11.2018, позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку №91, площею 2 га., яка знаходиться на території [PERSON] сільської ради Голованівського району Кіровоградської області, що залишилась після смерті [PERSON], яка померла 12.08.2013. Ухвалою суду від 11.09.2018 в даній справі відкрито провадження, визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. 27 грудня 2018 року у справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати в його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати в його відсутність, не заперечує проти позову. Враховуючи норми ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12 серпня 2013 року в с. Троянка Голованівського району Кіровоградської області померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії І-ОЛ №175696, виданого 13.08.2013 виконкомом [PERSON] сільської ради Голованівського району Кіровоградської області (а.с. 10). Згідно копії рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 13.10.2014, яке надрало законної сили 23.10.2014, позивач є племінником [PERSON] (а.с. 17). Як вбачається з копії Державного акту на право постійного користування землею, серії КР №0015, виданого 30.03.2001 [PERSON] сільською радою Голованівського району Кіровоградської області, [PERSON] належало право постійного користування земельною ділянкою площею 2 га. для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Голованівського району Кіровоградської області (а.с. 18). За життя [PERSON] звернулась до Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області із заявою про надання їй у власність земельної ділянки, у зв'язку з чим, Розпорядженням від 17.04.2012 №170-р голови адміністрації [PERSON], [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 2 га., в тому числі по угіддях - 2 га., що віднесена до категорії земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, в межах раніше наданої в постійне користування земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства за №91 на території [PERSON] сільської ради (а.с. 16). Згідно наданої позивачем копії з технічної документації, [PERSON] 14.02.2013 звернулась до Кіровоградської регіональної філії державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" із заявою про розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 2 га. для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Голованівського району Кіровоградської області (а.с. 19-28). За заявою [PERSON] Кіровоградською регіональною філією державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" виготовлено технічну документацію, яка розглянута відділом Держземагенства у Голованівському районі Кіровоградської області, про що 17.04.2013 зроблено висновок про можливість надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 2 га. для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Голованівського району Кіровоградської області при умові додержання наявних обмежень її використання, а саме: використання земельної ділянки за визначеним цільовим призначенням; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; додержання природоохоронних умов та екологічної безпеки землекористування; додержання встановлених меж земельної ділянки (а.с. 22). 15 березня 2013 року між [PERSON], техніком-землевпорядником Кіровоградської регіональної філії державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" [PERSON], власниками суміжних земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON] та головою [PERSON] сільської ради Голованівського району Кіровоградської області [PERSON] складено акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки та акт про здачу межових знаків на зберігання (а.с. 23-24). 17 квітня 2013 року відділом Держземагенства у Голованівському районі Кіровоградської області здійснено висновок про склад, повноту і якість технічної документації та про внесення змін в земельно-облікові документи. Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 3521487700:02:000:0083, відомості про яку внесено до реєстру на підставі Технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Кіровоградської регіональної філії ДП "ЦДЗК" від 14.02.2013, право власності на зазначену земельну ділянку не зареєстровано (а.с. 69-73). Згідно копії постанови приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON] від 12.02.2016, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті [PERSON] в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документ (а.с. 31). Відповідно довідки приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON] від 19.09.2018 №389/01-16, Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №53351210 від 19.09.2018 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №53351222 від 19.09.2018, після смерті [PERSON] заведено спадкову справу за заявою позивача, інших спадкоємців немає, свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с. 42-44). Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права (частина 2 статті 16 ЦК України). За частиною першою ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання права. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 41 Конституції України\~\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, а відповідно до ч. 1\~ст. 78 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час оформлення [PERSON] технічної документації і до її смерті) (далі - ЗК України),\~право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом,\~зокрема із правочинів. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є обєктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно норм частин 1-3 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірах не більше 2,0 гектара (п. б ч. 1 ст. 121 ЗК України). У відповідності до ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання). Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України). Статтею 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами частин 1, 4, 9, 10 ст. 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Згідно з положеннями, наведеними у ч. 1 ст. 4-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, що діяла на час оформлення [PERSON] технічної документації і до її смерті), рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у власність або користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) приймається без здійснення державної реєстрації права держави чи територіальної громади на такі земельні ділянки, крім випадків, коли право власності на земельні ділянки державної або комунальної власності вже зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень було визначено ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, що діяла на час оформлення [PERSON] технічної документації і до її смерті), частиною першою якої встановлено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно\~ст. 1218 ЦК\~\~України\~\~до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У частинах першій та другій статті 1223\~ЦК України зазначено, що право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265\~\~ЦК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч. 1 ст. 1225 ЦК України). Нормами\~статті 1268\~ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України). Частиною 3 ст. 1296 ЦК України\~визначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Пунктом 23 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №7\~від 30\~травня 2008\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування» розяснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Дослідивши надані позивачем докази та оцінивши їх, враховуючи вищезазначені норми законодавства, суд приходить до висновку, що [PERSON] за життя 30.03.2001 отримала право на постійне користування земельною ділянкою, площею 2 га. для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Голованівського району Кіровоградської області, після чого, скориставшись правом на безоплатну передачу їй земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, звернулась до Голованівської райдержадміністрації із заявою, яка була задоволена. Однак, після отримання розпорядження Голованівської райдержадміністрації, після виготовлення відповідної технічної документації, [PERSON] не звернулась до відповідного органу в порядку ст. 123 ЗК України, звідси - такий орган не приймав рішення на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] Право власності на земельну ділянку за [PERSON] за її життя зареєстровано не було, а тому на момент смерті вона не мала права власності на земельну ділянку, площею 2 га. для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Голованівського району Кіровоградської області, а лише мала право на постійне користування такою земельною ділянкою. У зв'язку з наведеним, у позивача відсутнє право на спадщину в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] у вигляді права власності на земельну ділянку, площею 2 га. для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Голованівського району Кіровоградської області. З наведених підстав, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в задоволенні позову, судові витрати позивача зі сплати судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. слід покласти на останнього. Відповідач не заявляв про стягнення судових витрат з позивача. Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed