Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції Публічного акціонерного товариства "[PERSON] Аваль", Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Стандарт", про скасування арешту нерухомого майна. Мотивує свої вимоги тим, що [PERSON] 24.05.2007 року отримав у позивача кредит у розмірі 25 000.00 доларів США. В забезпечення виконання умов кредитного договору, 24.05.2007 року між Банком та відповідачем було укладеного договір іпотеки № 1861, згідно з яким відповідач передав в іпотеку нерухоме майно квартиру [ADDRESS], загальною площею 81.70 кв.м, що належить йому на праві власності. Відповідач не виконав свої зобовязання за вказаним кредитним договором, у звязку з чим банк звернувся до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовом про звернення стягнення на майно та виселення. 12.02.2012 року судом ухвалено рішення про часткове задоволення позову, за яким звернуто стягнення на предмет іпотеки та відмовлено у виселенні відповідача. Таким чином [PERSON] набув право на реалізацію предмету іпотеки, шляхом укладення договору купувлі-продажу з третьою особою покупцем. Проте постановами відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції від 05.08.2009 року ВП № 14070501, 24.11.2011 року ВП № 29992518, 14.05.2015 року ВП № 46135131 оголошено заборону відчуження та накладено арешт на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS], загальною площею 81.70 кв.м, що належить на праві власності [PERSON]. Вважає, що державний виконавець мав право накладення арешту на предмет іпотеки лише для задоволення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», а не для задоволення вимог не забезпечених заставою. Вважає, що право застави у Банка виникло 24.05.2007 року, а постанови винесено пізніше ніж заставне майно було передано в іпотеку. Крім цього заборгованість боржника перед Банком складає 124 521.59 дол.США, що значно перевищує вартість предмету іпотеки, яка на дату укладення договору складала 157 812.50 грн.. Згідно рішення суду від 12.02.2012 року, Банку надано всі права для звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином просить скасувати арешти накладені на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS], загальною площею 81.70 кв.м, що належить на праві власності [PERSON], постановами відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції 05.08.2009 року, 24.11.2011 року, 14.05.2015 року. Сторони в судове засідання не зявились. Представник позивача направив до суду письмову заяву в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги та просить слухати справу без його участі, просить в рішенні зазначити номери виконавчих проваджень, за якими було накладено арешт та зазначає, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та представник ПАТ "[PERSON] Аваль", причину неявки суду не повідомили про день місце та час розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. Представник відповідача відділу ДВС [PERSON] просить розглянути справу без її участі та зазначає, що не заперечує проти задоволення позовної заяви. Представник співвідповідача ПАТ КБ «Стандарт» направив до суду письмове пояснення, в якому зазначає, що ПАТ КБ «Стандарт» не має прав вимоги до Боржника [PERSON] та не є стороною за будь-яким виконавчим провадженням щодо стягнення з [PERSON]. У звязку з неможливістю зявитися в судове засідання, просить відкласти розгляд справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, про що зазначив у своїй заяві. Дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до наступного. Згідно до договору іпотеки від 24.05.2007 року, відповідач передав Банку в іпотеку нерухоме майно квартиру [ADDRESS], загальною площею 81.70 кв.м, що належить йому на праві власності (а.с. 8-11). Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, від 14.02.2012 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], загальною площею 81.70 кв.м, що належить на праві власності [PERSON], та надано ПАТ КБ «ПриватБанк» право на продаж вказаної квартири від свого імені, з початковою ціною 157 812.50 грн., для подальшої реалізації предмета іпотеки (а.с 15-17). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом, має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством. Порядок звернення стягнення на грошові кошти та інше майно боржника, арешт та вилучення майна боржника визначено устатті 52-57 вказаного Закону, зокрема, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту. Беручи до уваги вищевикладене, суд вбачає підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved