Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Запоріжгаз", Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз збут" про захист прав споживачів, в якому вказав, що він є побутовим споживачем природного газу, який постачається відповідачами до його помешкання у квартиру [ADDRESS]. Відповідно до приписів до статті 6 якої визначено, що «суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані: 1) забезпечити встановлення лічильників газу: а) для населення , що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року. Ігноруючи вимоги чинного законодавства щодо комерційного обліку газопостачання, представники відповідачів 24.11.2016 року намагалися встановити загальнобудинковий вузол обліку (лічильник), при цьому було безпідставно відмовлено у встановленні йому, як споживачу індивідуального лічильник газу. На відповідні звернення щодо встановлення індивідуального вузла обліку споживання природного газу (лічильника) у власному помешканні йому було безпідставно відмовлено, чим порушено права споживача. Починаючи з грудня 2016 року відповідачами безпідставно було здійснено нарахування за спожитий газ та послуги газопостачання із розрахунку 9,8 куб метрів за одну людину/місяць по сьогодення. Разом з тим, відповідно до приписів Постанови КМУ № 203 від 23.03.2016 року «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників», визначено норми споживання у розмірі 4,4 куб метрів людино/місяць, а починаючи з 19.08.2017 року встановлена норма у розмірі 3,3 куб метрів людино/місяць. Відповідно до приписів статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позивач вважає, що зазначеними діями з боку недобросовісного постачальника природного газу шляхом незаконним використання монопольним становище, йому як споживачу було завдано моральних страждань, що призвело до додаткових зусиль організації його життя та безпідставну сплату додаткових грошових коштів. Моральне відшкодування позивач оцінює у розмірі 1000,00 гривень. Просить зобовязати відповідачів здійснити перерахунок за спожитий газ та послуги газопостачання у помешканні - квартирі [ADDRESS] з урахуванням встановленої норми у розмірі 4,4 куб метрів людино/місяць починаючи з грудня 2016 року по серпень 2017 рік, та за нормою 3,3 куб метрів людино/місяць, починаючи з серпня 2017 року до моменту вирішення спору по суті. Стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму морального відшкодування у розмірі 1000,00 гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ "Запоріжгаз" - [PERSON] в судовому засіданні підтримав позицію висловлену у відзиві, який подав до суду 05.06.2018 року, просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача ТОВ "Запоріжгаз збут" - [PERSON] в судовому засіданні підтримав позицію висловлену у відзиві, який подав до суду 05.06.2018 року, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши всі представлені докази в сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до п.п.10 ч.1 Перехідних положень Закону України\~№ 2147-VIII\~від 03.10.2017\~року «Про\~внесення змін\~до Господарського\~процесуального кодексу\~України,\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~Кодексу адміністративного\~судочинства України\~та інших\~законодавчих актів» установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, а саме: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON], є побутовим споживачем природного газу, особовий рахунок № [NUMBER], який постачається у квартиру [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» № 2467- V1 від 08.07.2010 року (який був чинний до 01.10.2015 року) з 01 липня 2015 року здійснено відокремлення функцій транспортування, розподілу та постачання природного газу. З 01.11.2016 року введено в дію Закон України «Про ринок природного газу» від 09.04.2015 року №329-VIII (далі Закон), яким визначено правові засади функціонування ринку природного газу України. У відповідності до пп. 33 п. 1 ст. 1 Закону ринок природного газу це - сукупність правовідносин, що виникають зокрема у процесі постачання природного газу, а також надання послуг з його розподілу. У відповідності до пп. 35 п. 1 ст. 1 Закону розподіл природного газу це - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу. За приписами пп. 17 п. 1 ст. 1 Закону оператор газорозподільної системи це суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників). У відповідності до п. 2 ст. 37 Закону оператор газорозподільної системи провадить діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії, що видається Регулятором. Підпунктом 32 п.1 ст.1 Закону визначено, що Регулятор це - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. У відповідності до статті 38 Закону права та обов`язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу. За пп. 11 ст. 1, п. 1 ст. 41 Закону, кодекс газорозподільних систем це - правила експлуатації та доступу до газорозподільної системи, що затверджуються Регулятором. За приписами статті 40 Закону розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 1 Закону визначено, що: - споживач це - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини (пп.37 цієї статті); - побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність (пп. 23 цієї статті); - суб`єкт ринку природного газу - оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач (пп. 39 цієї статті). У відповідності до вказаних приписів законодавства Публічне акціонерне товариство по газопостачання та газифікації «Запоріжгаз» з 01 липня 2015 року на підставі ліцензії з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ газу серія АЕ № 642479 здійснює, зокрема в межах ліцензійної території Дніпровського району м.Запоріжжя виключно діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності та користуванні, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Відповідно за вказаним в розумінні Закону України «Про ринок природного газу», Кодексу газорозподільних систем ПАТ «Запоріжгаз» серед, суб`єктів ринку природного газу, кваліфікується як Оператор газорозподільної системи.. У відповідності до статті 38 Закону права та обов`язки Оператора ГРМ, визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу. Взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем, у тому числі в розрізі ринку природного газу визначено Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2494 від 30.09.2015 р., зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 р. за № 1379/27824. Згідно до пункту 3 глави 1 розділу 1 Кодексу ГРМ його дія поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об'єкти яких підключені до газорозподільних систем, та на їх постачальників. Абзацом 2 пункту 1 глави 3 розділу VІ Кодексу ГРМ визначено, що споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається. У відповідності до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642Цивільного\~Кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу. Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору (п.4 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ). Пунктом 5 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ визначено, що для забезпечення приєднання до договору розподілу природного газу всіх фактично підключених до/через ГРМ споживачів (у тому числі побутових споживачів) Оператор ГРМ в установленому цією главою порядку направляє кожному споживачу супровідним листом за формою додатка 3 до типового договору розподілу природного газу сформовану заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу з персоніфікованими даними споживача та його об`єкта, що складається за формою додатка 1 (для побутових споживачів) до типового договору розподілу природного газу. Персоніфіковані дані мають бути достатніми для проведення розрахунків та визначення об`єму споживання природного газу, крім іншого мають містити норми споживання природного газу у розрізі 12 календарних місяців (норма застосовується щодо побутових споживачів без лічильника газу). У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт. Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептуваннядоговору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМта/або документально підтверджене споживання природного газу (п.7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ). Згідно з вимогами цього пункту здійснюється приєднання до договору розподілу природного газу споживачів-замовників, які отримують технічний доступ до ГРМ. В березні 2016 року ПАТ «Запоріжгаз» було сформовано та направлено споживачу [PERSON], який отримував технічний доступ до ГРМ, об`єкт якого за адресою: [ADDRESS] в установленому законодавством порядку був підключений до газорозподільної системи ПАТ «Запоріжгаз», Заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу. За наслідками направлення оператором ГРМ Заяви-приєднання до договору розподілу природного газу, з боку споживача Заяву-приєднання до договору розподілу природного газу на адресу оператора ГРМ, не було повернуто та не було подано заяви про припинення розподілу газу на його обєкт. В подальшому, [PERSON]\~\~протягом 2016 року, 2017 року, поточного періоду 2018 року здійснював оплату спожитого ним природного газу на підставі наданих йому з боку його постачальника ТОВ «Запоріжгаз збут» відповідних рахунків за послуги з газопостачання. Факт оплати позивачем спожитого природного газу підтверджує споживання газу останнім, а отже є діями, які засвідчують бажання [PERSON] укласти договір розподілу природного газу, що у підсумку є фактом приєднання останнього до умов договору розподілу природного газу (акцептуванням договору розподілу природного газу) на умовах, що зокрема визначені в персоніфікованих даних відповідної заяви-приєднання. Особливості встановлення лічильників газу споживачам визначаються Законом України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" № 3533 V1 від 16.06.2011 року. За приписами п.п.3, 3 ст. 1 Закону, комерційний (приладовий) облік природного газу це визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягу споживання та/або реалізації природного газу, на підставі якого проводяться взаєморозрахунки між споживачами природного газу та суб'єктами господарювання, що здійснюють постачання природного газу, а лічильник газу це - засіб вимірювальної техніки, який використовується для вимірювання, запам'ятовування та відображення об'єму газу, що проходить через нього. Відповідно до частини першої статті 6 Закону (у\~редакції,\~яка була\~чинна на\~момент виникнення\~спірних правовідносин) суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані були забезпечити встановлення лічильників газу (індивідуальних або загальнобудинкових) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема, тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року, що забезпечить 100% облік спожитого природного газу населенням. У разі невстановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. У відповідності до статті 3 цього Закону фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. За приписами статті 4 цього Закону виконавцями робіт із встановлення вузлів обліку природного газу є суб'єкти господарювання, що: здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; отримали відповідні дозволи для виконання робіт із встановлення вузлів обліку природного газу. За вказаним вбачається, що приписами даних норм не закріплено за суб'єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, обовязку з встановлення споживачам категорії населення саме індивідуальних лічильників газу, відповідно саме в квартирах та приватних будинках таких споживачів і що це є виключно єдиним заходом, яким забезпечується населення даної категорії лічильниками газу. Поряд з цим під лічильником газу в розумінні цього Закону слід вважати будь-який засіб вимірювальної техніки без обмеження за критерієм їх функціонального призначення - індивідуальний або загальнобудинковий (на групу споживачів). У відповідності до вищезазначеного, субєкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобовязані були в термін до 01.01.2018 року для вищевказаної категорії населення, а саме, для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема, тільки для приготування їжі, забезпечити встановлення лічильників газу, як індивідуальних або загальнобудинкових, що забезпечить 100% облік природного газу такими споживачами. Вказані приписи Закону кореспондуються з нормами Кодексу ГРМ. Так, розділ X Кодексу ГРМ визначає особливості приладового обліку природного газу. Зокрема п.10 гл. 1 цього розділу визначено, що установлення лічильників газу побутовим споживачам здійснюється відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». При цьому особливості організації обліку газу в багатоквартирних будинках та гуртожитках передбачено Кодексом ГРМ в його главі 5 розділу XI, де визначено, що за ініціативи балансоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ (п. 1 цієї глави). Так абзацом 7 пункту 3 глави 4 розділу IX Кодексу ГРМ передбачено, якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником газу (індивідуальним або загальнобудинковим), відмовляється від\~його встановлення\~за рахунок\~Оператора ГРМ (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до вимог глави 5 Розділу XI цього Кодексу), фактичний обєм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу (алокація) по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними обємами споживання природного газу населенням. Відповідно до законодавства, що було чинним на момент складання [PERSON] про порушення № 678 від 24.11.2016 року, ПАТ «Запоріжгаз» мало підстави для зміни режиму нарахування побутовому споживачу відповідно до пункту 6 глави 3 розділу Х1 Кодексу газорозподільних систем. Згідно з ч. 1 ст.\~6 Закону України\~«Про забезпечення\~комерційного обліку\~природного газу» у разі невстановлення населенню у строки, зазначені у цій же статті, лічильників газу з вини суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету\~міністрів України\~№ 203\~від 23.03.2016\~р.\~"Про\~норми споживання\~природного газу населенням\~в разі\~відсутності газових лічильників" дійсно визначено норму споживання газу в розмірі 4,4 м. куб. на особу в місяць. Вказана норма споживання газу застосовується лише за наявної\~вини суб'єкта\~господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території у невстановленні населенню лічильників газу у визначені законом строки. Вина відповідача - ПАТ «Запоріжгаз» у невстановленні загальнобудинкового лічильнику газу відсутня, відтак посилання позивача на необхідність застосування норми споживання газу в розмірі 4,4 м. куб. на особу не ґрунтується на нормах матеріального права і є безпідставним. Граничні обєми споживання природного газу позивачу нараховані на підставі вимог чинного законодавства та документів, які на теперішній час є чинними. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996 - Х1У від 16.07.1999 року, бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень. Тобто, визначення нарахованих граничних обєми споживання природного газу є нічим іншим, як даними бухгалтерського обліку ПАТ «Запоріжгаз», які останній повідомив позивачу. Ведення підприємством бухгалтерського обліку не створює і не може створювати чи змінювати права та обовязки третіх осіб. Чинне законодавство України не встановлює, що дані бухгалтерського обліку юридичних осіб мають силу безспірної вимоги і є обовязковими для будь-яких інших осіб. Визначення нарахованих граничних обємів споживання природного газу, є даними бухгалтерського обліку, не можуть спричиняти настання негативних наслідків для позивача чи будь-якої іншої особи. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996\~-\~ХIУ\~від 16.07.1999\~року бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Тобто, ведення бухгалтерського обліку є супутнім елементом господарської діяльності і не є правом чи обовязком позивача. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У п. п. 3, 5 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №\~4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За умовами п. 4 ч. 1 ст.\~611\~ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16, спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України\~"Про\~захист прав\~споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Покладаючи на відповідача обов'язок відшкодувати моральну шкоду, судам необхідно було враховувати, що ст.\~1167\~ЦК України регулює позадоговірні (деліктні) відносини. Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі Договору розподілу природного газу, який є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, МІ, 642 Цивільного Кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу. Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (п. 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ). Позивач з 01 липня 2015 р. по теперішній час споживав та сплачував вартість спожитого природного газу, що є фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу. З`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши надані ними докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до\~ч.7 ст.\~141\~ЦПК України позивачем не сплачувався судовий збір за вирішення вимог про захист прав споживачів, оскільки він звільнений від його сплати в порядку п.7 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому в цій частині судовий збір за розгляд судом справи слід віднести за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed