Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] , через свого представника - адвоката Козирєвої А.В., звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] , малолітнього [PERSON] , такими, що втратили право користування належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира за вище вказаною адресою належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 червня 1993 року. 20 грудня 2019 року на прохання вона зареєструвала відповідачку [PERSON] з її малолітньою дитиною [PERSON] . Відповідачка з дитиною жодного дня не проживали в квартирі та не являються членами її родини або іншими родичами. За місцем реєстрації тривалий період не проживають, житлом не користуються, будь-які їх речі в квартирі відсутні. Причини відсутності відповідачки з дитиною за зареєстрованим місцем проживання та місце знаходження вказаних осіб їй не відоме. Реєстрація відповідачки з дитиною перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Вирішити спір у добровільному порядку не представляється можливим за відсутності будь-яких відомостей про їх місце знаходження. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила заявлені вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації та через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов. Представник третьої особи органу опіки та піклування Снігурівської міської ради в судове засідання також не з"явився, про причини неявки суд не повідомив. До суду надано висновок органу опіки та піклування щодо розв"язання спору про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що позивачці у справі [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 червня 1993 року, виданого виконкомом Снігурівської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 09 березня 1993 за № 280, зареєстрованого в органі БТІ 24.04.1996 року за реєстровим № 81 (а.с.5). На підтвердження зміни прізвища з " [PERSON] " на " [PERSON] " позивачкою надано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 27.01.2010 року про реєстрацію шлюбу 06 травня 1995 року з чоловіком [PERSON] (а.с.6). 01 жовтня 2019 року у вище вказаній квартирі, за згоди власника, зареєстровані відповідачка [PERSON] , [INFO] та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується записами у будинковій книзі за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8) та довідками Центру надання адміністративних послуг Снігурівської міської ради від 04 серпня 2021 року (а.с.21-22). Актом комісії у складі спеціаліста І категорії по зверненням громадян та діловодству [PERSON] та інспектора загального відділу [PERSON] Снігурівської міської ради від 23 липня 2021 року, встановлено що [PERSON] та малолітній [PERSON] зареєстровані дійсно за адресою: [ADDRESS] , але за місцем реєстрації не проживають, що підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] . Підписи членів комісії засвідчено секретарем міської ради та скріплено печаткою (а.с. 9). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що тривалий час проживає посусідству з квартирою яка належить позивачці, однак жодного разу не бачила відповідачку з дитиною в квартирі, а також не знає таких осіб. Свідок [PERSON] надав пояснення про те, що відповідачка з дитиною була зареєстрована в квартиирі, однак жодного дня в квартирі не проживала. де вона проживає тепер йому невідомо. Таким чином, судом встановлено, що відповідачка та її малолітня дитина не є членами сім"ї власника житла. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція ВСУ у справі №6-709цс16). Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Звертаючись до суду позивач зазначила, що відповідачка [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] з моменту реєстрації жодного дня не проживали в квартирі, тобто за місцем реєстрації не проживають без поважних причин більше одного року. Будь-яких намірів проживати не виявляли, проживають в іншому житлі. Відповідачка [PERSON] не прибувши у судове засідання, не побажала реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування наявності зв`язку зі спірним жилим приміщенням чи поважних причин відсутності у ньому понад встановлені житловим законодавством строки. Щодо малолітнього [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Снігурівської міської ради, затвердженого рішенням № 223 від 22 вересня 2021 року виконавчого комітету Снігурівської міської ради, оскільки дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, внаслідок її обмеженої цивільної дієздатності, зняття з реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] є таким, що суперечить правам та інтересам дитини, звужують обсяг існуючих житлових прав малолітнього та порушують охоронювані законом інтереси (а.с.74-75). Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (стаття 30 ЦК України). Повну цивільну дієздатність має особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (частина 1 статті 34 ЦК України). Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 2 ст. 3 СК України, дитина належить до сім`ї своїх батьків й тоді, коли спільно з ними не проживає. За нормою ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає. Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Суд зауважує, що обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, в даному випадку батьків. При цьому, інтереси дитини, яка не проживає у спірному житлі з моменту реєстрації та не має у квартирі свого спального місця чи особистих речей, а проживає з матір"ю, яка добровільно змінила місце проживання, не порушено. Тобто, місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання його батьків. Самостійного права на проживання у спірній квартирі малолітня дитина не має. Вказані законодавчі положення та фактично встановлені обставини у висновку органу опіки та піклування Снігурівської міської ради не викладені та ним не враховані, а тому суд визнає його необґрунтованим. Таким чином, у ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідачки та її малолітньої дитини, які не є членами сім"ї власника житла, за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідачки в утриманні квартири чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідачки з дитиною понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у квартирі. При цьому реєстрація відповідачки та її малолітнього сина створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] та малолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. На прохання позивача, суд не стягує на її користь судові витрати з відповідача.

Outcome: approved