Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] звернувся із вищевказаним позовом до Фонду соціального страхування України, посилаючись на незаконне звільнення з посади директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на підставі пункту 1 частини 1статті 41 КзПП. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач просить суд визнати незаконною постанову правління Фонду соціального страхування України від 15.05.2018 №2 «Про звільнення директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON]» та поновити [PERSON] на роботі на посаді директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України; стягнути з Фонду соціального страхування України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, що на дату подання позовної заяви складало 27 621,00 (двадцять сім тисяч шістсот двадцять одна гривня) грн. 08.11.2019 р. позивачем подано заяву про зміну позовних вимог у якій просив стягнути з відповідача на його користь середній у розмірі 858 552,75 (вісімсот п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят дві грн.). Своє звільнення позивач вважає незаконним через відсутність факту одноразового грубого порушення ним своїх трудових обов`язків, який може бути підставою для його звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 41 КзПП, а також у зв`язку зі спливом місячного строку застосування дисциплінарного заходу до нього у виді звільнення, який передбачений частиною 1 статті 148 КзПП. Згідно згідно з положеннями процесуального закону, спори що виникають з трудових відносин розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження. (ч. 6 ст. 19, п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України). Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04 червня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції про відкриття провадження, Фонд соціального страхування України звернувся із апеляційною скаргою у зв`язку з порушенням судом першої інстанції правил підсудності. Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 04 червня 2018 року залишено без змін. У березні 2019 року Фонд соціального страхування України подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 04 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 лютого 2019 року. Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фонду соціального страхування України на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 04 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 лютого 2019 року відмовлено. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог та окрім визнання незаконною просив скасувати постанову правління Фонду соціального страхування України від 15.05.2018 №2, поновити його на роботі на посаді директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечив проти позову та вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню Відповідно до частини 1 статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. За змістом частини 2 статті 174 ЦПК України заявами по суті справи для відповідача є: відзив на позовну заяву (відзив); заперечення щодо відповіді на відзив, а для третьої особи заявою по суті справи є пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Відповідач - Фонд соціального страхування України (Фонд) відзиву на позовну заяву з доказами на підтвердження заперечень проти позову не подавав. Також своїм процесуальним правом у встановлені строки подання письмових пояснень щодо позову у справі третя особа - Міністерство соціальної політики України не скористалось. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, в силу вимог ст.ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, згідно з пунктом 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.99 р. N 1105-ХІV (Закон № 1105) до повноважень правління Фонду належить призначення та звільнення директора виконавчої дирекції Фонду в порядку, визначеному цим Законом. Згідно з частиною 2 статті 8 Закону № 1105 виконавчу дирекцію Фонду очолює директор, який призначається та звільняється правлінням Фонду. Постановою правління Фонду від 03.04.2015 №11 [PERSON] призначено директором виконавчої дирекції Фонду. Постановою правління Фонду від 15.05.2018 №2 [PERSON] звільнено з займаної посади директора виконавчої дирекції Фонду за одноразове грубе порушення трудових обов`язків згідно з пунктом 1 частини 1 сттатті 41 КЗпП. Рішення про звільнення [PERSON] прийнято правлінням Фонду на підставі листа Міністерства соціальної політики України від1 0.05.2018 №9016/0/2-18/21. Лист Міністерства соціальної політики України від 10.05.2018 №9016/0/2-18/21 обґрунтований тим, що листами виконавчої дирекції Фонду від 13.09.2017 № 2.4-17-401 за підписом позивача та від 25.09.2017 N 2.4-17-564 за підписом керівника структурного підрозділу виконавчої дирекції Фонду надані доручення начальникам управлінь виконавчої дирекції Фонду забезпечити оформлення документів про право власності на нерухоме майно Фонду у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зі зміною форми власності із загальнодержавної/державної на приватну, в наслідок чого на думку Міністерства соціальної політики України з 01.08.2017 по 14.12.2017 змінено із загальнодержавної/державної на приватну форму власності 59 об`єктів нерухомого майна Фонду. Протокольним дорученням правління Фонду від 14.12.2017 № 7 виконавчій дирекції Фонду доручалося до 01.01.2018 відкликати лист виконавчої дирекції Фонду від 25.09.2017 № 2.4-17-564. Відкликання листів від 13.09.2017 № 2.4-17-401 та від 25.09.2017 N 2.4-17-564 здійснено виконавчої дирекцією Фонду 19.01.2018, що на думку Міністерства соціальної політики України призвело до зміни форми власності ще 12 об`єктів нерухомого майна Фонду з 14.12.2017 по 19.01.2018. Отже на думку Міністерства соціальної політики України, невиконання [PERSON] пункту 1.3. протокольного доручення правління Фонду від 14.12.2017 № 7 є грубим порушенням трудових обов`язків та підставою для його звільнення за пунктом 1 частини 1 сттатті 41 КЗпП. Суд вважає позицію Міністерства соціальної політики України такою, що не відповідає законодавству, яке регулює правовідносини у сфері власності та її державної реєстрації виходячи з такого. Відповідно до частини 1 статті 13 Закону 1105 джерелами формування майна, яке перебуває у власності Фонду, є майно, придбане за рахунок коштів соціального страхування, а також майно, передане йому у власність іншими власниками. Майно, що передається Фонду для провадження страхової діяльності, використовується ним у порядку, встановленому законодавством України. Частинами 1 та 2 статті. 325 ЦК України визначається, що суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Відповідно до статті 326 ЦК України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 329 ЦК України, юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 № 77-VIII (Закон №77) викладено у новій редакції Закон № 1105 (в редакції, яка діяла до набрання чинності Закону №77) та визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» від 18.01.2001 № 2240-ІІІ (Закон №2240). Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1105 передбачено утворення Фонду, реорганізувавши шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та припинення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності шляхом приєднання до Фонду. Частиною 3 статті 9 Закону №2240 визначено, що Фонд соціального страхування тимчасової втрати працездатності є некомерційною самоврядною організацією. Статтею 15 Закону №1105 в редакції, яка діяла до набрання чинності Закону №77, було визначено, що страхування від нещасного випадку здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків - некомерційна самоврядна організація, що діє на підставі статуту, який затверджується її правлінням. Відповідно до частини 2 статті 4 Закону №1105 визначено, що Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням. Відповідно до частини 2 статті 19 Закону №2240, кошти загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, не включались до Державного бюджету України, не підлягали вилученню та використовувалися тільки за цільовим призначенням. У разі їх невикористання в поточному році вони переходили на наступний фінансовий рік. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 20 Закону №2240, кошти загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, спрямовувалися на забезпечення поточної діяльності та утримання органів Фонду, розвиток його матеріально-технічної бази. Відповідно до статті 19 Закону №1105 в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №77, матеріально-технічне забезпечення Фонду соціального страхування від нещасних випадків, включаючи будівництво або придбання службових та виробничих приміщень, здійснювалося за рахунок коштів, що надходили до Фонду. Відповідно до статті 20 Закону №1105 в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №77, джерелами формування майна, яке перебувало у власності Фонду соціального страхування від нещасних випадків, було майно, придбане ним за рахунок коштів, що надходять до цього Фонду, а також майно, передане йому у власність іншими власниками. Частиною 5 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 визначено, що Фонд соціального страхування України та його робочі органи є правонаступниками Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділень у районах і містах обласного значення, а також Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, його виконавчої дирекції, відділень цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та їх робочих органів. Відповідно до частини 5 статті 10 Закону №2240, що був чинний для реорганізованого Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, передбачалось, що робочими органами виконавчої дирекції Фонду та його відділень є виконавчі дирекції відділень в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі. Статутом Фонду може бути передбачено створення виконавчих дирекцій або уповноважених представників відділень у районах та містах республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення. Відповідно до статті 18 Закону №1105 в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №77, було визначено, що робочими органами виконавчої дирекції Фондує її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення в районах і містах обласного значення. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. Тобто, робочі органи фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, які припинилися, мали право на придбання нерухомого майна за відповідними угодами, які є підставою для набуття права власності. Отже майно, яке перебувало у власності реорганізованих Фонді соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, його виконавчої дирекції та робочих органів, Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та його робочих органів та яке було передано до Фонду не мало статусу державної власності. При цьому частиною 4 статті 334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (Закон №1952) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 11 Закону №1952 визначено що, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1952 визначено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. Внесення, на підставі правовстановлюючих документів, державними реєстраторами до Державного реєстру прав на нерухоме майно записів про форму власності об`єктів нерухомого майна Фонду, ці об`єкти не може змінювати такої форми власності, а тільки виправляє помилкові записи, що зроблені не у відповідності до правовстановлюючих документів та закону. Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 18.02.2016 у справі № 927/714/15, рішенні Господарського суду міста Києва від 24.05.2016 у справі № 927/714/15 та постанові Чернігівського окружного адміністративного суду від 18.08.2015 у справі № 825/2396/15, які були додані позивачем до позовної заяви. Судом приймаються до уваги доводи позивача, що листи за його підписом не є управлінською документацію та не можуть містити розпорядчі приписи обов`язкові для виконання будь-якими суб`єктами господарської діяльності. Згідно з пунктами 1.6, 5.2.11 Положення про виконавчу дирекцію Фонду, затвердженого постановою правління Фонду від 24.01.2017 №5: виконавча дирекція Фонду в межах своїх повноважень видає накази, які є обов`язковими до виконання структурними підрозділами виконавчої дирекції Фонду та її робочими органами; директор виконавчої дирекції Фонду у межах своїх повноважень видає накази, організовує і контролю їх виконання відповідно до законодавства. Відповідно до частини 3 статті 8 Закону № 1105, робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду. Управління виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також мають відділення в районах і містах обласного значення. Відділення управлінь виконавчої дирекції Фонду є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції Фонду, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи. Питання про звернення до державних реєстраторів належить до компетенції керівників робочих органів, які зобов`язані приймати рішення на підставі закону, а не листів виконавчої дирекції Фонду. Отже, робочі органи Фонду, як юридичні особи, наділені цивільною дієздатністю, що згідно статті 92 ЦК України передбачає набуття цивільних прав та обов`язків і здійснення їх через свої ограни, які діють відповідно до установчих документів та закону. Таким чином, листи позивача, адресовані робочим органам не створювали правових наслідків та не були обов`язковими до виконання керівниками робочих органів. Суд також звертає увагу на ту обставину, що Міністерство соціальної політики України у листі від 10.05.2018 №9016/0/2-18/21 до правління Фонду вказує що, йому стало відомо про невиконання позивачем пункту 1.3. протокольного доручення правління Фонду від 14.12.2017 № 7 лише 20.04.2018, а саме з доповідної записки уповноваженого представляти інтереси держави у правлінні Фонду Крентовської О . П. Таке повідомлення спростовується наданим позивачем доказом, а саме копією листа від 21.02.2018 №338/0/51-18/21 першого заступника Міністра Крентовської О.П. на ім`я позивача, в якому висловлює прохання проінформувати її, про виконання позивачем протокольного доручення правління Фонду від 14.12.2017 № 7. Виконавча дирекція Фонду у відповідь на цей запит листом від 23.02.2018 №10-35-645 повідомила про відкликання 19.01.2017 листа від 25.09.2017 № 2.4-17-564. Лист виконавчої дирекції Фонду від 23.02.2018 №10-35-645 за вхідним № 11559/0/1-18 надійшов до Міністерства соціальної політики України26.02.2018. Отже, Міністерство соціальної політики України було проінформовано у лютому 2018 про відкликання 19.01.2017 листа виконавчої дирекції Фонду від 25.09.2017 № 2.4-17-564. Відповідно до частини 1 статті 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Тобто правління Фонду фактично звільнило позивача з порушенням строків застосування такого дисциплінарного заходу. Окрім іншого, суд бере до уваги наступні обставини. Як вбачається з Постанови правління Фонду від 15.05.2018 №2 про звільнення [PERSON] у порядку здійснення державного нагляду Міністром соціальної політики надано правлінню Фонду пропозиції у зв`язку з невиконанням [PERSON] «пункту 1.3 Протокольного доручення Правління Фонду від 14.12.2017 року №7», внаслідок чого змінено форму власності із загального державної на приватну, що є грубим порушенням трудових обов`язків. Таким чином, на підставі листа Міністерства соціальної політики України від 10.05.2018 №9016/0/2-18/21 протоколом №1 позачергового засідання правління Фонду соціальної страхування України від 15 травня 2018 р. було прийнято рішення про звільнення [PERSON] за одноразове грубе порушення Постановою правління Фонду соціального стархування від 15.05.2018 року №2 про звільнення [PERSON] з посади директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків згідно з пунктом 1 статті 41 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, за одноразове грубе порушення трудових обов`язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами. При вирішенні питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим необхідно виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому необхідно встановити: факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків й яким нормативним актом цей обов`язок визначено; можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених обставинах справи, тобто повинно бути встановлено вину працівника, ким та у який спосіб це встановлено; негативні наслідки, які настали внаслідок такого порушення, у тому числі й обрахований розмір шкоди, якщо негативні наслідки є матеріальними, й ким та у який спосіб це встановлено; наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Крім того, відповідно до роз`яснення, що міститься в п. 27 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» ці обставини повинен встановити й перевірити суд. Однак, ні лист Міністра соціальної політики України від 10.05.2018 року, який став підставою для прийняття Постанови правління Фонду від 15.05.2018 року №2 про звільнення [PERSON] , ні протоколом №1 позачергового засідання правління Фонду соціальної страхування України від 15 травня 2018 р, ні сама постанова, не містить чітко сформульованого одноразового грубого порушення трудових обов`язків, не конкретизовано який саме трудовий обов`язок порушений [PERSON] та яким нормативним актом він визначений. Так, з пропозиції міністра соціальної політики України від 10.05.2018 року вбачається, що «Міністерство соціальної політики України, як орган, який відповідно до статті 54 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» здійснює державний нагляд у сфері соціального страхування, убачається, що міністр соціальної політики України вважає, що в діях [PERSON] вбачаються ознаки порушень законодавства, невиконання завдань і функцій, визначених Законом», проте всупереч закону ця пропозиція не містить норми законодавства які порушені позивачем. Також, у пропозиції міністра соціальної політики України від 10.05.2018 року всупереч закону відсутні: факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків й яким нормативним актом цей обов`язок визначено; можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених обставинах справи, тобто повинно бути встановлено вину працівника, ким та у який спосіб це встановлено; негативні наслідки, які настали внаслідок такого порушення, у тому числі й обрахований розмір шкоди, якщо негативні наслідки є матеріальними, й ким та у який спосіб це встановлено; наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Крім того, з протоколу №1 позачергового засідання правління Фонду соціальної страхування України від 15 травня 2018 р. убачається, що правлінням було вирішено звільнити [PERSON] , оскільки в його в діях вбачаються ознаки порушень законодавства, невиконання завдань і функцій, визначених Законом», проте всупереч закону в протоколі не зазначено, які норми законодавства були порушені позивачем. Зокрема, у протоколі всупереч закону відсутні будь які дані про: факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків й яким нормативним актом цей обов`язок визначено; можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених обставинах справи, тобто повинно бути встановлено вину працівника, ким та у який спосіб це встановлено; негативні наслідки, які настали внаслідок такого порушення, у тому числі й обрахований розмір шкоди, якщо негативні наслідки є матеріальними, й ким та у який спосіб це встановлено; наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Разом з тим, з Постанови від 15.05.2018 року №2 про звільнення [PERSON] , вбачається, що з посади директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, позивача звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, водночас, не містить норми законодавства які порушені позивачем. Також, у постанові відсутнє викладення: факту невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків й яким нормативним актом цей обов`язок визначено; можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених обставинах справи, тобто повинно бути встановлено вину працівника, ким та у який спосіб це встановлено; негативні наслідки, які настали внаслідок такого порушення, у тому числі й обрахований розмір шкоди, якщо негативні наслідки є матеріальними, й ким та у який спосіб це встановлено; наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Окрім того, відповідно до статті 53 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» метою контролю за діяльністю Фонду соціального страхування України є забезпечення виконання Фондом його статутних завдань і цільового використання коштів цього Фонду. Контроль за діяльністю Фонду здійснює Громадська рада Фонду, що утворюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тобто контроль за виконання Фондом його статутних завдань і цільового використання коштів цього Фонду здійснює Громадська рада Фонду, а Міністерство соціальної політики здійснює державний нагляд у сфері соціального страхування. Таким чином, суд бере до уваги відсутність в матеріалах справи відповідного документу складеного спеціальним уповноваженим органом щодо контролю за виконанням Фондом його статутних завдань, який містив би дані про одноразове грубе порушення [PERSON] його трудових обов`язків, оцінку про характер проступку, обставин, за яких його вчинено, та даних про істотністість наслідків порушення трудових обов`язків. Окрім того, зазначені обставини , які характеризують проступок [PERSON] , й не містяться в Постанові правління Фонду від 15.05.2018 №2 про звільнення [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено, що його звільнення за пунктом 1 частини 1 сттатті 41 КЗпП є незаконним в той час як відповідачем не визначено, яке саме грубе порушення трудових обов`язків вчинив позивач, за що його було звільнено. Окрім того, відповідно до п. 4 п.п.24 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. № 423 «Про затвердження Положення про Міністерство соціальної політики України» Міністерство соціальної політики відповідно до покладених на нього завдань, вносить органу, який призначив директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, пропозиції щодо звільнення директора у разі невиконання ним завдань і функцій, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Натомість, на розгляді позачергового засідання правління Фонду соціального страхування України перебувало питання про прийняття постанови правління Фонду «Про розгляд подання Міністра соціальної політики України Реви А.О. щодо звільнення директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON] », що підтверджується Протоколом №1, позачергового засідання правління Фонду соціальної страхування України від 15 травня 2018 р. Виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд приходить до висновку, що Рішення про звільнення [PERSON] прийнято з порушенням вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. № 423 «Про затвердження Положення про Міністерство соціальної політики України», а сама Постанову від 15.05.2018 року №2 про звільнення [PERSON] з посади директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків не містить дані про одноразове грубе порушення [PERSON] його трудових обов`язків, оцінку про характер проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотністість наслідків порушення трудових обов`язків, за що був звільнений [PERSON] , а тому підлягає скасуванню. Ураховуючи вищевикладене, відповідно до статті 235 КЗпП, з Фонду соціального страхування України на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.05.2018 року по 08.11.2019 року (за 373 робочий день) у розмірі 858 552,75 (вісімсот п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят дві грн.) без утримання податків і обов`язкових зборів, відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 зі змінами. Згідно з пунктами 2, 4 частини 1 статті 430 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Фонду соціального страхування України на користь [PERSON] в межах одного місяця підлягає негайному виконанню. Вимоги позивача в частині скасування постанови правління Фонду соціального страхування України від 15.05.2018 №2 «Про звільнення директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON]», поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial