Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

24.03.2021р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ТОВ "Фінансова компанія Є гроші ком" про визнання недійсним договору позики № 3162518248-1112083 (а.с. №2-5). Одночасно із позовною заявою до суду надійшла заява про розгляд справи без позивачки та її представника та клопотання про витребування доказів, в якому позивачка просила витребувати у відповідача копію договору позики №3162518248-1112083, який укладений між [PERSON] та ТОВ "ФК Є гроші ком", оскільки позивачка самостійно не має можливості отримати цей документ (а.с. № 9,10). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 29.03.2021р. було відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч.5 ст.279 ЦПК України призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. №12). В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що між нею та ТОВ "ФК Є гроші ком" було укладено договір №3162518248-1112083, відповідно до якого позивачкою було отримано позику. Однак, ознайомившись зі змістом договору, позивачка вважає, що укладений договір є недійсним, оскільки ТОВ "ФК Є гроші ком" було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно - телекомунікаційної системи, проте договір позивачкою підписано не було. Відповідачем письмово не було її проінформовано про всю необхідну інформацію про вартість послуги та щодо істотних умов договору, не було надано позивачці, як споживачу, відомості, які необхідні клієнту при укладанні договору про надання споживчого кредиту. Крім того, відповідачем в договорі встановлено вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором, що є несправедливими умовами, а отже відповідач ввів позивачку в оману стосовно істотних умов договору, а зокрема, на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом, оскільки позивачці не було зазначено нічого про велику відсоткову ставку у випадку порушення зобов`язання. При укладенні договору позивачку було повідомлено про значно меншу ціну кредиту (розмір відсотків), через що позивачка і погодилася на укладання договору, а насправді розмір нарахованих відсотків за кредитом значно перевищу є розмір заборгованості за договором. Таким чином, оскільки цей правочин здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності, він є недійсним, а тому [PERSON] просила суд, визнати недійсним договір позики, укладений між нею та ТОВ "ФК Є гроші ком". 14.05.2021р. від відповідача ТОВ "ФК Є гроші ком" надійшов відзив на позовну заяву за підписом директорки Корецької І.С. (а.с. № 16-21), в якому директорка заперечувала проти задоволення позову та посилалася на те, що 22.12.2020р. між ТОВ "ФК Є гроші ком" та [PERSON] було укладено договір позики №3162518248-1112083 (електронний договір), відповідно до якого позивачка отримала у позику 7 500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, строк надання позики складав 30 календарних днів, тобто до 20.01.2021р. (включно). Договір був укладений відповідно до ст.10 Закону України "Про електронну комерцію", в якій встановлено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ст.11 вказаного Закону визначений порядок укладання електронного договору. На сторінці в мережі Інтернет ТОВ "ФК Є гроші ком" розміщена інформація про підприємство, скановані копії правовстановлюючих документів, фінансові звіти про діяльність підприємства та пропозиції (оферти) щодо видачі кредитів з правилами їх отримання та повернення, а також встановлені правила щодо отримання кредитних коштів. Позивачкою було підписано договір за допомогою одноразового ідентифікатора, яким є повідомлення з відповідним кодом, який зазначений у тексті договору у розділі "Реквізити та Підписи сторін". "ФК Є гроші ком" були перераховані грошові кошти в розмірі 7 500 грн. на розрахункову карту позичальника. При укладенні договору [PERSON] було надано в повному обсязі інформацію, що визначена у ч.2 ст.12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Позичальник була повідомлена про свої права згідно ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", до укладення договору позивачка згоду, усвідомлюючи її правові наслідки, на використання (в якості аналога власноручного підпису) для підписання договору електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, який надається позикодавцем, підтвердженням цього є факт підписання позивачкою договору. Крім того, якщо позивачка була незгодна з умовами договору вона мала право, на підставі пункту 1.8.1. договору, а також ст.15 Закону України "Про споживче кредитування", протягом 14 календарних днів з дня укладення договору відмовитися від договору, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. У встановлений строк позивачка не відмовилася від договору та не повернула кредит, а продовжила ним користуватись і допустила прострочення виконання своїх боргових зобов`язань. Щодо посилань позивачки на наявність нечесної підприємницької практики ТОВ "ФК Є гроші ком" при укладені договору, директорка товариства зазначила про те, що позивачкою не наведено жодної обставини, яка б дозволяла припустити, що у діях відповідача при укладанні договору був умисел ввести позичальника в оману. Намагання [PERSON] визнати договір недійсним викликані лише метою уникнення цивільно - правової відповідальності за договором. З урахуванням викладеного, просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю (а.с. №16-21). Суд, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку доводам та запереченням сторін у сукупності з наданими письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1. ст.13 ЦПК України). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч.1,6 ст.81 ЦПК). За наявними в матеріалах справи доказами встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 22.12.2020р. між ТОВ "ФК Є гроші ком" та [PERSON] укладено договір позики "Льготний" №3162518248-1112083, відповідно до умов якого позивачка отримала кредитні кошти у розмірі 7 500 грн. строком на 30 днів, тобто до 20.01.2021р. на умовах строковості, зворотності, платності (а.с. №22-30). Вказаний договір укладено на сайті відповідача https://e-groshi.com, шляхом подання заяви на отримання кредитних коштів. З оспорюваного договору вбачається, що його підписано з боку позичальника за допомогою електронного підпису [PERSON] , СМС-код [NUMBER] . Також Додатком 1 до договору є графік розрахунків, який містить розрахунок суми процентів за користування позикою та термін повернення позики, а саме: дата платежу 20.01.2021р., сума позики 7 500 грн.; сума відсотків 1 350 грн. та комісія 373 грн., а всього підлягає поверненню 9 223 грн. Даний графік підписаний [PERSON] електронним підписом СМС - код [NUMBER] (а.с. №31). Умовами п.1.2 договору визначено, що позика надається позичальнику виключно за допомогою Веб-сайту позикодавця (https://e-groshi.com) за умови ідентифікації позичальника та використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідач має в мережі Інтернет сторінку з розміщеною пропозицією (офертою) на сайті - https://e-groshi.com. На сторінці розміщена інформація про підприємство, скановані копії правовстановлюючих документів, фінансові звіти про діяльність підприємства, та публічну пропозицію (оферту), а також сам договір, де зазначена вся повна інформація щодо умов укладення кредитного договору, а саме визначено: порядок укладення договору та надання фінансового кредиту; предмет та строк дії договору; права і обов`язки сторін; порядок нарахування процентів за користування кредитом та механізм повернення кредиту; продовження строку користування кредитом (пролонгація); реструктуризація договору; відповідальність сторін; внесення змін і доповнень. Така інформація є відкритою та доступною для невизначеного кола осіб. Позивачка мала змогу перш ніж укласти договір, детально ознайомитися з його умовами, у тому числі з розміром відсотків за користування кредитними коштами та порядком їх повернення. Відповідно до п.1.8.1 договору, позичальник має право протягом 14 календарних днів з моменту укладення цього договору відмовитися від договору без пояснення причин , в тому числі в разі отримання грошових коштів. Відповідно до п.7.5 договору позичальник підтверджує, що до укладення договору отримала від позикодавця інформацію зазначену в ч.2 ст.12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а також повідомлена про свої права згідно ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та ст.8 Закону України "Про захист персональних даних". Суд відхиляє посилання позивачки на те, що вона не підписувала договір цифровим підписом, оскільки матеріалами справи підтверджується, що підпис договору позики був проставлений [PERSON] шляхом використання СМС-коду в якості підпису, тобто з використанням одноразового ідентифікатору. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно п.1. ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного, іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Стаття 627 ЦК України та ст. 6 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч.7 ст.11 Закону) Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Згідно ч.ч.12,13 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. В пунктах 6, 12 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Згідно ч.3 ст.11 Закону України "Про електрону комерцію" електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно п.8. ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Частина 6 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" визначає, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: (1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; (2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; (3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логі чно пов`язані з нею. Згідно ст.12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно наданих суду копій договору позики "Льготний" №3162518248-1112083, Додатку 1 до договору (Графіку платежів) перетворених електронними засобами у візуальну форму, вбачається, що договір №3162518248-1112083 було підписано шляхом використання СМС-коду в якості підпису, тобто з використанням одноразового ідентифікатору. Отже, договір позики "Льготний" №3162518248-1112083 було укладено між сторонами відповідно до положень ст.ст.10, 11,12 Закону України "Про електронну комерцію", тобто шляхом пропозиції на його укладення однієї сторони та її прийняття іншою стороною та підписанням зі сторони позичальника електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Укладання електронного договору та підписання його електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідає правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 09.09.2020р. у справі №732/670/19. Крім того, суд враховує правову позицію щодо даного спору, яка викладена у постановах Верховного Суду від 23.03.2020р. у справі №404/502/18 та від 07.10.2020р. у справі №127/33824/19, а саме: "Що без отримання смс-повідомлення та без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі". Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно п.5 ч.3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. За змістом ст.18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до положень ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору, щодо яких сторони повинні дійти згоди в належній формі, є: сума кредиту, строк кредитування, умови і порядок його видачі та повернення, відсоткова ставка, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Договір кредиту має бути укладений у письмовій формі (у вигляді паперового документу або у електронному). Договір позики "Льготний" №3162518248-1112083 від 22.12.2020р. містить всі умови, зокрема: електронні підписи, виконані відповідно до ст.12 Закону України "Про електронну комерцію", строк, на який надається кредит, визначений п.1.3 договору та складає 30 днів, процентна ставка за кредитом складає 2,00 % від суми позики щоденно, орієнтовна реальна річна ставка складає 773,43 % річних, інформацію про наслідки прострочення виконання зобов`язань за сплату платежів, в тому числі неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язань за договором. Позивачу було надано в повному обсязі інформацію, передбачену ст.12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", підтвердженням цього є факт підписання позивачем вказаного договору та графіку розрахунку про умови повернення позики. Отже, договір позики "Льготний" №3162518248-1112083 від 22.12.2020р. було укладено у відповідній вимогам закону для договору в електронній формі. Позивачка підписавши договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит кошти саме на умовах, що визначені у запропонованому договорі, договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України "Про споживче кредитування", сторони узгодили всі істотні умови кредитування, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, строк, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, а отже, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними. Згідно пункту 2 ч.1, п.4 ч.2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про … ціну або спосіб розрахунку ціни. Перед укладенням договору ТОВ "ФК Є гроші ком" до відома позичальника [PERSON] було доведено розмір процентної ставки, яка підлягає сплаті за користування кредитом, загальна вартість кредиту і відповідно загальний (сукупний) розмір кредиту, актуальний при умові повернення кредитних коштів і повної сплати відсотків у визначений договором строк і без допущення прострочення. Всі інші наслідки, які небажані для позичальника, за умовами договору (і це відповідає принципам цивільного договору) настають для нього лише при умові недотримання ним самим умов договору та допущення ним порушень, зокрема допущення прострочення строків виконання грошового зобов`язання. Отже, позивачка знала і усвідомлювала про наявність негативних для неї наслідків у вигляді додаткового майнового навантаження у разі порушення строків (30 днів) повернення кредиту та сплаті процентів та у разі незгоди з такими умовами мала абсолютну можливість не укладати договір на таких умовах. У даному випадку йдеться мова не про нечесність чи недобросовісність кредитодавця, який діяв в межах закону, а про зміну намірів і прагнень позичальника, який станом перед отриманням кредитних коштів вважав такі умови прийнятними для себе, а після їх отримання і використання для задоволення своїх власних потреб і з настанням строку виконання грошових зобов`язань, а також допущенням прострочення - змінив свою думку. Крім того, позивачка у разі незгоди з умовами договору мала право, на підставі 1.8.1 договору, ст.15 Закону України "Про споживче кредитування", протягом 14 календарних днів з дня укладення договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Проте, у встановлений строк позивачка не відмовилася від договору та не повернула кредит. Частина 1 ст. 230 ЦК України зазначає, що у випадку, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В постанові Верховного Суду від 28.08.2019р. у справі №753/10863/16-ц викладено висновок, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що відповідачем перед укладенням договору було порушено порядок надання позивачці, як споживачу, інформації про умови отримання кредиту, розмір процентної ставки за користування кредитом, сукупну вартість кредиту, а також що Договір позики "Льготний" №3162518248-1112083 від 22.12.2020р. містить несправедливі умови щодо позичальника. Враховуючи, що з підписанням оспорюваного договору, позивачка погодилась, що вона до його підписання ознайомилась з усіма умовами, на яких кредитор здійснює кредитування, та з загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням та поверненням кредиту, а отже свідомо обрала запропоновані умови кредитування, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що кредитодавець при укладенні договору з [PERSON] застосував нечесну практику, а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови в задоволення позову та з огляду на те, що відповідно до ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів", позивачку було звільнено від сплати судового збору, суд вважає, що судові витрати по справі судового збору у розмірі 908 грн. (за ставками 2021р., коли подано позов) слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed