Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

26.11.2020 адвокат Слєпченко Сергій Анатолійович, діючи на підставі ордера серії СВ № 1004835 про надання правничої допомоги від 26.11.2020 в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з вказаною позовною заявою до Городнянського районного ДП „Городнярайагролісгосп", в якій просить стягнути з відповідача на користь позивачки середньоденну заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки, а саме з 28.11.2018 по день повернення їй трудової книжки. Також представник позивачки просить суд зобов`язати Городнянське районне ДП „Городнярайагролісгосп" видати позивачці її трудову книжку та вирішити питання судових витрат. З позовної заяви виходить, що [PERSON] до 28.11.2018 працювала на посаді головного бухгалтера Городнянське районне ДП „Городнярайагролісгосп". В подальшому відбулося рейдерське захоплення цього підприємства, нове керівництво не допустило позивачку до роботи. Не зважаючи на вимоги ст. 47 КЗпП України, позивачці у день її звільнення не була видана її трудова книжка, з нею не був проведений розрахунок по заробітній платі. Вважаючи незаконними вказані дії відповідача, позивачка звернулася з цим позовом. Ухвалою судді від 01 грудня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді від 21 грудня 2020 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у цій справі. У судовому засіданні позивачка та її представники заявлені в інтересах позивачки позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Підтвердили обставини, які викладені у пред`явленому позові. Представники відповідача у судовому засіданні пред`явлений позов не визнали у повному обсязі та заперечували з приводу його задоволення. Підтвердили, що позивачка дійсно обіймала посаду головного бухгалтера ДП „Городнярайагролісгосп". 14 листопада 2018 року позивачка подала заяву про звільнення за згодою сторін. Наказом від 15 листопада 2018 року позивачка була звільнена за згодою сторін. До дня звільнення позивачка забрала з підприємства свою трудову книжку, пояснюючи причину необхідністю підрахування трудового стажу, на момент звільнення позивачка свою трудову книжку на підприємство на повернула. 12 грудня 2018 року підприємство направило на адресу позивачки листа з пропозицією прибути на підприємство з трудовою книжкою для внесення запису про її звільнення. Однак позивачка не з`явилася на підприємство до цього часу. Крім того, стороною відповідача заявлене клопотання про застосування наслідків пропуску позивачкою встановленого законом тримісячного строку звернення за захистом трудових прав. Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивачки та її представників, представників відповідача, допитавши свідків, з`ясувавши позицію сторін у справі по суті заявлених позовних вимог, викладену у письмових заявах, дослідивши в судовому засіданні всі наявні матеріали справи та надані докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 1, 5, 6 ст.81, ч.3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера ДП „Городнярайагролісгосп", що підтверджується сукупністю письмових доказів справи та показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а.с. 32-34,87). 14 листопада 2018 року [PERSON] звернулася на адресу в.о. директора ДП „Городнярайагролісгосп" [PERSON] із заявою про її звільнення за згодою сторін ( а.с. 32 ). 15 листопада 2018 року в.о. директора ДП „Городнярайагролісгосп" [PERSON] видав наказ № 280 про звільнення [PERSON] з 15 листопада 2018 року за згодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України, на підставі заяви [PERSON] . Про ознайомлення [PERSON] зі змістом наказу у цьому наказі наявний підпис останньої. Як пояснила в судовому засіданні позивачка та показали свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , позивачка у період з 15 листопада 2018 року по 28 листопада 2018 року продовжувала перебувати на робочому місці. У зв`язку з зміною керівництва ДП „Городнярайагролісгосп" після 28 листопада 2018 року позивачка не виходила на роботу. Крім того, свідок [PERSON] показав, що у період з 15 по 28 листопада 2018 року він своїм наказом скасовував свій наказ №280 від 15.11.2018 про звільнення [PERSON] . Належних письмових доказів скасування наказу №280 від 15.11.2018 про звільнення [PERSON] сторонами суду не надано. З показань свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вбачається, що позивачка до свого звільнення забрала з підприємства свою трудову книжку та не повернула її, про що цими свідками були складені та підписані відповідні акти від 13 листопада 2018 року та від 15 листопада 2018 року. Стороною відповідача до справи додано акти від 13.11.2018 та від 15.11.2018, за підписами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з яких вбачається, що трудова книжка [PERSON] на підприємстві відсутня. (а.с.84,85) Факт отримання своєї трудової книжки позивачка категорично заперечувала, наполягала на тому, що акти не відповідають дійсності. 12 грудня 2018 року на адресу позивачки було надіслано листа з пропозицією прибути на підприємство з трудовою книжкою для внесення запису про її звільнення. Вказаний лист отриманий стороною позивача 13 грудня 2018 року. Дослідженням наказу №133-к від 29 березня 2019 року, за підписом директора ДП „Городнярайагролісгосп" [PERSON], встановлено, що цим наказом скасований наказ №280 про звільнення з роботи [PERSON] , її поновлено на роботі на посаді головного бухгалтера з 16 листопада 2018 року, наказано виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16 листопада по 28 березня 2019 року. (а.с.87) У судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що 29 березня 2019 року вона та колишній директор ДП „Городнярайагролісгосп" [PERSON] перебували у приміщенні адміністрації ДП „Городнярайагролісгосп", оскільки було наявне рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі. [PERSON] видав наказ про її поновлення на роботі, однак цей наказ не був виконаний, фактично вони з [PERSON] перебували на підприємстві тільки декілька годин 29 березня 2019 року, після чого вони новим керівництвом підприємства не були допущені до своїх робочих місць. Як свідчать матеріали справи, представник позивачки звернувся до суду в інтересах останньої з цим позовом 26 листопада 2020 року. Звертаючись до суду у цій цивільній справі, позивачка стверджує, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства у листопаді 2018 року - при її звільненні не було видано її трудову книжку. Положеннями статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності. Обов`язок забезпечення достовірного обліку трудових книжок покладено на власника або уповноважений ним орган. Так, в силу п. 3,4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 „Про трудові книжки " трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Відповідно до розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В силу п. 7.1. наведеної вище Інструкції на підприємстві ведеться така документація щодо обліку бланків трудових книжок і заповнених трудових книжок: а) книга обліку бланків трудових книжок і вкладишів до ни х, б) книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим ідрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову. У разі одержання трудової книжки у зв`язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку. З огляду на вказане, забезпечення достовірного обліку, зберігання і видачу трудових книжок на момент виникнення спірних відносин мало бути забезпечено підприємством ДП „Городнярайагролісгосп". Враховуючи приписи наведеного вище законодавства, яким врегульований порядок обліку на підприємствах трудових книжок, стороною відповідача не надано належних доказів того, що позивачці була видана її трудова книжка. Водночас судом встановлено, що позивачка звернулася до суду за захистом порушених прав з пропуском строку на звернення, встановленого ст.233 КЗпП України, поважних причин його пропуску вона не навела. Сукупністю доказів справи підтверджено, що [PERSON] була обізнана про те, що відповідач заперечує про наявність на підприємстві ДП „Городнярайагролісгосп" її трудової книжки. Про вказаний факт позивачці було відомо з грудня 2018 року, тобто з моменту отримання листа з пропозицією прибути на підприємство з трудовою книжкою для внесення записів про звільнення. Так, письмовими доказами справи підтверджується, що позивачка знала про факт існування наказу про її звільненя, їй було відомо про факт нарахування їй компенсаційних виплат при звільненні. Також 29 березня 2019 року позивачка у присутності директора підприємства [PERSON] перебувала в адміністративній будівлі ДП „Городнярайагролісгосп", мала доступ до документації підприємства, однак не пересвідчилася про наявність на підприємстві її трудової книжки. (а.с.35,38) З цим позовом позивачка звернулася лише у листопаді 2020 року. У судовому засіданні позивачка не змогла пояснити причину того, чому вона не зверталася до суду з вимогою зобов`язати позивача повернути її трудову книжку у період з листопада 2018 року по листопад 2020 року. Вирішуючи спір, суд приймає до уваги положення статті 233 КЗпП України, відповідно до якої працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У ст. 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в ч. 1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи, дійшов висновку, що позивачка була обізнана про порушення свого трудового права, проте з відповідними позовними вимогами, що є предметом розгляду у даній справі, не зверталась і заявила ці вимоги лише 26 листопада 2020 року, що свідчить про пропуск позивачкою встановленого тримісячного строку для звернення із вказаним позовом до суду, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Клопотання про поновлення пропущеного строку позивачкою не заявлялось, поважних причин пропуску зазначеного строку вона не навела. В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати у виді сплаченого позивачкою судового збору покладаються на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed