Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ВАТ "Закарпатський арматурний завод", управителя майна заводу [PERSON] про визнання звільнення незаконним та відшкодування шкоди за час вимушеного прогулу. Позивач в остаточній редакції свого позову просив змінити дату його звільнення з посади розпорядчого директора ВАТ "Закарпатський арматурний завод" з 30 вересня 2012 року на 26 листопада 2012 року, зобов'язати відповідача виплатити йому відшкодування за час вимушеного прогулу з 1 листопада 2012 року по 8 вересня 2014 року в сумі 90266,66 гривень без урахування всіх передбачених законодавством утримань, компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 1 жовтня 2010 року по 26 листопада 2012 року в сумі 8660 гривень без урахування всіх передбачених законодавством утримань. В обґрунтування позову зазначив, що 1 жовтня 2010 року між ним та відповідачем [PERSON] в інтересах відповідача ВАТ "Закарпатський арматурний завод" було укладено контракт, згідно якого його призначено розпорядчим директором заводу, на строк по 30 вересня 2011 року. Контракт за його згодою було продовжено до 30 вересня 2012 року. Проте фактично він виконував свої обов'язки, визначені контрактом з 1 жовтня 2010 року по 26 листопада 2012 року, і за вказаний період не отримав всіх належних йому грошових коштів за виконану роботу за контрактом. останнім фактичним днем його роботи був день здачі документів до районного трудового архіву, а саме 26 листопада 2012 року. Таким чином, після закінчення строку дії контракту він фактично перебував у трудових відносинах з відповідачами до 26 листопада 2012 року. В останній день роботи позивача відповідач не провів повного з ним розрахунку, не видав йому в день звільнення трудової книжки і навіть не зробив відповідного запису про звільнення позивача до трудової книжки. 16 червня 2014 року він звернувся до ТДІП у Закарпатській області із заявою про проведення перевірки щодо виплати йому заробітної плати, де листом від 10 липня 2014 року його повідомлено, що 30 вересня 2012 року на підставі наказу №3 від того ж числа його було звільнено із займаної посади за п.2 ст. 36 КЗпП України. Згідно розрахунково-платіжної відомості за жовтень 2012 року йому було проведено нарахування компенсації за невикористані 30 календарних днів відпустки в сумі 4000 гривень, які виплачені 12 листопада 2012 року. Звертає увагу суду, що дата його звільнення 30 вересня 2012 року була неділя, а згідно контракту розпорядчому директору встановлений п'ятиденний робочий тиждень з щоденним режимом роботи з 8:00 до 17:00 з перервою з 12:00 до 13:00 годин. Вихідні дні - субота та неділя. Крім того станом на дату подання заяви йому не виплачено заробітну плату за період з 1 листопада 2012 року з вини відповідача та суму компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 01.10.2010 року по 26.11.2012 року. В грошовому виразі вказані суми становлять 677 днів прострочення виплати заробітної плати, що з розрахунку суми заробітної плати визначеної контрактом становить 90266,66 грн., 65 днів - компенсація за невикористану відпустку в сумі 8600 грн., а разом 98926,66 грн., котрі підлягають компенсації відповідачем. Ухвалою суду від 12 серпня 2014 року по справі були вжиті заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених в позові. Просять позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], який водночас є представником ВАТ "Закарпатський арматурний завод", будучи управителем майна заводу, в судовому засіданні позовні вимоги не визнає. Пояснює, що [PERSON] був призначений розпорядчим директором ВАТ "Закарпатський арматурний завод" ним, головою ліквідаційної комісії за строковим трудовим договором з 1 жовтня 2010 року по 30 вересня 2011 року на контрактній основі, який згодом було продовжено сторонами до 30 вересня 2012 року. Після закінчення строку трудового договору [PERSON] звільнено у зв'язку із закінченням терміну трудового договору відповідно до наказу голови ліквідаційної комісії №4 від 30 вересня 2012 року. під час звільнення [PERSON] було проведено нарахування та виплату компенсації за невикористані дні відпустки. Крім того, [PERSON] під час виконання обов'язків розпорядчого директора, був наділений правом розпоряджатися засобами підприємства згідно контракту, вести табель обліку використання робочого часу, нараховувати та виплачувати заробітну плату найманим працівникам, в тому числі і собі. На протязі жовтня-листопада 2012 року [PERSON] не здійснював функції розпорядчого директора ВАТ "Закарпатський арматурний завод". Починаючи з вересня 2012 року всі працівники були повідомлені про звільнення, а в листопаді 2012 року розрахунок із звільненими працівниками проводив голова ліквідаційної комісії, тобто він. 26 листопада 2012 року ним проведено передачу трудового архіву ВАТ "Закарпатський арматурний завод" до КУ "Рахівський районний трудовий архів", про що свідчить акт приймання-передачі. На підставі чого просить відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що працював в ВАТ "Закарпатський арматурний завод" охоронником, працював до 26 листопада 2012 року, наказ на його звільнення видавав [PERSON] Суд, заслухавши сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 21 КЗпП особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки та відповідальність сторін ( у томі числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи відповідно до рішення голови наглядової ради ВАТ "Закарпатський арматурний завод" між управителем майна ВАТ "Закарпатський арматурний завод" [PERSON], який діє на підставі договору довірчого управління майном та [PERSON] 1 жовтня 2010 року було укладено трудовий контракт. Згідно з пунктом 6.1 зазначеного контракту він діє з 1 жовтня 2010 року по 30 вересня 2011 року та після закінчення цього строку його сторонами було продовжено до 30 вересня 2012 року. Наказом №4 від 30 вересня 2012 року по ВАТ "Закарпатський арматурний завод" [PERSON] звільнено з роботи розпорядчого директора ВАТ "Закарпатський арматурний завод" відповідно до п.2 ст. 36 КзпП України. Правове становище працівників, що уклали строкові трудові договори, переважно не відрізняється від правового становища працівників, що уклали трудові договори на невизначений строк. Водночас працівник, що уклав строковий трудовий договір, після закінчення обумовленого строку підлягає звільненню. Звільнення здійснюється без його заяви за наказом власника. Наказ про звільнення може бути виданий в останній день дії строкового трудового договору або до цього із зазначенням дати звільнення, що обумовлена строком трудового договору. Але днем звільнення в будь-якому випадку повинен бути останній день роботи. В ході судового розгляду судом встановлено, що незважаючи на існування наказу про звільнення [PERSON], про який останній дізнався в червні 2014 року, звернувшись до ТДІП у Закарпатській області із заявою про проведення перевірки щодо законності його звільнення, позивач продовжував працювати розпорядчим директором заводу до 26 листопада 2012 року. На підтвердження цього факту вказують матеріали справи, зокрема відомості на виплату грошей №ВЗП - 000012 за жовтень 2012 року, № ВЗП-000013 за жовтень 2012 року, №ВЗП-000014 за листопад 2012 року, наказ №10 від 3 листопада 2012 року по ВАТ "Закарпатський арматурний завод" про звільнення [PERSON], [PERSON], [PERSON], наказ№11 від 24 листопада 2012 року по ВАТ "Закарпатський арматурний завод" про звільнення [PERSON], довідка про заробіток для обчислення пенсії [PERSON] №37 від 22 листопада 2012 року, підписані розпорядчим директором ВАТ "Закарпатський арматурний завод" [PERSON] За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП у разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Таким чином, враховуючи, що чинність контракту фактично між сторонами була продовжена до останнього дня роботи позивача, датою звільнення в такому випадку є останній день роботи, тобто 26 листопада 2012 року, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині зміни дати звільнення підлягають до задоволення. Крім того, позивач послався як на порушення своїх прав і на факт невидачі йому відповідачем трудової книжки, що тягне за собою виплати йому середнього заробітку за весь час затримки видачі такої, починаючи з 1 листопада 2012 року по 8 вересня 2014 року. Частина перша статті 47 КЗпП та пункт 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зобов'язують роботодавця у день звільнення працівника видати йому належно оформлену трудову книжку. Якщо видачу трудової книжки затримано з вини роботодавця, орган, що розглядає спір, встановивши цей факт, відповідно до частини четвертої статті 235 КЗпП виносить рішення, за яким працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення у такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення в установленому порядку визнається недійсним. Під часом вимушеного прогулу в цьому випадку розуміється час затримки видачі трудової книжки, протягом якого працівник після звільнення, не маючи трудової книжки, не міг знову влаштуватися на роботу, яка для нього була б основним місцем роботи. На дослідження цієї обставини, судом встановлено, що трудова книжка [PERSON] наразі знаходиться в нього, оскільки та була оглянута в судовому засіданні. З пояснень відповідача [PERSON] встановлено, що трудова книжка [PERSON] знаходилася в [PERSON], і тому він не мав можливості внести відповідний запис про звільнення відповідно до наказу. Таке пояснення відповідача не викликає в суду сумніву, оскільки оглянута в судовому засіданні трудова книжка позивача дійсно не містила в собі запис про звільнення, а отже остання могла перебувати в позивача, який будучи розпорядчим директором відповідно до умов контракту відав трудовими книжками працівників заводу, в тому числі і своєю. Посилання позивача про те, що трудову книжку він отримав з архіву ніякими доказами не підтверджені. Частиною четвертою ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що доказів вини відповідача у несвоєчасному отриманні трудової книжки [PERSON] в судовому засіданні не добуто. Таким чином не може наступати відповідальність ВАТ "Закарпатський арматурний завод" за затримку її видачі. Законодавство (ч.1 ст. 47 КЗпП України) покладає на роботодавця обов'язок видати звільненому працівникові трудову книжку в день звільнення його з роботи. Цих вимог закону відповідачем не порушено, оскільки [PERSON] в день звільнення з роботи трудову книжку мав при собі. В подальшому, як про це зазначено в п. 6.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку. Згідно акту від 26 листопада 2012 року ВАТ "Закарпатський арматурний завод" в особі ліквідатора [PERSON], у зв'язку з повною ліквідацією здав, а комунальна установа "Рахівський районний трудовий архів" прийняв документи з особового складу ВАТ "Закарпатський арматурний завод". Після того, як трудова книжка не була одержана колишнім працівником в день звільнення не з вини роботодавця та перебувала на зберіганні в установі, витребування ним своєї трудової книжки і не вручення її йому в день звернення, не може розцінюватися як порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 47 КЗпП України. Адже таке правило діє лише щодо обов'язкового вручення працівникові трудової книжки в день звільнення його з роботи, а відповідальність наступає у разі невручення її з вини власника (уповноваженої особи) підприємства, установи, організації. Оскільки в судовому засіданні позивач [PERSON] не довів наявності вини відповідача у неврученні йому в день звільнення з роботи - 26 листопада 2012 року його трудової книжки, підстави для стягнення на його користь з ВАТ "Закарпатський арматурний завод" середнього заробітку за час затримки її видачі відсутні. Разом з цим, оскільки судом достовірно встановлено продовженість дії контракту до останнього дня роботи позивача, тобто 26 листопада 2012 року, з ВАТ "Закарпатський арматурний завод" підлягає до стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 жовтня 2012 року по 26 листопада 2012 року в сумі 8000 гривень, з такого розрахунку : 4000 гривень щомісячна заробітна плата згідно п.3.1 Контракту х 2 місяці вимушений прогул. Щодо виплати компенсації за невикористану відпустку в сумі 8660 гривень, то така вимога так само не підлягає до задоволення, та спростована розрахунково-платіжною відомістю №ВЗП - 000012 за жовтень 2012 року. Отже, з огляду на встановлені обставини справи, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. На підставі ст. 88 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову з ВАТ "Закарпатський арматурний завод" в спеціальний фонд Державного бюджету України в особі рахівського районного суду Закарпатської області підлягає до стягнення 243 гривні 60 копійок судового збору. Крім того, враховуючи, що по справі були вжиті заходи забезпечення позову на підставі ухвали суду від 12 серпня 2014 року, то такі в силу ст. 154 ЦПК України підлягають до скасування.

Outcome: partial