Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-22 00:00:00

У лютому 2021 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] . У ході розгляду справи позивачі збільшили позовні вимоги та просили також встановити опіку над малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , та призначити її опікуном позивача [PERSON] .. На обґрунтування своїх вимог посилаються на ті обставини, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 9 листопада 2007 року. [INFO] у них народилась дочка [PERSON] . Шлюбні відносини у них не склались, у зв`язку з чим [PERSON] та [PERSON] стали проживати окремо, їх донька залишилась проживати з матір`ю, а відповідач перестав цікавитись життям та здоров`ям дитини. [INFO] [PERSON] померла. Стверджують, що малолітня [PERSON] залишилась без батьківського піклування, оскільки відповідач недбало ставиться до своїх батьківських обов`язків: не проявляє до дочки достатньої турботи, не цікавиться її життям, не опікується її здоров`ям, не піклується про неї, не надає ніякої матеріальної підтримки. У зв`язку з чим, просили позбавити відповідача батьківський прав щодо дочки. Вказують, що з грудня 2020 року малолітня [PERSON] фактично проживає в сім`ї своєї двоюрідної тітки - позивача [PERSON] , яка опікується здоров`ям дівчинки, її навчанням у школі, піклується про її фізичний і духовний розвиток, утримує її власним коштом, забезпечує для неї достатній рівень життя. Також дівчинці всіма силами допомагає її рідна бабуся (мати [PERSON] ) - позивачка [PERSON] . У зв`язку з тим, що відповідач проявляє байдужість до дочки, просили встановити опіку над малолітньою [PERSON] та призначити її опікуном позивача [PERSON] .. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року прийнято вказану позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Залучено до участі у справі в якості третіх осіб - Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації та Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно з частиною 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] та [PERSON] до суду не подав. Треті особи пояснення щодо позову до суду не подали. Відповідач у підготовчі судові засідання не з`являвся, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. 22 жовтня 2021 року у судовому засіданні при розгляді справи по суті, [PERSON] та її представник зазначили, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому просили суд задовольнити позов у повному обсязі. 22 жовтня 2021 року у судове засідання з`явився відповідач, проти позову заперечував, зазначив, що він не ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дочки, а навпаки позивачі чинять йому перешкоди у цьому. Після смерті матері дочки, позивачі, які є близькими родичами [PERSON] , попросили, щоб не травмувати психіку дитини, залишити тимчасово пожити дитину з ними, на що він погодився. Після цього позивачі перестали відповідати на телефонні дзвінки, не надають можливості бачитись з дочкою та приймати участь у її житті, вихованні та утриманні. Стверджував, що бажає щоб дочка проживала з ним, що надасть йому можливість брати участь у її вихованні та утриманні. Категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав стосовно малолітньої [PERSON] . Від третіх осіб до суду надійшли листи щодо розгляду справи за відсутності їх представників та винести рішення з урахуванням інтересів дитини. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 9 листопада 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на - [PERSON] (а.с.15). [INFO] народилась [PERSON] , її батьком є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] (а.с.16). [INFO] [PERSON] померла. Згідно пояснень сторін, дитина проживає разом з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вказане також підтверджується актом 20 обстеження умов проживання дитини від 16 лютого 2021 року (а. с. 43-44). Також встановлено, що позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] (а.с.14), а отже бабою малолітньої [PERSON] . Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За приписами ч. ч. 1-3 ст. 150 СК України, які кореспондуються з положеннями абз. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України). Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків (постанови Верховного Суду від 26 березня 2018 року у справі № 756/1696/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 758/727/16-ц, від 17 травня 2018 року у справі № 205/8321/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 569/5825/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17). Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України). [PERSON] , як батьку малолітньої [PERSON] , [INFO] , в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Поняття "ухилення від виконання батьківських обов`язків" є "оціночним" і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як "ухилення від виконання батьківських обов`язків" не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Між тим Верховний Суд вказав на те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення ст. 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в п. 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (п. 50 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хант проти України"). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні у справі "Мамчур проти України" Європейський суду з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Савіни проти України"). У рішенні "Хант проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Так, суд констатував, що факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17). У ході розгляду справи відповідач категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав стосовно малолітньої дочки [PERSON] , стверджував, що він бажає спілкуватися з дитиною та приймати участь у її житті. Стверджував, що позивачі перешкоджають у зустрічах і спілкуванні з дитиною та у здійсненні батьківських прав щодо неї. При цьому позивачі у судовому засіданні не заперечували того, що не дають змоги відповідачу спілкуватись з дочкою та усунули його від участі у житті дитини. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька (матері) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17). Позивачами у справі не спростовано з посиланням на належні, допустимі та достовірні докази доводи відповідача що він не може повноцінно зустрічатись та спілкуватись з малолітньою [PERSON] , позаяк особа, в сім`ї якої на сьогодні проживає дитина, чинить їм перешкоди у спілкуванні з нею. У цій справі відповідач [PERSON] бажає спілкуватися і приймати участь у вихованні його дочки [PERSON] , а позивачами не доведено, що відповідач у справі повністю ухилився від виконання своїх обов`язків та неможливість зміни його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків стосовно малолітньої [PERSON] без позбавлення його батьківських прав. За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад. У висновку Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 24 травня 2021 року № 103/4131/41/3 зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 92-93). При цьому у висновку відсутнє посилання на докази, якими обґрунтовуються викладені у ньому обставини, зокрема на докази, які б засвідчували, що відповідачі не цікавилися дитиною за час її перебування у сім`ї [PERSON] , за умови відсутності у нього перешкод у спілкуванні з донькою. Крім цього, у висновку Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 24 травня 2021 року № 103/4131/41/3 жодним чином не обґрунтовано необхідність застосування до батька малолітньої [PERSON] крайнього заходу впливу яким є позбавлення батьківських прав. З огляду на те, що висновок Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 24 травня 2021 року № 103/4131/41/3 про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його доньки [PERSON] є недостатньо аргументованим, суд не погоджується з ним. Зважаючи на наведені вище обставини, ураховуючи бажання [PERSON] відновити повноцінне спілкування з дочкою, виходячи з того, що позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого позивач не довів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої [PERSON] . У зв`язку з відсутністю підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав та враховуючи, що вимоги про встановлення опіки та призначення опікуна є похідною від вимоги про позбавлення батьківських прав, а тому суд відмовляє у задоволенні позову і в цій частині. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed