Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

16 березня 2017 року позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ Приватбанк) звернувся до Дружківського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 15 лютого 2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 3800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банку керувався п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає згоду банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил банківських послуг. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ "Приватбанк" цілком виконав зобовязання перед боржником, шляхом надання кредиту, але відповідач своєчасно не надавала грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 28 лютого 2017 року складає 58187,02 гривень. Позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати - судовий збір у розмірі 1600,00 грн. Відповідач [PERSON] 11 травня 2017 року надала суду письмові заперечення проти позову і зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. Вказала, що 15 лютого 2011 року вона кредитний договір не укладала з позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір. У той час у цьому банку була оформлена лише кредитна картка на її імя і ніякого окремого письмового кредитного договору між ними не було укладено. Вказала, що вона підписувала лише бланк заяви до банку на відкриття кредитного рахунку, а з письмовими Умовами та правилами надання банківських послуг позивач її конкретно не ознайомив, його вона не підписувала та особисто не отримувала. Позивач просить стягнути з неї заборгованість за кредитним договором, але вона фактично сплатила банку велику суму грошових коштів. Звірку по фактичному погашенню кредиту банк з нею не зробив. Раніше вона неодноразово зверталася до банку з питанням про укладення з нею договору реструктуризації заборгованості, але договір укладений не був. Крім того, вона звернула увагу суду на те, що позивач заявив до неї позов з пропущенням строку позовної давності. 03 вересня 2013 року коли вона зробила останній платіж банку, а у подальшому в силу скрутного матеріального становища більше цього робити не могла. Саме з цього часу став спливати строк позовної даності для предявлення вимог до неї у судовому порядку. 03 березня 2017 року це дата підписання позовної заяви, тобто понад три роки з дня порушення нею умов кредитних зобовязань. У розрахунку, доданому до позовної заяви, вказано, що у липні 2014 року вона здійснила платежі на суму 200,00 грн. та 100,00 грн., але це не відповідає дійсності, оскільки на той час на Донеччині проводилися АТО і банки не працювали. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Також вона вказала, що позивачем не враховано, що відповідно до ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом законодавства. Із позовної заяви вбачається, що її заборгованість за кредитом складає 3942,30 грн., а сума 58187,02 грн. є іншими нарахованими банком сумами, які в багато разів перевищують основний борг. Зі змісту позову і доданих Умов та правил надання банківських послуг, позивач просить суд стягнути з неї пеню за несвоєчасне виконання умов кредитного договору та штраф за порушення строків платежів по грошовим зобовязанням. Згідно з ч. 1 ст. 546, ст.549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, як пеня і штраф, і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком порушення зобовязання (п.3 ст. 611 ЦК України). Таким чином, Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено, що за одне й те саме порушення зобовязання передбачена подвійна відповідальність одного виду. Внаслідок вказаних обставин вимоги позивача про одночасне застосування до неї подвійної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення не ґрунтується на Законі, й вимоги банка про стягнення штрафу за порушення строків платежів по кредиту не підлягають задоволенню судом. Просить суд відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того, просить визнати кредитний договір недійсним, оскільки в анкеті-заяві є розбіжності у даті укладання договору. Вона підписала анкету-заяву 15 грудня 2011 року, а працівник банку 15 лютого 2011 року. Тобто існує суттєва розбіжність між датами підписання спірної анкети-заяви. Також в анкеті-заяві відсутня інформація про відсоткову ставку, форму відсоткової ставки та розмір сплати відсотків за її користування. Не містить вона й печатки банка-позивача або печатки вповноваженої особи банка-позивача, яка б підтверджувала повноваження представника банка-кредитодавця на відкриття кредиту. Просить визнати недійсним спірний кредитний договір б/н від 15 лютого 2011 року. У судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк" [PERSON] просила суд у повному обсязі задовольнити позов ПАТ КБ «Приватбанк», а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона не заперечує той факт, що користувалася грошима з кредитної картки, виданої банком. В той же час, вона просить визнати цей договір недійсним, оскільки в ньому містяться розбіжності в даті укладення. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Суд встановив, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку» [PERSON] між нею та ПАТ КБ "Приватбанк" був укладений кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,000% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В анкеті-заяві [PERSON] власною рукою вказала дату її заповнення 15 грудня 2011 року. Але працівник банку вказав дату заповнення анкети-заяви 15 лютого 2011 року. Відповідно до ст.526 ЦК України, сторони мають виконувати зобовязання належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідач, укладаючи договір, погодилася з зазначеними в ньому умовами, оскільки заява на отримання кредиту, заява про відкриття рахунку і надання послуг з кредитування підписані нею, в тому числі і в графі щодо погодження з умовами і правилами надання банківських послуг, правилами кредитування та тарифами банку, про що виразила свою згоду. Станом на 28 лютого 2017 року заборгованість за кредитним договором б/н від 15 лютого 2011 року складає 58187,02 гривень, з яких: - заборгованість за кредитом 3942,30 гривень; - заборгованість по процентам за користування кредитом 47354,17 гривень; - заборгованість за пенею та комісією - 3643,55 гривень; - штраф (фіксована частина) - 500,00 гривень; - штраф (процентна складова) - 2747,00 гривень. Відповідно до частини 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Тобто вимоги банку про повернення відповідачем кредиту, оскільки вона прострочила строки виконання зобовязання, сплати відсотків є такими, що ґрунтуються на законі. Згідно з розрахунком до суми заборгованості банк включив пеню, а також штраф - фіксовану частину та процентну складову. Відповідач [PERSON] заявила клопотання про застосування строку позовної давності при стягненні заборгованості за кредитним договором. Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Суд встановив, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] 16 березня 2017 року. Тому стягненню з відповідача підлягає саме прострочена заборгованість за кредитом, яку відповідач мала виплатити за три роки, що передували моменту звернення позивача з позовом до суду, тобто з березня 2014 року по 31 січня 2017 року, а саме: прострочена заборгованість за кредитом в сумі 227,32 грн. з розрахунку: 1173,45 грн. 946,13 грн. = 227,32 грн.; прострочена заборгованість за процентами в сумі 46762,46 грн. з розрахунку: 47354,17 грн. 591,71 грн. = 46762,46 грн. Щодо стягнення з відповідача [PERSON] пені, штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500,00 грн., штрафу (процентної складової) у розмірі 2747,00 грн., суд зазначає таке. Відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Відповідно до ст. 1 цього Закону період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 р. № 1275-р був затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до пункту якого було включено м. Дружківку, де зареєстрована відповідач. На час розгляду справи відсутній Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України, тому суд вважає, що відсутні законні підстави для нарахування пені за прострочення сплати основної суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають, в даному випадку, у м. Дружківка Донецької області. Тому не підлягає стягненню з відповідача пеня та штрафи, нараховані з 14 квітня 2014 року. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч.2. ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином пеня та штрафи не підлягають стягненню, оскільки сплив строк позовної давності для цих вимог. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON], суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд встановив, що за своєю формою та суттю кредитний договір, укладений між сторонами, є договором приєднання. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Суд встановив, що сторони уклали кредитний договір у письмовій формі. відповідач [PERSON] як на підставу визнання договору недійсним посилається на розбіжності в даті укладення договору. Разом з тим, суд встанови, що дату «15.12.2011» в договорі написала вона. Цей факт відповідач не заперечує. Разом з тим, працівник банку вказав дату укладення договору «15.02.2011». Факт укладення договору саме 15 лютого 2011 року підтверджується письмовими доказами, а саме випискою про рух коштів на картрахунку [PERSON] №4149437703348803, використання якого розпочалося 15 лютого 2011 року шляхом встановлення кредитного ліміту та переводу власних коштів з картки на картку. В подальшому були вчинені платежі з картки 14 квітня, 12 травня, 10 червня, 13 червня, 17 червня, 18 червня, 06 липня 2011 року тощо, в тому числі поповнення мобільного телефону відповідача [PERSON] № +380502277225 (а.с.69). Крім того, відповідно до скріншоту електронної анкети з фотознімком [PERSON], анкета та фотознімок були створені 15 лютого 2011 року об 11:10:56 годині (а.с.103). Всі ці докази свідчать про те, що договір між сторонами був укладений саме 15 лютого 2011 року, і відповідач [PERSON] користувалася кредитними коштами з цього періоду. Таким чином, суд вважає, що підстав для визнання договору недійсним немає. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (76%) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у сумі 1216,00 грн. В задоволенні решти позову суд вважає за необхідне відмовити.

Outcome: partial