Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона з 01.09.2005 року була прийнята на посаду старшого викладача кафедри цивільних та кримінально-правових дисциплін Української академії зовнішньої торгівлі. Розпорядженням КМУ від 14.03.2007 року №98 Українська академія зовнішньої торгівлі була реорганізована в Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі. 25.11.2015 року КМУ прийняв розпорядження №1223-р "Про реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі" шляхом приєднання до Київського національного торговельно-економічного університету з утворенням на його базі структурного підрозділу університету. На виконання цього розпорядження Міністерство освіти і науки України видало наказ №1309 від 17.12.2015 року "Про реорганізацію УДФМТ" та утворило комісію, яку п.5.5 наказу зобов'язало вжити заходів щодо забезпечення трудових прав працівників. Однак, головою комісії з реорганізації УДУФМТ [PERSON] неодноразово порушувалася вимога щодо забезпечення трудових прав. Так, в лютому 2016 року вона (позивач) отримала заробітну плату у розмірі 800 грн., що в рази була меншою, ніж та, що вона отримувала в УДФМТ. 19.02.2016 року вона звернулася з листом до відповідача 2, в якому зазначила, що вона є працівником УДУФМТ, жодних заяв про переведення її на роботу до іншого ВУЗу не подавала, як і не подавала заяв про її звільнення за власним бажанням. У цьому листі просила повернути вказані кошти на рахунок КНТЕУ як помилково сплачені, але відповіді на даний лист вона так і не отримала. В червні 2016 року з'ясувалося, що КНТЕУ не нараховує та не сплачує їй надбавку за вислугу років, передбачену законодавством України. Вона (позивач) знову направляла відповідачу заяву з проханням зробити перерахунок заробітної плати з урахуванням вимог законодавства, але і на це звернення відповіді не отримала. Вона продовжувала виконувати свої обов'язки старшого викладача, претензій відповідач до неї не мав і скориставшись своїм правом на відпустку, 24.червня 2016 року вона подала заяву про надання щорічної оплачуваної відпустки з 29 червня 2016 року строком на 56 календарних днів, а 30 червня 2016 року подала заяву про надання матеріальної допомоги на оздоровлення. Останній день відпустки припадав на 24 серпня 2016 року, у зв'язку з чим вона подала 15.08.2016 року заяву про звільнення з 25.08.2016 року на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. 25.08.2016 року вона прийшла до відділу кадрів та отримала трудову книжку, в якій був зроблений запис про її звільнення згідно наказу №995-к від 29.06.2016 року з 30 червня 2016 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Вважає, що дане звільнення є незаконним та таким, що порушує її права. Жодних контрактів з відповідачами вона ніколи не укладала, ніколи не писала заяву про переведення на роботу до КНТЕУ. Наказ про звільнення виданий 29.06.2016 року, а звільнення проведено 30.06.2016 року, чого не можна робити. При звільненні не була врахована подана нею заява про відпустку, не було проведено виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 3 555 грн., не було здійснено виплати надбавки у розмірі 10% за період з лютого 2016 року до серпня 2016 року - 2 488,50 грн. У зв'язку з порушеннями трудового законодавства та її прав, звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, обгрунтування, просила позов задовольнити та скасувати наказ про її звільнення, поновити на роботі, звільнити на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України з 25 серпня 2016 року (після відпустки), зобов'язати відповідача внести зміни до трудової книжки, стягнути солідарно з відповідачів невиплачені заборгованість по надбавці, матеріальну допомогу на оздоровлення, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Представник відповідача - Київського національного торговельно-економічного університету в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні всіх позовних вимог, оскільки вони є безпідставні, недоведені. Зазначив, що ними не порушувалися права позивача, не порушувалися вимоги трудового законодавства, всі їх дії щодо звільнення позивача, виплат належних при звільнені працівникові сум - ними були здійснені у відповідності до вимог законодавства. Відповідач - Голова комісії з реорганізації Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог законодавства, заяв про розгляд справи без його участі чи про відкладення розгляду справи не подавав. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача Київського національного торговельно-економічного університету, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню. В суді встановлено та підтверджено наданими до справи документами, що [PERSON] з 01.07.2014 року працювала в Українському державному університеті фінансів та міжнародної торгівлі на посаді старшого викладача кафедри цивільних та кримінально-правових дисциплін, з ставкою 0,75, на умовах контракту №306 від 01.07.2014 року. Термін дії контракту визначений по 30.06.2015 року. Згідно наказу №627-к від 27.11.2014 року [PERSON] на підставі її заяви, було переведено на посаду старшого викладача кафедри цивільного права і процесу з 27.11.2014 року за контрактом, з оплатою у розмірі посадового окладу згідно штатного розпису. 17.06.2015 року [PERSON] подала на ім'я в.о. ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі заяву з проханням продовжити термін роботи на посаді старшого викладача кафедри цивільного права та процесу на умовах контракту. До цієї заяви [PERSON] додала ряд документів про попередню роботу та інші. 01.07.2015 року була укладена додаткова угода №1 до Контракту №306 від 01.07.2014 року [PERSON], згідно якої строк дії продовжено до 30.06.2016 року, інші положення Контракту залишилися без змін. Кабінетом Міністрів України 25.11.2015 року було видане розпорядження №1223-р "Про реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі". Аналогічного змісту були видані накази Міністерством освіти і науки України від 17.12.2015 року №1309 та самим Університетом від 18.12.2015 року №802. Наказом Київського національного торговельно-економічного університету від 12.02.2016 року №224-к у зв'язку з зазначеною вище реорганізацією, з [PERSON] були продовжені трудові відносини на посаді старшого викладача кафедри міжнародного, комерційного та цивільного права КНТЕУ з 12.02.2016 року по 30.06.2016 року (час дії контракту). З 12.02.2016 року встановлено посадовий оклад в розмірі 3 339,00 грн., надбавку за вислугу років у розмірі 10% від посадового окладу коштом загального фонду держбюджету. Наказом Київського національного торговельно-економічного університету від 29.06.2016 року №995-к [PERSON] звільнено з посади у зв'язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору (контракту) згідно п.2 ст.36 КЗпП України, та наказано виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 56 календарних днів. Встановлено та неоспорено [PERSON], що вона на час видання наказу про її звільнення на роботі не була. Згідно поштових повідомлень слідує, що [PERSON] направлявся лист з повідомленням про її звільнення та необхідність з'явитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки. Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим або - на визначений строк (строковим). По даній справі встановлено, що [PERSON] працювала за контрактом, що є строковим договором. Як зазначалося вище, з [PERSON] був укладений контракт строк дії якого був з 01.07.2014 року по 30.06.2015 року, а потім було продовжено строк дії контракту до 30.06.2016 року згідно додаткової угоди №1. Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п.2 і 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Частинами 2, 3 цієї статті встановлено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Таким чином, відповідач - Київський національний торговельно-економічного університет, видаючи наказ від 12.02.2016 року №224-к про продовження у зв'язку з реорганізацією трудових відносин з [PERSON] по час закінчення дії контракту - по 30.06.2016 року, діяв у відповідності з вказаними вище нормами законодавства. Враховуючи те, що сторони не приймали рішень про продовження дії контракту, чи укладання нового контракту, та те, що заяв про продовження дії контракту [PERSON] не подавала відповідачу, слідує, що відповідачем було на законних підставах звільнено [PERSON] за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Посилання [PERSON] на те, що нею подавалася (направлялася поштою) заява на відпустку строком на 56 днів з 29.06.2016 року по 24.08.2016 року включно, і що ненадання відповідачем цієї відпустки є порушенням її прав та трудового законодавства, суд не приймає до уваги, оскільки [PERSON] не мала наказу про відпустку, який і не видавався та не міг видаватися на вказаний період, враховуючи час закінчення дії контракту - 30.06.2016 року. Крім цього, [PERSON] отримала компенсацію за невикористану відпустку, що не заперечувалося нею в суді. З урахуванням вищезазначених обставин, вимог законодавства - є безпідставними вимоги і про зміну дати та підстави звільнення позивача [PERSON], а саме - звільнення з 25 серпня 2016 року (закінчення відпустки, яка їй не надавалася), та підстава - п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (при тому, що позивач працювала за контрактом, а не за угодою сторін). Неправомірною є і вимога про стягнення з відповідачів невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки така допомога надається працівнику у разі надання відпустки та при наявності фінансової можливості підприємства, установи, закладу. Вимога щодо стягнення з відповідачів надбавки за вислугу років у розмірі 10% за період з лютого по червень 2016 року є безпідставна, оскільки наданими до справи документами - розрахунковим листом за липень 2016 року, підтверджується здійснення виплати вказаної надбавки. Виходячи з того, що відсутні підстави для задоволення вказаних вище позовних вимог, є такою, що не підлягає задоволенню і вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Суд звертає увагу і на те, що вимоги [PERSON] про стягнення матеріальної допомоги, надбавки за вислугу років та середнього заробітку за час затримки розрахунку - з обох відповідачів в солідарному порядку, не передбачені діючим законодавством. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На підставі ст.88 ЦПК України, з урахуванням того, що спір є трудовий, та відсутні підстави для задоволення позовних вимог - судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed