Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до акціонерного банку "[PERSON] регіонального розвитку" (далі банк) про стягнення заборгованості за договором вкладу, відсотків за фактичну кількість днів користування коштами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення і 3% річних та про відшкодування моральної шкоди. В своїй позовні заяві посилається на те, що між нею та відповідачем 18 лютого 2009 року був укладений договір вкладу на суму 3 800 гривень під 24 % річних строком дії до 11 березня 2009 року. Коли строк повернення коштів сплив, відповідач не повернув їй повністю її кошти з процентами, місце знаходження відповідача їй невідомо, офіс зачинений, телефон не відповідає, відомості про те, хто зараз є ліквідатором відповідача у неї відсутні. Оскільки відповідач на даний час не повернув їй повністю її внесок та відсотки за весь час користування її грошима, то вважає, що його діями їй також була заподіяна моральна шкода внаслідок порушення її прав, так як вона є одинокою матірю, яка має на утриманні неповнолітню дитину, не працює, окрім державної допомоги не має інших джерел доходів, а вказаний внесок був єдиним суттєвим джерелом існування для неї та склав собою усі її заощадження, які вона мала намір витратити на утримання дитини. Просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором вкладу в розмірі 2 000 грн., суму нарахованих відсотків за договором, виходячи із 24% річних, починаючи з 18 лютого 2009 року по день ухвалення рішення суду, суму збільшення боргу за договором вкладу за цей же період, суму 3% річних починаючи з 03 липня 2000 року по день ухвалення рішення суду та моральну шкоду в сумі 50 000 грн. На розгляд справи до суду позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не зявилися, надавши суду заяви про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підримали в повному обсязі. Не заперечувала проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Представник відповідача - Акціонерного Банку "[PERSON] регіонального розвитку" на розгляд справи не зявився, про час та місце її розгляду повідомлений в установленому законом порядку. Представник третьої особи - [PERSON] Банку України на розгляд справи не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 лютого 2009 року між [PERSON] та акціонерним банком "[PERSON] регіонального розвитку" був укладений договір вкладу на суму 3 800 гривень під 24 % річних та відкрито рахунок (а.с.10-12). Згідно платіжного доручення № 106 від 18 лютого 2009 року, на рахунок [PERSON] було зараховано 3 800 грн. (а.с.70). Як свідчать надана позивачкою заява на видачу готівки, банком 11 березня 2009 року їй повернено грошові кошти в сумі 800 грн. та відсотки в сумі 49,98 грн. (а.с.16); 13 березня 2009 року повернено грошову суму в розмірі 300 грн., відсотки в сумі 100 грн. (а.с.17); 18 березня 2009 року повернено грошову суму в розмірі 1 600 грн. (а.с.18). Таким чином позивачці з депозитного рахунку в 2009 році виплачені грошові кошти в загальній сумі 2 700 грн. (800+300+1600). Відповідно до повідомлення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03 червня 2015 року, у списку вкладників банку, які мають право на отримання гарантованої суми відшкодування, що був переданий ліквідатором АБ «[PERSON] регіонального розвитку» присутня інформація про вклади [PERSON] з сумою відшкодування в розмірі 1013, 70 грн. За звітом банку-агента Фонду гарантування вкладів вказана сума була виплачена 20 січня 2010 року (а.с.94-95). Враховуючи це, позивачка [PERSON] отримала від банку грошові кошти за депозитом в загальній сумі 3 713,70 грн., а невідшкодованою залишається сума в розмірі 86 грн.30 коп. (3 800-3713,70), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Як свідчать надані банком відомості, позивачці [PERSON] за період з 18 лютого 2009 року по 19 лютого 2009 року були нараховані відсотки в сумі 24,99 грн., а 01 березня 2009 року по 10 березня 2009 року були нараховані відсотки в сумі 24,99 грн. (а.с.71-72). За ст.ст.526, 610 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення ЦК) зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. На підставі ст. 1060 ЦК договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). При цьому за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. За ч. ч. 5, 6 ст. 1061 ЦК проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Згідно ч. 3 ст. 1058 ЦК до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу Банківський рахунок), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Так відповідно до ст. 1066 ЦК за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. За ч. 3 ст. 1068 ЦК банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. На підставі ч. 1 ст. 1074 ЦК обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. За ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.525 ЦК одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Так як доказів повернення грошових коштів [PERSON] представниками банку суду не надано, тому суд приходить до висновку про те, що станом на теперішній час сума вкладу позивачки, який підлягає стягненню становить 86,30 грн. та нараховані відсотки за період з 18 лютого 2009 року по 19 лютого 2009 року в сумі 24,99 грн., а з 01 березня 2009 року по 10 березня 2009 року в сумі 24,99 грн. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків по день ухвалення рішення судом та суми боргу зі збільшенням з урахуванням встановленого індексу інфляції, суми 3 % річних, то суд вважає, що вони задоволенню не підлягають у зв'язку з їх недоведеністю (зокрема, позивачкою не надано суду відповідних розрахунків цих сум). В ході розгляду справи позивачка своїх позовних вимог не змінювала і не уточнювала у встановленому законом порядку, а відповідно до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд не вправі вийти за межі позовних вимог. Крім того, суд позбавлений можливості здійснити такий розрахунок, враховуючи, що позивачкою надані ксерокопії доказів неякісні, з яких зробити висновок та провести такий розрахунок неможливо. Позивачка [PERSON] одночасно просить стягнути з відповідача на її користь маоральну шкоду, обгрунтовуючи її розмір в 50 000 грн. тим, що внесок за договором був її єдиними заощадженнями, вона є одинокою матір»ю, не працює, інших джерел до існування не має. Як встановлено судом, позивачка має на утриманні неповнолітню дитину - [PERSON], який народився 03 жовтня 2010 року. Згідно довідки про отримання допомоги виданої 12 вересня 2013 року [PERSON] перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради і їй відповідно до Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» призначена з 26.11.2010 року по 01.10.2013 року допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Як вбачається з довідки про отримання допомоги виданої 12 вересня 2013 року [PERSON] перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради і їй відповідно до Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» призначена з 01.10.2010 року по 31.10.2028 року допомога на дітей одиноким матерям. Вирішуючи позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача моральної шкоди відповідно до ст.ст.23 та 611 ЦК України, суд виходить з того, що, по-перше, умови укладеного позивачкою з відповідачем договору банківського вкладу не передбачають відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди за порушення зобов'язання; і, по-друге, положення глави 82 ЦК України, які врегульовують правила деліктної відповідальності, не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли з порушення договірного зобов'язання. Водночас суд враховує, що відповідно до ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при задоволені вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Проте задоволення такої вимоги, за умови її пред'явлення, можливе з урахуванням положень п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», який передбачає право споживачів на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією (товар, робота чи послуга, що виготовляється, виконується чи надається для суспільних потреб), у випадках, передбачених законом. Відтак позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial