Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

\~ 19.11.2015р. позивачка звернулася до суду з даним позовом, покликаючись на те, що 07.02.2008р. між нею та відповідачем було укладено договір б/н про отримання кредиту у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Рішенням Городоцького районного суду Львівської області було задоволено позов про стягнення з неї 5501 грн. 43 коп. боргу за вищевказаним договором. 26.03.2012р. державним виконавцем ВДВС Городоцького РУЮ було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження із стягнення з неї в користь відповідача 5501.43 грн.. Відтак нею було виконано це рішення суду. Вважає, що даний договір укладений із значним порушенням чинного законодавства та вважається нікчемним з моменту його укладення з нижченаведених підстав. Згідно п.2 ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно ч.2 цієї ж статті сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдана у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно п.2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У відповідності до п.2.5 цих Правил банки розробляють форму (бюлетень, повідомлення, довідка тощо)надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Проте відповідач не надав позивачу як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. З огляду на наведені обставини вважає, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Різниця між сумою кредиту та погашеною сумою заборгованості по кредитному ліміту становить 2001.34 грн. (5501.34-3500), які вона сплатила за виконавчим документом, що є безпідставно набутим майном і підлягає поверненню. Суму моральної шкоди, завданої їй відповідачем, оцінює у 2000 грн. Просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір б/н від 07.02.2008р., укладений між нею та відповідачем, стягнути з відповідача у її користь 2001.34 грн. безпідставно набутих коштів та 2000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги заявленого позову в повному обсязі. Представник відповідача - ПАТ КБ "Приватбанк", в судове засідання не з'явився, проте подав письмове заперечення проти позову та просить суд справу слухати у його відсутності. Згідно письмових заперечень виписка з карткового рахунку банку є належним доказом того, що клієнт зняв кошти і почав користуватися кредитом. З приводу вимоги про відшкодування моральної шкоди, то така згідно вимог ст.ст.23, 1167 ЦК України застосовується у недоговірних зобов'язаннях, а між сторонами у справі виникли договірні відносини і договором, укладеним між ними, не передбачалося можливості стягнення моральної шкоди. У даному випадку зміст кредитного договору був зафіксований в декількох документах - в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином між сторонами був укладений письмовий договір, форма якого не суперечить законодавству України. Позичальник був ознайомлений з усіма складовими письмового договору, про що підписався. Більше того, виконання позивачем умов кредитного договору засвідчує її волю до настання відповідних правових наслідків, передбачених кредитним договором. З моменту оформлення кредиту минуло сім років і з цього часу позичальник не звертався в банк із заявами про неправильне нарахування відсотків, що додатково свідчить про обізнаність позивача з розміром процентних ставок і погодження її з такими. Згідно п.3.2 Умов договору банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт без попереднього повідомлення клієнта. Згідно ст.61 ЦПК України факти, встановлені раніше судовим рішенням, не підлягають повторному доказуванню, а попереднім рішенням суду встановлено, що клієнт підписав договір і визнав заборгованість у повному обсязі. Укладений між банком і позивачем договір є договором про приєднання, який вимагає підписання усіх необхідних його складових дієздатною особою, що і мало місце у даному випадку, а тому позивач зобов'язана нести наслідки неналежного виконання своїх зобов'язань за цим договором. У спірному договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов'язки сторін договору та багато іншого. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх з положеннями договору, позивач отримала повну інформацію про умови кредитування та власноручно підписала кредитний договір, а тому посилання позивача на введення його в оману є неприйнятним. Заслухавши пояснення представника позивача, беручи до уваги письмові заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.215 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07.02.2008р. [PERSON] звернулася до відповідача із заявою про оформлення кредитної кратки, яка разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами становлять кредитний договір за технологією "Швидка готівка". [PERSON] видано кредитну картку SAMDN50000019874154, сума кредитного ліміту складає 3500 грн., розмір обов'язкового щомісячного платежу 490 грн., базова процентна ставка 2%, комісія - 3.5 %. В примітці до укладеного договору вказано, що банк щомісяця нараховує проценти за користування кредитом згідно з тарифами, виходячи із суми фактичної заборгованості. Про розмір належного до сплати щомісячного мінімального платежу банк зобов'язувався безкоштовно інформувати [PERSON] шляхом відправлення відповідного смс. Погашення заборгованості під час внесення коштів на картрахунок здійснюється в такому порядку: прострочені комісії, прострочені проценти, прострочений кредит, нараховані комісії. Обов'язковий щомісячний платіж розраховується як процент від поточного залишку заборгованості за кредитом. Статтею 204 Цивільного кодексу України\~ (далі - ЦК України) визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.\~\~\~\~\~\~ Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Як вбачається із укладеного між сторонами договору, при наданні кредиту в межах кредитного ліміту 3500 грн. позивач попереджалася про те, що окрім повернення самої суми використаного кредиту їй також будуть нараховуватися відсотки за користування таким у розмірі 2%, та комісія за обслуговування. Позивач підписала вказані вимоги, що свідчить про її ознайомлення з такими. Згідно ст.1-1 Закону України "Про захист прав споживачів" цей закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Пунктом 23 ч.1 ст. 1 цього ж Закону встановлено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. В укладеному між сторонами договорі відсутнє положення, яке б передбачало ціль надання кредиту, а саме - для придбання продукції. Будь-яких доказів того, що відповідач надавав позивачу кредитні кошти саме для задоволення споживчих потреб останньої, позивачем не надано, з огляду на що у суду немає підстав стверджувати, що йшлося про надання саме споживчого кредиту. Пунктом 3.2 Розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007р. дійсно встановлено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) з розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил, проте згідно п.1.1 ці Правила застосовуються з метою захисту прав споживачів лише під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, що не мало місця у даному випадку з огляду на наведені вище обставини. В укладеному між сторонами договорі відповідачем було вказано необхідність внесення позивачем твердої грошової суми щомісяця і визначено таку суму, встановлено процентну ставку, яка не змінювалася протягом періоду користування кредитними коштами, встановлено суму комісії за обслуговування кредиту тощо, тобто фактично проінформовано позивача про усі необхідні витрати. Крім того, про розмір щомісячного обов'язкового платежу банк зобов'язувався безкоштовно інформувати [PERSON] шляхом надіслання СМС-повідомлень, оскільки розмір такого коливався в залежності від використаних позивачем коштів в межах кредитного ліміту, а тому банк при укладенні такого типу кредитних договорів не в змозі передбачити кінцеву сукупну вартість кредиту. Таким чином суд приходить до переконання про відсутність підстав, передбачених статтями\~11,\~18 Закону України "Про захист прав споживачів", для визнання несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності та є наслідком істотного дисбалансу умов кредитного договору. Крім того, [PERSON] добровільно погодились на укладення спірного правочину, сплачувала по ньому щомісячні платежі, не оскаржувала й не порушувала питання про його розірвання, а, отже, не вважала його несправедливим.\~\~\~\~ У зв'язку з відмовою у задоволенні вимоги про визнання недійсним кредитного договору, не підлягають задоволенню також похідні від неї вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди. На підставі ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача в користь позивача понесені останньої судові витрати з огляду на відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed