Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

ТОВ "ОТП Факторинг України" звернулося в суд з вищевказаним позовом. Посилається на те, що 27.09.2006 р. між [PERSON] та АКБ "Райффайзенбанк України" (правонаступником є АТ "ОТП Банк") був укладений кредитний договір № CNL-800/074/2006 про видачу відповідачці кредиту в розмірі 36000 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між банком та [PERSON] і [PERSON] був укладений договір іпотеки № РCNL-800/074/2006, який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за реєстраційним номером 20161. Предметом цього договору є домоволодіння № 24 по вул. К.Карого в с. Бедевля. 26.11.2010 р. між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг України" у відповідності до ст.ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю. 05.05.2012 р. приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис № 759 відповідно до якого загальна сума заборгованості 407364.9 грв та запропоновано звернути стягнення на майно, яке було предметом договору іпотеки. Цей виконавчий напис відповідачами не виконано. Довідкою Бедевлянської сільської ради за № 02-9/64 від 20.04.2015 р. стверджено, що у будинку за адресою: с. Бедевля, вул. К. Карого, 24, зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 29.04.2015 р. відповідачам було надіслано листи із зобовязанням добровільно звільнити в місячний термін спірний житловий будинок, які вони отримали 05.05.2015 р. Однак дану вимоги іпотекодержателя вони не виконали. Вважає, що позовні вимоги щодо виселення підлягають задоволенню. Відповідачі у судове засідання не зявилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене та те, що сторони в судове засідання не з'явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 27.09.2006 р. між АКБ "Райффайзенбанк України" (правонаступником якого є АТ "ОТП Банк") та [PERSON] було укладено кредитний договір № CNL-800/074/2006 про видачу 36000 доларів США для облікових цілей. Для забезпечення належного виконання позичальником зобовязань, що випливають з кредитного договору, між банком та [PERSON] і [PERSON] було укладено іпотечний договір від 27.09.2006 р. Пунктом 3.1. цього договору передбачено, що предметом іпотеки є будинок № 24, що знаходиться по вул. К.Карого, в с. Бедевля та належить іпотекодавцям на правах приватної власності. Через те, що позичальник не виконав своїх зобовязань по поверненню кредиту приватним нотаріусом було винесено виконавчий напис про стягнення боргу за рахунок предмету іпотеки. 06.05.2014 р. головним державним виконавцем відділу ДВС Тячівського РУ [PERSON] на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса № 759 від 03.05.2011 р. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною першою ст. 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян. Зі змісту ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, яке не було придбане за рахунок кредиту, обовязково повинно надаватися інше житло. Спірний житловий будинок не був придбаний за рахунок кредитних коштів, отриманих позичальником. Таким чином суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. При цьому, суд приймає до уваги правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39 цс15. Тому,

Outcome: dismissed