Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Державне підприємство «Укрінвестбуд» звернулось до суду з позовом до [PERSON] - про стягнення завданої матеріальної шкоди. Позивач при зверненні до суду в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідач, працюючи на посаді головного бухгалтера ДП „Укрінвестбуд", допустила порушення чинного законодавства України, в частині порушення порядку обчислення середньої заробітної плати, що призвело до зайвого нарахування та виплати працівникам підприємства відпускних на суму 10 664, 90 грн., а також, в частині індексації заробітної плати, що призвело до зайвого нарахування та виплати індексації працівникам підприємства в сумі 509, 67 грн., і, як наслідок, до зайвого нарахування єдиного соціального внеску, в сумі 697, 33 грн. Позивач зазначає, що вказані суми, в загальному розмірі 11 362, 23 грн., є збитками підприємства, завданими з вини відповідача, які повинні бути стягнуті із останнього на користь підприємства, а позов подається на виконання вимоги Державної фінансової інспекції в місті Києві, яка проводила перевірку фінансово-господарської діяльності підприємства, та спрямований на усунення порушень, виявлених такою ревізією. В зв'язку із зазначеним позивач з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просив суд: стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 6 448, 38 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог підтримав в повному обсязі, просив суд про задоволення позову. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували в повному обсязі, просили суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність у діях відповідача ознак порушення вимог чинного законодавства України щодо порядку обчислення середньої заробітної та індексації. Понесені відповідачем витрати, пов'язані із розглядом справи, зокрема, - витрати на правову допомогу, що входять до складу судових витрат, просили стягнути із позивача. Також просили залишити за позивачем суму сплаченого ним судового збору за пред'явлення позову майнового характеру. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного. Судом встановлено, що протягом червня-серпня 2014 року ДФІ в м. Києві проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ДП „Укрінвестбуд" за період з 01 листопада 2011 року по 31 травня 2014 року, за результатами якої складено відповідний акт від 04 вересня 2014 року №072-30/3018 (Акт ревізії). В акті ревізії встановлено ряд порушень законодавства ДП „Укрінвестбуд", з метою усунення яких позивачем надіслано лист-вимогу від 08 вересня 2014 року №26-07-14-14/11703 "Щодо усунення порушень виявлених ревізією" (вимога), в якому вимагає від позивача усунути порушення, виявлені ревізією, в тому числі, шляхом пред'явлення цивільних позовів до осіб, діями чи бездіяльністю яких заподіяно матеріальну шкоду позивачу. Серед іншого, ревізією виявлено: порушення особою, яка займала посаду головного бухгалтера ДП «УКРІНВЕСТБУД», п.4, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (суть порушення, на думку ДФІ, з якою погоджується позивач, полягає у тому, що при проведенні розрахунку розміру середньої з/п для нарахування та виплати щорічної відпустки, враховані виплати разового характеру (премії, матеріальна допомога), що призвело до зайвого нарахування та виплати відпускних працівникам, всього на суму 7 794, 86 грн., та, відповідно, ЄСВ, в сумі 2 870, 04 грн., всього - 10 664, 90 грн.), а також порушення особою, яка займала посаду головного бухгалтера ДП «УКРІНВЕСТБУД», вимог ст.2, 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», п.1-1, п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17.07.03 (суть порушення, на думку ДФІ, якої притримується і позивач, полягає у тому, що працівникам, при відпрацьованому неповному робочому місяці, виплачувалась заробітна плата менше, ніж прожитковий мінімум доходів громадян, при цьому індексація нараховувалась та виплачувалась з розрахунку повного прожиткового мінімуму, що призвело до зайвого нарахування і виплати суми індексації працівникам, у розмірі 509, 67 грн., та, відповідно, ЄСВ, в сумі 187, 66 грн., всього 697, 33 грн.). Згідно наказів про прийняття з роботи та звільнення з роботи, посадової інструкції головного бухгалтера від 14.07.10, що знаходяться в матеріалах справи, особою, яка у період, що перевірявся, займала посаду головного бухгалтера ДП „Укрінвестбуд", була відповідач [PERSON] Разом з тим, суд не вбачає у діях відповідача [PERSON], як особи, яка займала посаду головного бухгалтера ДП «УКРІНВЕСТБУД» у період, що перевірявся, порушень п.4, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. При цьому виходить із такого. Згідно п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок), при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, в тому числі, - одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Пунктом 8 Порядку встановлено порядок нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати. Займаючи посаду головного бухгалтера ДП «Укрінвестбуд», відповідач [PERSON], при проведенні розрахунку розміру середньої з/п для нарахування та виплати щорічної відпустки, враховувала такий вид виплат, як матеріальна допомога, яка щорічно надавалась всім, без винятку, працівникам підприємства на оздоровлення, перед їх виходом у відпустку. При цьому, суд виходить із положень чинного законодавства і підзаконних актів про те, що матеріальна допомога, як вид виплат, може носити, як регулярний, так і разовий характер, і, в даному випадку, вона належала до регулярної щорічної виплати всім працівникам підприємства, з метою їх оздоровлення, перед виходом у відпустку. Так, зокрема, згідно п.3 Порядку, до фонду оплати праці при обчисленні середньої заробітної плати включаються, в тому числі, - «інші заохочувальні виплати». Поняття та склад «інших заохочувальних виплат» визначено пп.2.3.3. Інструкції за статистики заробітної плати №5 від 13.01.04, у відповідності до якого такими виплатами є, в тому числі, - «матеріальна допомога, що має систематичних характер, надана всім або більшості працівників (на оздоровлення, у зв'язку з екологічним станом тощо)». Отже, суд вважає, що критеріями для врахування або неврахування матеріальної допомоги при обчисленні середньої заробітної плати є: характер її виплати (регулярний або разовий) та множинність кола працівників, яким надається така допомога. Той факт, що матеріальна допомога на оздоровлення перед виходом працівників у відпустку надавалась позивачем ДП «Укрінвестбуд» регулярно усім працівникам підприємства, дозволяє віднести її до складу «інших заохочувальних виплат» (регулярної матеріальної допомоги), яка враховується при обчисленні середньої заробітної плати, на відміну від разової матеріальної допомоги, яка, при обчисленні середньої з/п, враховуватись не може. Вказаний факт підтверджується також залученими до матеріалів справи Положеннями про організацію заробітної плати працівникам ДП «Укрінвестбуд» від 06.02.12, 15.12.08. Згідно п.1.4. Положення про організацію заробітної плати працівникам ДП «Укрінвестбуд» Державного управління справами від 15.12.08, а також аналогічне Положення від 06.02.12 (Положення), до структури заробітної плати працівників підприємства входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно підпункту 2.3.6. пункту 2.3. Положення, до складу таких інших заохочувальних виплат включається матеріальна допомога, що має систематичний характер, надана працівникам до щорічної відпустки (на оздоровлення, у зв'язку із екологічним станом), в розмірі середньомісячної заробітної плати. Наведене у повному обсязі узгоджується із п.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, у відповідності до якого, до фонду оплати праці при обчисленні середньої заробітної плати включаються, в тому числі, - «інші заохочувальні виплати». Отже, включаючи до розрахунку середньої з/п інші заохочувальні виплати, а саме, - матеріальну допомогу на оздоровлення працівникам підприємства, що надавалася їм роботодавцем перед виходом у відпустку систематично, відповідач [PERSON] діяла правомірно. Відтак, відповідач [PERSON] належним чином виконала свій трудовий обов'язок головного бухгалтера та, у відповідності до положень чинного законодавства України та підзаконних актів, правомірно врахувала вказані регулярні виплати при обчисленні середньої заробітної плати працівникам підприємства. Суд також не вбачає у діях відповідача [PERSON], як особи, яка займала посаду головного бухгалтера ДП «УКРІНВЕСТБУД», порушень вимог ст.2, 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», п.1-1, п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17.07.03. Статтею 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон), п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17.07.03 (далі - Порядок), регламентовано об'єкти індексації доходів населення, до яких належить і заробітна плата, що не викликає сумнівів, ні у позивача, ні у відповідача, ні у Держфінінспекції, яка перевіряла діяльність позивача. Зокрема, і позивач, і ДФІ, як у позові, так і у акті, констатують той факт, що «порушення» мало місце під час індексації заробітної плати. Відтак, не видається зрозумілим, якими конкретними діями відповідача порушено п.2 Закону. Стаття 4 Закону визначає підстави для проведення індексації, однак про безпідставність індексації відповідачем [PERSON] заробітної плати, позивач не заявляє. Посилань на те, у чому полягає порушення відповідачем процесу індексації, встановленого саме п.11 Порядку, ні позов, ні акт не місять. В той же час, у п.4 Порядку, про який не згадується, ні у позові, ні у акті, регламентовано зміст так званого порушення, на який посилається позивач, з ініціативи Держфінінспекції. Так, згідно абзацу 7 п.4 Порядку, у разі коли особа працює неповний робочий час, сума індексації визначається із розрахунку повного робочого часу, а виплачується пропорційно відпрацьованому часу. Однак, необхідно врахувати, що, по-перше, - пункт 4 Порядку було доповнено новим абзацом 7 лише згідно з Постановою КМ № 36 від 29.01.2014, а період, що перевірявся, охоплював період виплат працівникам з 2011-2014 рр., що свідчить про завідому неправильність розрахунків, в цій частині, і позивача, і Держфінінстпекції; по-друге, - посилання позивача на те, що працівникам, при відпрацьованому неповному місяці, виплачувалась заробітна плата менше, ніж прожитковий мінімум доходів громадян, при цьому індексація нараховувалась та виплачувалась з розрахунку повного прожиткового мінімуму, не має правового підґрунтя, оскільки поняття неповного робочого часу не є тотожним поняттю неповного робочого місяця та не охоплюється ним, а, отже, абз.7 п.4 Порядку, в даному випадку, застосуванню не підлягає. Неповний робочий час - це встановлений угодою сторін робочий час в межах нормальної його тривалості (ст.50 КЗпП), протягом якого працівник повинен виконувати свої трудові обов'язки. Робота з неповним робочим часом регламентується ст. 56 КЗпП України. Розрізняють такі норми неповного робочого часу: неповний робочий день (зменшується тривалість робочого дня); неповний робочий тиждень (зберігається нормальна тривалість робочого дня, але зменшується кількість робочих днів у тижні); поєднання неповного робочого дня і неповного робочого тижня. Отже, такої норми неповного робочого часу як «неповний робочий місяць», про який йдеться у позові та акті Держфінінспекції, у зв'язку із неврахуванням якого відповідачем [PERSON] відбулася надлишкова індексація, не встановлено чинним КЗпП. У випадку, про який йдеться у позові, жодному із працівників не було встановлено угодою сторін неповного робочого часу, - ні неповного робочого дня, ні неповного робочого тижня. Натомість «неповний робочий місяць», як його називає позивач, ніким не встановлювався та мав місце у деяких працівників виключно у зв'язку із тим, що у відповідному місяці, при встановлених повному робочому дні та повному робочому тижні, працівник відпрацював фактично меншу кількість робочих днів, у зв'язку із перебуванням у відпустці, на лікарняному тощо. Разом із тим, норма абз.7 п.4 Порядку, при якій для розрахунку індексації береться сума менша, підлягає застосуванню виключно у випадку, коли особа працює неповний робочий час. У зв'язку із цим відповідачем [PERSON] індексація нараховувалась та виплачувалась з розрахунку повного прожиткового мінімуму, в межах якого, згідно ч. 5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 р. № 1282-XII: підлягають індексації грошові доходи населення. Окрім того, згідно п.4.7. колективного договору від 27.03.12, а також аналогічного йому колективного договору від 18.01.98 (далі - Колективний договір), скорочений робочий час (день, тиждень, місяць) запроваджується на ДП «УКРІНВЕСТБУД» з ініціативи адміністрації, як виняток, лише на період тимчасових економічних труднощів. Як заявила у судовому засіданні від 22.09.2015 року представник позивача ДП «Укрінвестбуд», жодному із працівників підприємства у період, що перевірявся, не запроваджувалася така форма робочого часу як неповний робочий день, тиждень, місяць. Той факт, що на умовах неповного робочого часу не працював жоден із працівників, чия заробітна плата виявилась, в окремих місяцях, менше прожиткового мінімуму, було визнано у судовому засіданні всіма учасниками процесу, що, в силу вказівки ч.1 ст.61 ЦПК України, є обставиною звільнення від доказування. Отже, підстав для застосування абзацу 7 п.4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17.07.03, у відповідності до якого, у разі, коли особа працює неповний робочий час, сума індексації визначається із розрахунку повного робочого часу, а виплачується пропорційно відпрацьованому часу, у відповідача [PERSON] не було, особливо з урахуванням того, що пункт 4 Порядку було доповнено новим абзацом 7 лише згідно з Постановою КМ № 36 від 29.01.2014, а період, що перевірявся, охоплював період виплат працівникам з 2011-2014 рр. Що стосується посилань позивача у додаткових письмових поясненнях від 13.07.15 вих.№132, а також в усних поясненнях від 22.09.15, що відповідач частково виконала вимоги Держфінінспекції, що, на думку позивача, свідчить про визнання нею факту неправомірності власних дій, то суд не може розцінювати їх у якості підстави для задоволення позову, виходячи із такого. Пунктами 1, 7 Положення про Державну фінансову інспекцію України, що затверджене Указом Президента України від 23.04.2011 року №499/2011, передбачено, що повноваження щодо здійснення державного фінансового контролю покладено безпосередньо на Державну фінансову інспекцію України та її територіальні органи. Порядок проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 року №550 (надалі - Постанова №550). Відповідно до п. 2 вказаного Порядку, інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об'єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Згідно з п. 7 ст. 10 Закону №2939-XIІ, органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства. Частиною 2 статті 15 Закону №2939-XIІ передбачено, що вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються. З системного аналізу наведених норм слідує, що територіальні органи Державної фінансової інспекції наділені повноваженнями на здійснення державного фінансового контролю, зокрема, шляхом інспектування, лише щодо підконтрольних їм установ. В свою чергу, вимога про усунення порушень, що приймається за наслідками ревізії, стосується фактів порушення законодавства саме підконтрольною установою та містить заходи щодо їх усунення, які належить здійснити такій підконтрольній установі. Як вбачається з матеріалів справи, акт ревізії, на якому позивач грунтує своє доказування, та вимога про усунення порушень, є такими, що прийняті за результатами ревізії підконтрольної установи, якою є ДП «УКРІНВЕСТБУД» та містить заходи усунення порушень законодавства, що, на думку інспекції, допущені останнім. Тому, відповідач [PERSON] не може вважатися особою, якій надано право на оскарження вимоги Державної фінансової інспекції, виданої на підставі акту. Аналогічну позицію відображено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 29.05.14, якою залишено без змін ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.04.14 та постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 05.12.13 у справі №817/3754/13-а. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29.12.92 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (далі за текстом - Постанова), за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових взаємовідносинах. Підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. N 348 ( 348-95-п ), зокрема, - в разі, коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). Згідно п.7 Постанови, працівники, які не є керівниками підприємства (установи, організації) і структурних підрозділів на підприємстві або їх заступниками, за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, викликаними неналежним виконанням ними трудових обов'язків, несуть матеріальну відповідальність за ч.1 ст.132 КЗпП ( 322-08 ), крім випадків, для яких ст.134 КЗпП ( 322-08 ) передбачена повна матеріальна відповідальність. Згідно ч.1 ст.132 КЗпП, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. У зв'язку із тим, що суд дійшов висновку про відсутність у діях відповідача [PERSON] порушення встановленого чинним законодавством України порядку обчислення середньої заробітної та індексації, ч.1 ст.132 КЗпП України не може бути застосована до спірних правовідносин. Окрім наведеного, судом прийнято до уваги повідомлений відповідачем [PERSON] та її представником [PERSON]. на виконання вимог ч.3 ст.131 ЦПК України, той факт, що у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя - Кузьменко В.А.) перебувала адміністративна справа №826/6082/15 за позовом Державної фінансової інспекції в місті Києві, в інтересах держави, до Державного підприємства «УКРІНВЕСТБУД» про стягнення збитків. Ухвалою суду від 15.06.15 [PERSON] було залучено до участі у вказаній справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, за її мотивованим клопотанням, на тій підставі, що рішення суду у даній справі могло вплинути на її права та обов'язки, зокрема, - стати преюдиційним актом у даній справі. Предметом позову було стягнення збитків, завданих ДП «УКРІНВЕСТБУД», в т.ч., - діями [PERSON], які Держфінінспекція вважала також збитками держави. [PERSON] як особа, яка займала посаду головного бухгалтера ДП «УКРІНВЕСТБУД» у період, що перевірявся, заперечувала проти позову, на підставі п.4 ч.3 ст.49 КАС України, в частині: порушення ДП «УКРІНВЕСТБУД» п.4, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, порушення ДП «УКРІНВЕСТБУД» вимог ст.2, 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», п.1-1, п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17.07.03. 14.09.15 Окружний адміністративний суд міста Києва (суддя - Кузьменко В.А.) вирішив адміністративну справу №826/6082/15 за позовом Державної фінансової інспекції в місті Києві, в інтересах держави, до Державного підприємства «УКРІНВЕСТБУД» про стягнення збитків, постановивши у задоволенні позову відмовити повністю. З наведеного чітко вбачається прямий правовий зв'язок між обставинами, які досліджував суд в адміністративній справі, із обставинами, дослідженими судом у даній справі. Однак, обставини, встановлені рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва в адміністративній справі №826/6082/15 від 14.09.15, не можуть бути розцінені судом, у якості обставин звільнення від доказування у даній справі (ч.3 ст.61 ЦПК України), з урахуванням того, що вказане рішення було оскаржено ДФІ в апеляційному порядку, (незважаючи на залишення апеляційної скарги без руху 05.11.15), а, отже, таке рішення не набрало законної сили. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно з ч.1 ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до ч.2 ст.56 ЦПК України, особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі, винесеною, в тому числі, - у протокольній формі. Згідно з ч.2 ст.84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про держаний бюджет України на 2015 рік», у 2015 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня складає 1218 гривень. Відповідно 40% від суми 1218 складає 487, 20 (1218 * 0,4 = 487, 20). Отже, граничним розміром компенсації витрат на правову допомогу є 487 гривень 20 копійок, за кожну годину роботи фахівця у галузі права. Додатковою угодою до договору б/н про надання правової допомоги від 06.05.15 встановлено, що оплата праці адвоката здійснюється клієнтом за погодинною ставкою, у розмірі 350, 00 грн. за одну годину роботи. Правова допомога, надавалася адвокатом [PERSON] [PERSON] станом на 22.09.15, згідно договору про надання правової допомоги від 06.05.15, протягом 12 годин та полягала у: складанні адвокатського запиту від 06.05.15 на ім. ДП «УКРІНВЕСТБУД», в інтересах [PERSON], та направленні до Солом`янського районного суду міста Києва, - 1 година; складанні доповнень до заперечень проти позову ДП «УКРІНВЕСТБУД» до [PERSON] від 06.05.15 у справі № 760/28130/14 - ц на 5 аркушах та направленні до Солом`янського районного суду міста Києва, включаючи правовий аналіз справи № 760/28130/14 на предмет судової перспективи, - 8 годин; складанні та поданні до Солом`янського районного суду міста Києва клопотання про витребування доказів від 27.05.15 - 1 година; ознайомлення з матеріалами справи, виписки, фотокопії із них - 2 години. 350 грн.* 12 год. = 4 200 грн., з яких [PERSON] сплатила на користь [PERSON] 4 125 грн., згідно платіжного доручення від 11.09.15, де 350 грн. - розмір плати за 1 годину роботи адвоката в інтересах клієнта; 12 год. - кількість годин, витрачених адвокатом на надання послуг за договором; 4 200 грн. - сума, яка мала бути сплачена [PERSON] на користь [PERSON]; 4 125 грн. - сума, фактично сплачена [PERSON] на користь [PERSON], згідно платіжного доручення від 11.09.15 Наведена сума не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, встановленого ч.1 ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», згідно якого: 487, 20 грн. * (12 годин) = 6 090, 00 грн., де: 487, 20 грн. - граничний розмір компенсації за одну годину роботи фахівця у галузі права; 12 год. - кількість годин, витрачених адвокатом на надання послуг за договором; 6090, 00 грн. - гранична сума витрат на правову допомогу, яка могла бути компенсована за 12 годин роботи адвоката. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 4 125, 00 грн. витрат на правову допомогу.

Outcome: dismissed