Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

У січні 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів, в обґрунтування якого вказувала на те, що проживала із відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу на протязі травня - вересня 2010 року, а також з серпня 2011 року по липень 2013 року. У даний період, [INFO] від відповідача народила сина - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, в якому батьком її сина вказано відповідача. Також зазначала, що після припинення проживання із відповідачем однією сім'єю, а саме з липня 2013 року, їх син [PERSON] проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. При цьому, відповідач деякий час надавав матеріальну допомогу на утримання сина, однак такі виплати не носили щомісячний характер, а в останні більш як півроку відповідач взагалі ухиляється від надання допомоги на утримання сина, добровільно допомоги не надає, а вона не має можливості самостійно забезпечувати дитину усім необхідним для її повноцінного розвитку. При цьому, вказувала на те, що відповідач працездатний, матеріально забезпечений, успішно займається підприємницькою діяльністю, є директором та власником ТОВ «ВІП Компані», яка займається встановленням стільникового зв'язку для компанії «Київстар» у Чернівецькій області, з чого отримує доход, розмір якого їй невідомий, однак знає що його дохід є таким, який дозволяє йому надавати матеріальну допомогу на утримання дитини й відповідно він зобов'язаний приймати участь в утриманні неповнолітньої дитини. Крім того, відповідач здає в оренду компанії «Київстар» приміщення, розташоване у [ADDRESS] та отримує дохід, який становить близько 55 000 грн. Посилаючись на вказане, просила ураховуючи те, що відповідач офіційно працевлаштований, а також займається підприємницькою діяльністю, стягнути з нього на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У судовому засіданні представник позивача поданий позов підтримав в повному обсязі та просив про його задоволення з підстав, викладених у позовні заяві. Представник відповідача в судовому засіданні, не заперечуючи щодо обов'язку відповідача здійснювати утримання свого сина, позов визнала частково й відповідно вказала на те, що відповідач хоча і є офіційно працевлаштованим, однак ТОВ «ВІП Компані», директором якого він є, господарської діяльності не здійснює й відповідно доходів у вигляді заробітної плати він не отримує, а те, що відповідач також займається підприємницькою діяльністю та отримує доходи не свідчить про те, що його доходи носять регулярний характер, а тому не заперечувала щодо визначення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн. щомісячно. Також вказала на те, що при визначенні розміру аліментів слід врахувати й те, що на утриманні у відповідача перебуває інший малолітній син, який має незадовільний стан здоров'я та на його лікування потрібні великі матеріальні затрати, а також цивільна дружина, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності Судом встановлено та не заперечується сторонами, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу на протязі травня - вересня 2010 року, а також з серпня 2011 року по липень 2013 року. У даний період, [INFO] у сторін народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, в якому батьком дитини вказано відповідача (а.с. 8). Також судом встановлено, що після припинення проживання сторін однією сім'єю, а саме з липня 2013 року, їх син [PERSON] проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні ( а.с. 6). При цьому, як зазначено позивачем, після припинення шлюбних відносин, відповідач деякий час надавав матеріальну допомогу на утримання сина, однак такі виплати не носили щомісячний і регулярний характер, а в останні більш як півроку відповідач взагалі ухиляється від надання допомоги на утримання сина, добровільно допомоги не надає, а вона не має можливості самостійно забезпечувати дитину усім необхідним для її повноцінного розвитку, що не спростовано відповідачем та на спростування вказаного не наданого будь-яких належних та допустимих доказів. Крім того, як встановлено судом, угоди щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання дитини між сторонами не досягнуто. Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 2, 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно положень ст.ст. 183, 184 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Крім того, у п. 17 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" визначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. У разі виїзду одного з батьків на постійне проживання в державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, аліменти стягуються відповідно до вимог частин 5 - 7 ст. 181 СК. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Зважаючи на вказані вимоги закону, аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі визначальним при визначенні способу стягнення аліментів є те чи платник аліментів має постійний, стабільний заробіток (дохід) чи навпаки такий його дохід є нерегулярним, мінливим, частина такого виплачується в натурі, тощо. Відповідно у першому випадку суд вправі стягувати аліменти у частці від сталого, постійного доходу чи у другому, - у твердій грошовій сумі, зважаючи на нерегулярність доходу, його мінливість, тощо. Як встановлено судом, відповідач працює директором ТОВ «ВІП Компані» на посаді директора та займається встановленням стільникового зв'язку на території Чернівецької області, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 4-5). Крім того, як встановлено судом, відповідач [PERSON] зареєстрований у податкових органах як фізична особа-підприємець, та за 2014 рік сума його доходів згідно декларації становить 663 853 грн., однак факт здійснення ним підприємницької діяльності не свідчить про те, що відповідач отримує постійний (сталий) доход. Разом з тим, як убачається із матеріалів справи та позивачем не оспорено відповідач на час ухвалення судового рішення хоча і постійно працевлаштований, працює директором ТОВ «ВІП Компані», проте як встановлено судом та підтверджено наданими відповідачем доказами, а саме довідкою ТОВ «ВІП Компані» від 1 квітня 2015 року та податковою декларацією платника єдиного податку - юридичної особи за 2014 рік, згідно якої відсутні відомості щодо отриманого даним підприємством доходу, дане підприємство не здійснює своєї господарської діяльності й відповідно не здійснює нарахування заробітної праці. При цьому, як убачається зі змісту поданого позову, позивач, ураховуючи вищевказане, а також те, що відповідач є приватним підприємцем, просила визначити аліменти у частці від доходу відповідача щомісячно, посилаючись на те, що отримані доходи відповідача, у тому числі й від підприємницької діяльності є постійними. Таким чином, суд враховуючи вказане, приходить до висновку, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у частці від його доходу відсутні, оскільки як такого постійного стабільного у нього на час розгляду справи доходу немає й відповідно аліменти на користь позивачки на утримання сина підлягають стягненню у твердій грошовій частці. При цьому, вирішуючи питання про визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання сина, суд враховує відповідно до ст. 182 СК України: матеріальне становище платника аліментів, який є працездатною особою, приватним підприємцем, та від здійснення своєї діяльності отримує певні доходи, які носять мінливий характер, а також враховує і матеріальне положення позивача. Також судом враховується й те, що відповідач тяжкими захворюваннями не хворіє, має на утриманні іншу дитину, малолітнього [PERSON], [INFO], який має незадовільний стан здоров'я, хворіє на тяжке захворювання, що підтверджено довідкою з МКУ «Міська дитяча клінічна лікарня «Центр дитячої хірургії», а також те, що на утриманні відповідача, окрім малолітнього сина, також перебуває [PERSON], яка на даний час перебуває у відпустці по догляду дитини та проживає із відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, За таких обставин, суд оцінивши докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а також ураховуючи характер спірних правовідносин сторін та норми матеріального права, які їх регулюють, приходить до висновку, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача слід визначити у твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн. щомісячно і до досягнення ними повноліття, й відповідно такий розмір аліментів забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання ними надійного стабільного матеріального утримання з боку батька, оскільки під час розгляду справи встановлено, що відповідач може надавати допомогу у визначеному розмір та зазначений розмір відповідає рівню життя малолітніх дітей. Крім того, згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Тому враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що аліменти на утримання [PERSON] підлягають стягненню саме з 28 січня 2015 року. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати по справі в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial