Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 13.01.2010 р, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON].(позикодавець) зобов'язалася передати [PERSON]. (позичальник) кошти в сумі 2110000 грн, а позичальник -прийняти ці гроші та повернути у встановлений договором строк, тобто до 14.04.2011 року. 13.01.2010 року між [PERSON] та ТОВ "Бім-буд" було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язувався відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань [PERSON], що виникли з договору позики від 13.01.2010 року, який був укладений між кредитором та боржником. Пунктом 7.1 вказаного договору зазначено, що він набуває чинності з моменту його підписання і діє до моменту припинення дії основного договору позики, окрім випадків визначених в ст. 559 ЦК України та п. 4.2 договору. Оскільки вимоги до поручителя після дати остаточного виконання основного договору позики, тобто після 14.04.2011 року не пред'являлися, вважає договір поруки є таким, що припинений. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав із підстав зазначених у вимогах. Представник відповідача в задоволенні позовних вимог просив відмовити за безпідставністю. Третя особа в судове засідання також не з'явилась, належним чином завчасно повідомлена про день, час та місце розгляду справи, доказів причин поважності неявки в судове засідання не надала. Суд, заслухавши позиції сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді справи в судовому процесі, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.\- Порука є одним із видів забезпечення виконання зобов'язань, що передбачено статтею 546 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Так, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. Судом встановлено, що 13.01.2010 р, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON].(позикодавець) зобов'язалася передати [PERSON]. (позичальник) кошти в сумі 2110000 грн, а позичальник -прийняти ці гроші та повернути у встановлений договором строк. Пунктом 2 даного договору сторони погодили що термін повернення позики - 14.04.2011року /а.с.19/. 13.01.2010 року між [PERSON] та ТОВ "Бім-буд" було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язувався відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань [PERSON], що виникли з договору позики від 13.01.2010 року, який був укладений між кредитором та боржником. Пунктом 7.1 вказаного договору зазначено, що він набуває чинності з моменту його підписання і діє до моменту припинення дії основного договору позики, окрім випадків визначених в ст. 559 ЦК України та п. 4.2 договору. ТОВ "Бім-буд" (поручитель) первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму позики до 14.04.2011 року. Пунктом 7.1 Договору зазначено, що Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє д моменту припинення дії Основного Договору, окрім випадків визначених в ст.559 ЦК України та п.4.2 Договору. Відповідно до змісту позовної заява від 23.06.2011 року за позовом [PERSON] до відповідачів [PERSON] та ТОВ "Бім-буд" вбачається, що позивач, як сторона по договору позики, просить стягнути в солідарному порядку з відповідачів, зокрема і з поручителя ТОВ "Бім-буд" суму позики в розмірі 2231139, 20 грн. ( з урахуванням пені, 3% річних та інфляції) за порушення останніми зобов'язань, які виникли на підставі договору позики від 13.01.2010 року./а.с.21-24/, що розцінюється судом, як звернення кредитора протягом строку дії договору поруки з позовом до поручителя, відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі 6-53 цс14. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що ні позивач, ні його представник не надали належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, А достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, докази не переконливими, а відтак в задоволенні позовних вимог відмовляє за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed