Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.01.2012 року по 20.03.2014 року, від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина постійно проживає з позивачкою, вона повністю займається її доглядом та вихованням, а також утриманням. Відповідач тривалий час не приймає участі в утриманні, вихованні дитини, не приділяє їй уваги, не цікавиться її життям. Батьки позивачки проживають у м. Донецьку, вона має бажання та можливість відвідувати батьків, але при цьому не може цього робити через те, що відповідач не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон, чим обмежує права дитини. Також позивачка має можливість та бажання виїздити з дитиною за кордон на відпочинок, але також не може це робити через відсутність відповідного дозволу. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON] за межі України та на тимчасово окуповану територію України без згоди та супроводу її батька [PERSON] на строк один рік. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з?явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, суд вважає можливим розглядати справу у його відсутність, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 28.01.2012 року по 30.02.2014 року. Від шлюбу сторони по справі мають неповнолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . Батьками неповнолітньої [PERSON] зазначені: матір`ю - [PERSON] , батьком - [PERSON] . Як встановлено судом, сторони після розірвання шлюбу разом не проживають, при цьому після розірвання шлюбу неповнолітня дитина [PERSON] постійно проживає разом із матір"ю. Відповідач тривалий час дитиною не цікавиться, матеріальну та іншу допомогу дитині не надає, що свідчить про те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Між сторонами на даний час склалися дуже складні стосунки, у зв`зку з чим відповідач категорично заперечує проти надання дозволу на виїзд дитини за кордон, при цьому не пояснюючи жодних причин такої відмови. Як зазначила у судовому засіданні позивачка, вона має близьких родичів у м. Донецьку, має бажання та можливість відвідувати їх, але не може цього робити через відсутність дозволу на виїзд дитини за кордон. Крім того, пояснила, що має бажання вивозити дочку на відпочинок за кордон, але також не може цього зробити. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 покладає на держави зобов"язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому , що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце , зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання . Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків , адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини , а також зміну звичайного соціального , культурного , мовного середовища дитини , що впливає на її подальше життя , розвиток і виховання. Відповідно до п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, у тому числі на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У статті 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Позивачка [PERSON] , звертаючись до суду із вимогами до відповідача, просить надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітній дитині без згоди та супроводу їх батька. Суд вбачає, що наведені вище норми права не містять такого положення, що на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України дитині, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, дозволяється разовий виїзд дитини, і для кожної наступної короткострокової поїздки необхідно отримання нового рішення, у разі, якщо батько (мати) відмовиться від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язків відносно своїх дітей, зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, дитиною не цікавиться, встановити його місцезнаходження на даний час неможливо, у судовому засіданні не надано жодного доказу, що виїзд за кордон дитини пов`язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір`ю, а тому суд вважає, що внаслідок ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини жодним чином не порушується і не обмежується. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підстави для задоволення позовів, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved