Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до Зарічного районного суду м. Суми із зазначеним позовом до ТОВ "Гранфінресурс" та в обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що через термінову потребу в грошах вона звернувся до відповідача, де її запевнили в можливості отримання позики на суму 60000 грн. за умови попередньої сплати внеску в розмірі 2100 грн. Після сплати внеску на рахунок відповідача, 14.04. 2014 року, між нею та ТОВ «Гранфінресурс» було укладено договір №228301, їй повідомили, що протягом декількох днів вона отримає обіцяну суму коштів і попередили про графік сплати обов'язкових платежів кожного місяця. Оскільки в зазначений строк позивач коштів не отримала, просить визнати недійсним договір № 228301 від 14.04.2014 року та стягнути матеріальні збитки в подвійному розмірі в сумі 4200 грн., моральну шкоду в сумі 1000 грн. Позивач в письмовій заяві позов підтримала, просить справу слухати без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. В зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ст. 197 ч. 2 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 14 квітня 2014 року між позивачем та ТОВ «Гранфінресурс» було укладено договір № 228301 з додатками № 1 та № 2 до нього (а.с. 6-8), предметом якого є надання особі, що уклала Договір, послуги по адмініструванню системи придбання товару у групах на умовах діяльності програми «Альянс-Україна», яка базується на створенні груп учасників, метою яких є придбання бажаних товарів з розстроченням платежу. Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що на виконання умов договору № 228301 позивачем на рахунок відповідача було сплачено: одноразовий комісійний внесок в сумі 2100 гривень, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи (а.с. 9), а ТОВ "Гранфінресурс" не було надано позивачу позику в сумі 60000 грн., яка передбачена укладеним договором. Відповідно до термінів, викладених в Додатку № 2 Договору, програма "Альянс Україна" базується на створенні груп Учасників, метою яких є придбання бажаних товарів з розстроченням платежу на досить тривалий час, у порядку та на умовах, передбачених Договором та додатками до нього. Згідно ст. 4 умов програми "Альянс Україна" Додатку № 2 до договору № 228301, передбачений порядок проведення заходу по розподілу грошового фонду та порядок проведення заходу згідно заяви. За їх змістом вбачається, що рішення про передачу позивачу товару залежить лише від волі відповідача, який сам на власний розсуд приймає таке рішення. Процедура прийняття рішення про передачу товару є непрозорою, а інформація щодо результатів проведених конкурсів та осіб, які отримали право на товар є конфіденційною і не може бути перевірена позивачем. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що діяльність ТОВ "Гранфінресурс" та програма "Альянс-Україна" формується виключно на коштах учасників програми, без залучення коштів відповідача. Оплата товару здійснюється за кошти, внесені учасниками програми, в подальшому учасник, який отримав товар, сплачує внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам програми, тобто один учасник програми за свої власні кошти, без інвестування коштів відповідача оплачує товар іншому учаснику програми. При цьому, позивач сплачував відповідачу не за одержання товару чи послуги, а фактично за можливість одержання права на отримання позики, яке надавалось не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми, право отримати товар позивачем залежить від розміру фонду і внесення коштів іншими учасниками програми. Відповідно до ч.ч. 1, 2, ст. 203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності є недійсними. Згідно з п. 1.1 вищевказаного договору, адміністратор, за згодою учасника, зобов'язується вчинити від імені та за рахунок учасника певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, або відповідної суми у позику, в тому числі: сформувати реєстр учасників, організовувати та здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму у позику. Відповідно до п.п. 2.1.1, 2.1.2 договору, учасник в день підписання договору сплачує одноразовий комісійний внесок та адміністративний платіж, який сплачується не пізніше 15 календарних днів з моменту отримання дозволу; своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачує загальний платіж, який включає чистий внесок, за рахунок якого адміністратор здійснює оплату вартості товару чи надає відповідні суми у позику, та адміністративні витрати, що є платою за послуги адміністратора з організації діяльності програми. Відповідно до ст. 4 договору, його укладено у двох примірниках, по одному для кожної із сторін. Цей договір не є поворотною фінансовою допомогою. Усі додатки до нього є його невід'ємною частиною. Підписання угоди є свідченням того, що сторони повністю розуміють її значення та умови, правові наслідки, що вона не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, і що договірні умови є обов'язковими для виконання. Згідно з п. 1.3 ст. 1 додатку № 2 до договору, його предметом є послуги з формування реєстру учасників програми, метою яких є придбання відповідної грошової суми. Після вчасної сплати чергового загального платежу учасник набуває право брати участь у найближчому заході, коли фонд реєстру є достатнім (п. 4.1 ст. 4 додатку № 2). Адміністратор гарантує учаснику надати обумовлену грошову суму за умови виконання останнім всіх умов договору і додатків до нього (ст. 12 додатку № 2). Учасник підтверджує, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника адміністратора, уважно прочитав та зрозумів умови додатку № 2 та правові наслідки, що засвідчує своїм підписом (ст. 15 додатку № 2). Із умов договору вбачається, що позивач сплачував зазначені кошти не за сам товар, тобто гроші, які він бажав отримати, а за дозвіл отримати позику. Передбачувана позика сплачується із коштів учасників групи і ні договір, ні умови програми "Альянс Україна" не передбачають залучення власних коштів ТОВ. З наведеного слідує, що предметом оспорюваної угоди є надання учаснику програми «Альянс Україна» адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою отримання заявленої до надання грошової суми. Оплатні послуги адміністратора при виконанні споживачем всіх умов договору забезпечують не можливість, а реальне отримання останнім грошової суми за рахунок фонду реєстру, який формується з чистих внесків його та інших учасників, з наступним повним погашенням цієї суми своїми внесками. До того ж при невиконанні цього обов'язку, настає відповідальність, передбачена ст. 9 додатку № 2. Таким чином, позивач за оспорюваним договором виявив бажання отримати кошти, добровільно скориставшись наданими йому послугами, і у кінцевому результаті не за рахунок залучення інших споживачів. За наявності наведених вище доказів та обставин, суд робить висновок про нікчемність укладеного між сторонами договору у зв'язку з тим, що діяльність відповідача носить ознаки пірамідальної схеми, яка є забороненою та тим, що вона вводить споживача в оману, а права на надання фінансових послуг у відповідача немає. П. 3 ч.1 ст. 9 Закону «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» унормовано, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема, із надання фінансових послуг. Згідно з п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою установою слід розуміти юридичну особу, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги ( операції ), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Такими фінансовими послугами, як зазначено у п.п. 2, 6, 11 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону, вважаються довірче управління фінансовими активами, надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Водночас п. 4 ч. 1 ст. 34 даного Закону передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліценції (ч. 2 ст. 34 вказаного Закону). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що для укладення договору з позивачем відповідач повинен був отримати у встановленому законом порядку відповідну ліцензію. Тому вчинення ним цього правочину без відповідного дозволу (ліцензії) в силу ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215, ст. 227 ЦК України, є підставою для визнання договору недійсним (визнання договору недійсним тягне за собою недійсність і додатків до нього, що не потребує самостійного визнання і їх недійсними). Виходячи з правових наслідків недійсності правочину, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2100, 00 грн. на повернення внесених ним за договором платежів. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, визнанню недійсним укладеного договору, та з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені кошти, отримані відповідачем за недійсним договором. Що стосується позовних вимог в частині відшкодуванні моральної шкоди, то суд вважає, що дані вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Пунктом п'ятим частини першої статті 4 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що моральна шкода відшкодовується лише у випадку, коли вона заподіяна внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що моральна шкода спричинена йому саме у зв'язку із недоліками (дефектом) продукції Договором, укладеним між сторонами, відшкодування моральної шкоди не передбачено. Тому, в частині стягнення моральної шкоди позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial