Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Українська залізниця" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, належного звільнення та відшкодування моральної шкоди. Збільшивши позовні вимоги просить суд поновити позивача на роботі на посаді строжа станції Красне Скнилівської дільниці у Виборчому підрозділі «Львівська механізована листанція навантажувально-розвантажувальних робіт» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця»; Здійснити розрахунок та стягнути з Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Українська залізниця" на користь позивача заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2019 року по день винесення рішення, з яких нарахувати та сплатити податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; Зобов`язати Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Українська залізниця" до трудової книжки серії № [NUMBER] від 23.12.1997 року про звільнення з роботи згідно п.1 ст.40 КЗпПУ у день винесення рішення у чіткій відповідності із вимогами законодавства; Стягнути з Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Українська залізниця" на користь позивача розмір вихідної допомоги у розмірі не менше середньомісячного заробітку, з яких нарахувати та сплатити податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; Здійснити розрахунок та стягнути з Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Українська залізниця" на користь позивача індекс інфляції та 3% річних від суми заборгованості; Стягнути з Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Українська залізниця" на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000,00 ( сто тисяч грн. 00 коп.). Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді строжа станції Красне Скнилівської дільниці у Виборчому підрозділі «Львівська механізована листанція навантажувально-розвантажувальних робіт» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» та стягнення суми боргу, просить допустити до негайного виконання. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що на підставі наказу №113/ос від 13.07.2015 року його було прийнято на роботу у Відокремлений підрозділ «Львівська механізована дистанція навантажувально- розвантажувальних робіт» державного територіально - галузевого об`єднання «Львівська залізниця» на посаду вантажника станції Красне Скнилівської дільницію. 01.12.2015 року Відокремлений підрозділ «Львівська механізована дистанція навантажувально- розвантажувальних робіт» державного територіально - галузевого об`єднання «Львівська залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у Виборчий підрозділ « Львівська механізована дистанція навантажувально- розвантажувальних робіт» регіональної філії « Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця ». Після тривалого тяжкого лікування онкологічного захворювання та встановлення йому інвалідності, на підставі наказу №65/ос від 30.08.2016 року його було переведено 31.08.2016 року на посаду строжа станції Красне Скнилівської дільниці. Відповідно до попередження МЧ-18 від 17.09.2019 року, яке він отримав 18.09.2019 року його було повідомлено, що він буде звільнений з роботи 06.12.2019 року згідно п.1 ст.40 КЗпПУ. Після того, як він написав заяву на звільнення та порожніх бланках формату А4, помічник начальника з кадрових питань [PERSON] , 29.11.2019 року видала йому оригінал трудової книжки серії № [NUMBER] від 23.12.1997 року, де під записом № 11 було зазначено, що він звільнений з роботи 30.11.2019 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по інвалідності ст. 38 КЗпПУ згідно наказу №103/ос від 29.11.2019 року. Після цього відповідач 05.12.2019 року здійнив оплату в сумі 10 743,96 грн. (десіть тисяч сімсот сорок три грн. 96 коп.). Позивач вважає, що звільнений він незаконно, а підстави звільнення є надуманими та не відповідають дійсності. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач посилаючись на порушення його трудових та конституційних прав, просить задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. 17 лютого 2020 року ухвалою Буського районного суду Львівської області відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не прибув, належно та вчасно був повідомлений про день, час, місце розгляду справи. До матеріалів справи додав заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю відповідно до заяви про збільшення позовних від 21 січня 2020 року, просить позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не прибув, надіслав відзив на позовну заяву в якому заперечили проти позову, вважають його необгрунтованим та безпідставним. Відзив обгрунтовують тим, що згідно п.2.1 наказу №557/Од від 05.09.2019 « Про забезпечення рентабельного функціонування Львівської механізованої дистації навантажувально - розвантажувальних робіт» з 06.12.2019 р. припинено функціонування вантажних пунктів, зокрема станції Красне та згідно наказу №396 від 06.09.2019 р. «Про виконання вимог наказу від 05.09.2019 р. № 557/од з 06.12.2019 р. вивільненню підлягали ряд посад по дистанції, зокрема і посада сторожа станції Красне. 17.09.2019 Позивачу було вручено попередження про вивільнення з посади сторожа , яку він займав, згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно довідки МСЕК серії 12 ААБ №325010 від 15.08.2019 Позивач є інвалідом 3-ї групи ( вперше інвалідність працівника встановлено 04.08.2016 2-ї групи). Враховуючи освітньо- кваліфікаційний рівень та стан здоров`я Позивача відповідної вакантної посади на день звільнення не було. Відтак, йому було запропоновано звільнитись з роботи у зв`язку із виходом на пенсію по інвалідності і 29.11.2019 року позивачем була написана власноруч дана заява та з 30.11.2019 р. його було звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по інвалідності згідно ст. 38 КЗпП України, ознайомлено з наказом та видано трудову книжку. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з наказом № 113/ос від 13.07.2015 року [PERSON] прийнятий на посаду сторожа станції Красне Скнилівської дільниці у Виборчому підрозділі «Львівська механізована листанція навантажувально-розвантажувальних робіт» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця». 01.12.2015 року Відокремлений підрозділ «Львівська механізована дистанція навантажувально- розвантажувальних робіт» державного територіально - галузевого об`єднання «Львівська залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у Виборчий підрозділ « Львівська механізована дистанція навантажувально- розвантажувальних робіт» регіональної філії « Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця ». 18.09.2019 р. позивач отримав попередження про те, що посаду строжа станції Красне Скнилівської дільниці, яку він обіймав, підлягає вивільненню з 06.12.2019 р. та він буде звільнений згідно п. 1 ст.40 КЗпП України. Наказом № 103/ос від 29.11.2019 року звільнений з займаної посади у зв`язку із виходом на пенсію по інвалідності ( довідка МСЕК серія 12ААБ №325010 (встановлена третя група інвалідності безтерміново за ст. 38 КЗпП України). Судом встановлено, що позивача звільнено з посади у зв`язку із виходом на пенсію по інвалідності, що підтверджуються матеріалами справи. До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак як вбачається з матеріалів справи в день звільнення позивача не було письмово повідомлено про нараховані суми при звільненні та не здійснено виплату належних сум. Судом встановлено, що згідно постанови Залізничного суду м.Львова від 20 березня 2020 року начальника відокремленого структурного підрозділу «Львівська механіхована дистанція навантажувально- розвантажувальних робіт» Регіональної філії «Львівська залізниця» [PERSON] було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч.1 ст. 41 Кодексу про адміністративні правопорушення. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. На підставі викладеного, а саме правового аналізу та матеріалів справи, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось без дотриманням вимог трудового законодавства, а саме положень ст. 49-2 КЗпП України, а тому наказ №103/ос від 29.11.2019 року про звільнення позивача з займаної посади за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по інвалідності ст.38 КЗпП України є незаконним та підлягає скасуванню. За приписами ст. 235 КЗпП Українив разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення ст. 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається судом одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Середній заробіток, згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100. Враховуючи вище наведене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, підлягають задоволенню. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,- задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, аналізуючи наведене роз`яснення, можна зробити висновок, що справляння і сплата податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Вирішуючи вимогу позивача стосовно заподіяної моральної шкоди в розмірі 100 000 грн, суд виходить з наступного. За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач незаконно звільнений з роботи та втратив єдине джерело свого доходу, зазнанав моральних страждань та душевних переживань. При цьому суд враховує, що порушення трудових прав позивача, невиплата належних йому сум в строки, передбачені законодавством, призвели до моральних страждань останнього, втрати нормальних життєвих звязків. Несвоєчасна виплата грошових сум вимагала від позивача значних додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення порушених відповідачем трудових прав, вимоги розумності та справедливості . Згідно п. 33Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно дост. 237-1 КЗпПза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до положень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Просудову практикув справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи зазначене, суд вважає, що відповідач у відповідності до ст. 237 КЗпП України повинен відшкодувати моральну шкоду виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, оцінює моральну шкоду в розмірі 1000 000,00 грн, оскілька така є необіхідною та достатньою моральною компенсацією. Як свідчить заява позивача про звільнення, яку було написано на звільнення за ст.38КЗпП за власним бажанням з 29.11.2019 року та звільнення його за ст. 38 КЗпП України з 30.11.2019 року суперечить нормам трудового законодавства, то порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобовязання відповідача внести зміни до дати та формулювання причини звільнення, зазначивши, що його звільнення здійснено на підставі п. 1 ст.40 КЗпП з 29.11.2019 року, згідно його заяви про звільнення. Оцінюючи в сукупності письмові докази, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачем подано позов майнового та немайнового характеру, у зв`язку з задоволенням позову, враховуючи, звільнення позивача від сплати судового збору, на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід Держави належить до стягнення судовий збір за шість позовних вимог у розмірі 5044,80 грн. У відповідності до вимог ч.1 п.2, п.4 ст.430 ЦПК України у даній справі рішення підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved