Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернулась до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, мотивуючи вимоги тим, що 18.11.2006 року вона уклала шлюб з [PERSON] , вони стали проживати в м. Києві у квартирі її мами. Від спільного шлюбу в них є дитина [PERSON] , 2013 року народження. В 2008 році вони взяли кредит на ім`я відповідача у ТОВ «ПростоФінанс» в сумі 20 000,00 грн. і за ці кошти купили 03.06.2008 року у ТОВ «Український автомобільний холдінг» новий автомобіль ВАЗ 11184 (кузов № [NUMBER] ), д.р.н. [NUMBER] . В 2013 році кредит повністю був повернутий. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.07.218 року шлюб між ними був розірваний. Відповідач переїхав жити в будинок своїх батьків в с. Пришивальню Фастівського району, вказаний автомобіль забрав собі. В квітні 2019 року позивач дізналася, що їхній спільний автомобіль відповідач 20.10.2018 року продав своєму батьку [PERSON] , зі слів відповідача вказаний автомобіль був проданий за 90 000,00 грн. Позивач зазначила, що вищезазначений автомобіль є об`єктом їхньої з відповідачем [PERSON] спільної сумісної власності, а оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється поділити майно, вона змушена звернутися до суду з даним позовом. На підставі викладеного, позивач просила визнати автомобіль ВАЗ 11184 д.н.з. [NUMBER] (кузов № [NUMBER] ) їхньою спільною сумісною власністю, поділити порівну їхні спільні сумісні кошти від продажу вищевказаного автомобіля в сумі 90 000,00 гривень та стягнути їх з відповідача на її користь в сумі 45 000,00 гривень компенсації за Ѕ частину автомобіля, а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. 23 липня 2019 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03 вересня 2019 року клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів задоволено, закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, не заперечували що вказаний автомобіль був придбаний в період шлюбу та згодні сплатити половину вартості автомобіля, а саме 10 000 гривень. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18 листопада 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблений відповідний актовий запис №511 /а.с.5/. Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 03 липня 2018 року /а.с.16-19/. Як вбачається з Листа отриманого з Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві за № 31/26-14249 від 26.09.2019 року, що був укладений у ТСЦ №8041 при продажі транспортного засобу ВАЗ [NUMBER] , кузов [NUMBER] , н.з. [NUMBER] , належав громадянину [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що спірний автомобіль був придбаний в шлюбі та за спільні кошти, проте був зареєстрований на відповідача. В квітні 2019 року позивач дізналася, що їхній спільний автомобіль відповідач 20.10.2018 року продав своєму батьку [PERSON] , зі слів відповідача вказаний автомобіль був проданий за 90 000,00 гривень. У добровільному порядку відповідач не погоджується поділити спірний автомобіль, тому позивач просить визнати вищевказаний автомобіль спільною сумісною власністю бувшого подружжя та стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля, що становить 45 000,00 гривень. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однак, ч.1 ст.358 ЦК України зазнає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної сумісної власності на транспортний засіб, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуватись спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Отже, перереєстрація права власності на спірний автомобіль без згоди дружини відповідача на ім`я батька відповідача є неправомірною та порушує законні права та інтереси позивача. Доказів, які б спростовували дані обставини, стороною відповідача суду надано не було. Тому, враховуючи, норми матеріального права, обставини встановлені у судовому засіданні, суд, приходить до висновку що позовна вимога щодо визнання автомобіля ВАЗ 11184 д.н.з. [NUMBER] (кузов № [NUMBER] ) спільною сумісною власністю бувшого подружжя [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованою, оскільки автомобіль придбаний за час шлюбу, що фактично і не заперечувалось відповідачем, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При здійсненні поділу в судовому порядку, суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Щодо позовної вимоги позивача про поділ порівну спільних сумісних коштів від продажу вищевказаного автомобіля на її користь в розмірі 45 000,00 гривень як компенсації за Ѕ частину автомобіля, то суд звертає увагу на наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно договору купівлі-продажу №8041/2018/1155136 від 20.10.2018 року /а.с.33/, [PERSON] продав автомобіль ВАЗ 111840, кузов [NUMBER] , н.з. [NUMBER] своєму батьку - [PERSON] за 20000 гривень. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст.69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (ч.ч.1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Згідно ст. 372 ч. З ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Оскільки майно, яке є предметом поділу, продане, та надати у добровільному порядку компенсацію за частку у спільному майні відповідач відмовляється в розмірі, що визначений позивачем, суд вважає правомірними вимоги позивача щодо стягнення з відповідача грошової компенсації вартості його частки. Але, при цьому, суд звертає увагу, що відповідно до п.п.22, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза. Отже, як позивач так і відповідач мають право власності на транспортний засіб у рівних частках, розмір яких становить 1/2 від вартості спірного майна кожного із подружжя, то поділ майна здійснюється з розрахунку саме таких часток позивача та відповідача. При цьому, стороною позивача так і не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вартості спірного автомобіля, клопотання про призначення експертизи з метою встановлення дійсної ринкової вартості було заявлено з порушенням встановлених процесуальним законом строків, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити розмір вартості компенсації 1/2 частки у спільному майні, а саме автомобіля ВАЗ 11184 д.н.з. [NUMBER] , а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача саме 45 000 гривень. За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З огляду на встановлені під час судового розгляду обставини та оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог в частині стягнення з відповідача саме 45 000,00 гривень на її користь, оскільки не надано доказів того, що спірний автомобіль ВАЗ 11184 д.н.з. [NUMBER] (кузов № [NUMBER] ) був проданий батькові відповідача [PERSON] саме за 90 000,00 гривень, оскільки, не надано доказу дійсної вартості автомобіля -висновку експертизи, тому позовні вимоги в цій частині є недоведеними та не підлягають до задоволення. Враховуючи наведене,

Outcome: partial