Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

У вересні 2016 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та просило суд: звернути стягнення на підставі Договору іпотеки № PCL-001/057/2007 від 09 липня 2007 року на заставне майно - двокімнатну квартиру загальною площею 45.70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності відповідачам на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факт Україна» шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Кошти отримані від реалізації заставного майна направити на погашення заборгованості в сумі 1 681 748,07 грн. перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за Кредитним договором № МL-001/057/2007 від 09 липня 2007 року, а також стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір. Позов обґрунтований тим, що 09.07.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна»та [PERSON] було укладено кредитний договір №МL-001/057/2007, та складається із двох частин, які нероздільно пов'язані між собою, згідно з п. 1. частини № 1 Кредитного договору. За умовами договору позивач надав [PERSON] кредит в сумі 88812 доларів США 50 центів, зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5,99 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В свою чергу позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені Кредитним договором (зокрема, в п. 1.1 частини № 2 Кредитного договору), а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов'язання, визначені кредитним договором. Позивач посилався на те, що з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 09 липня 2007 року між банком та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки № РСL-001/057/2007. Зазначено, що за умовами договору іпотеки, а саме: п. 1.1 для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов'язань, іпотекодавці надають іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 45.70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За умовами договору іпотеки, а саме: п. 2.1. іпотека за договором іпотеки забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії. Позивач посилався на те, що згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 28 травня 2010 року та у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-001/057/2007 від 09 липня 2007 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] Згідно з умовами договору про відступлення права вимоги від 07 червня 2010 року та у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за Договором іпотеки № РСL-001/057/2007 від 09 липня 2007 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачами. Зазначено, що заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 січня 2012 року по справі № 2-805/12, стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №МL-001/057/2007 від 09.07.2007 року в сумі 77721,34 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 619648,92 грн. та заборгованість по пені в сумі 1062099,15 грн. Позивач посилався на те, що станом на дату звернення до суду з даним позовом відповідачем не було погашено зазначену заборгованість в самостійному порядку навіть частково, в примусовому порядку виконавчою службою жодних стягнень також не здійснювалось. Вказав, що відповідно до розрахунку заборгованості станом на 19 серпня 2016 року у позичальника за кредитним договором №МL-001/057/2007 від 09 липня 2007 року існує заборгованість перед банком в сумі 1 681 748, 07 грн., що складається з: залишку заборгованості за кредитом у сумі 577 162,64 грн.; суми несплачених відсотків за користування кредитом 42 486, 28 грн.; пені за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 1 062 099,15 грн. Позивач вказав, що згідно ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» направлено письмові вимоги про усунення порушення за договором іпотеки, згідно якої відповідачам було надано 30 днів для добровільного усунення порушень, однак, на момент звернення до суду з даним позовом, відповідачами вказану вимогу не виконано. У зв'язку з наведеним позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив задовольнити його. Ухвалою судді від 11 жовтня 2016 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні 28.02.2017 від [PERSON] до суду надійшли клопотання про витребування доказів та заява про застосування строків позовної давності. У судовому засіданні 28.02.2017 задоволено клопотання [PERSON] про витребування доказів. Витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» розрахунок заборгованості за кредитним договором від 09.07.2007 №ML-001/057/2007 за кожною окремою позицією, а саме: за тілом кредиту, за відсотками та за неустойкою. У судовому засіданні 30.05.2017 представником позивача надано заперечення на клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, в яких представник позивача з посиланням на ст. 599 ЦК України та правову позицію ВСУ у справі №6-243цс14 від 04.02.2015, вказав, що заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23.01.2012 у справі №2-805/12 встановлено, що відповідачем не виконано зобов'язання щодо повернення кредитних коштів у зв'язку з чим заборгованість останнього становить 77721,34 дол. США, що еквівалентно 619648,92 грн. Враховуючи встановлену заборгованість відповідача перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», на думку сторони позивача, очевидним є те, що останній має право задовольнити свої вимоги в порядку ст. 33 «Про іпотеку» шляхом судового чи позасудового звернення стягнення на заставне майно. На адресу суду 12.10.2017 надійшли пояснення від відповідача [PERSON], в яких останній заперечує проти доводів позивача. Вказав, що позиція позивача є хибною, оскільки, відповідач не заперечує проти наявності вищезазначеного рішення суду, а наполягає на застосуванні строків позовної давності (тобто, на тій обставині, що даний позов про звернення стягнення пред'явлено до суду із пропуском строків позовної давності). Пояснив, що позивачем було направлено 30.01.2010 на адресу позичальника вимогу № 22-2/344873 від 28.01.2010 в порядку п. 1.9. кредитного договору, яка підлягала виконанню протягом 30 календарних днів з дати її одержання. Вимога № 22-2/344873 від 28.01.2010 була направлена 30.01.2010 та як наслідок отримана адресатом 04.02.2010. В період 30 календарних днів з дня отримання позичальник не виконав свої кредитні зобов'язання, щодо сплати всієї суми достроково в рахунок погашення кредиту, а відтак 05.03.2010, у кредитора виникло право на подання позову до суду про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором, тобто, строк позовної давності почав обчислюватись з 05.03.2010, однак, позивач звернувся до суду з позовом 08.09.2016, із пропуском 3-річного строку позовної давності. Також у своїх поясненнях відповідач посилається на те, що пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності, що знаходить своє відображення у висновках ВСУ, викладених у постановах №6-53цс14 від 17.09.2014 та №6-125цс14 від 17.09.2014. Щодо посилання позивача на постанову ВСУ від 04.02.2015, відповідач стверджує, що вказаною постановою розглядалось правове питання лише про припинення кредитного зобов'язання шляхом його повного виконання (як на одну із правових підстав припинення зобов'язання). Жодного правового застосування або трактування обчислення строків позовної давності в даній постанові не вбачається. Крім того, [PERSON] наголошує на тому, що позивачем, було додано до позовної заяви, досудові вимоги, які останнім було направлено 07.09.2016 на адресу всіх відповідачів, в яких кредитор вимагав дострокового виконання кредитних зобов'язань в порядку п. 1.9. кредитного договору (заново). Так, відповідач вказав, що договорами іпотеки та кредитним, було встановлено саме 09.07.2015 як дату повернення кредиту. Відповідно вимоги від 07.09.2016 не мають під собою жодного правового підґрунтя, крім того, такі вимоги не можуть вважатись вимогами в розумінні ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», оскільки, останні не відповідають таким вимогам. Таким чином, відповідач просить застосувати строк позовної давності. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про розгляд справи належними чином. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 09.07.2007 між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна»та [PERSON] було укладено кредитний договір №МL-001/057/2007, що складається із двох частин, які нероздільно пов'язані між собою, згідно з п. 1. частини № 1 Кредитного договору. За умовами договору банк надав [PERSON] кредит в сумі 88812 доларів США 50 центів, зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5,99 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. Встановлено, що 09 липня 2007 року між банком та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки № РСL-001/057/2007, за умовами якого, а саме: п. 1.1 для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов'язань, іпотекодавці надають іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 45.70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За умовами договору іпотеки, а саме: п. 2.1. іпотека за договором іпотеки забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 28 травня 2010 року та у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-001/057/2007 від 09 липня 2007 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] Згідно з умовами договору про відступлення права вимоги від 07 червня 2010 року та у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за Договором іпотеки № РСL-001/057/2007 від 09 липня 2007 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачами. Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 січня 2012 року по справі № 2-805/12, стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №МL-001/057/2007 від 09.07.2007 року в сумі 77721,34 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 619648,92 грн. та заборгованість по пені в сумі 1062099,15 грн. Встановлено, що вказане рішення суду боржником не виконане. Згідно розрахунків позивача, заборгованість станом на 19 серпня 2016 року у позичальника, за кредитним договором №МL-001/057/2007 від 09 липня 2007 року перед банком в сумі 1 681 748, 07 грн., що складається з: залишку заборгованості за кредитом у сумі 577 162,64 грн.; суми несплачених відсотків за користування кредитом 42 486, 28 грн.; пені за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 1 062 099,15 грн. Встановлено, що 07.09.2016 позивач на адреси відповідачів направив досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором №МL-001/057/2007, вих. №№ 5432, 5431, 5433, 5430. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 січня 2012 року по справі № 2-805/12, позичальником не виконане. Вищезазначені досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором №МL-001/057/2007, відповідачами не виконані, тому в ТОВ «ОТП Факторинг Україна» виникло право вимоги звернення стягнення на заставне майно, на що суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 61 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним з видів порушення зобов'язання є невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодавець має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до положень ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову заяву про усунення порушення, де зазначає стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу). Так, заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 січня 2012 року по справі № 2-805/12, стягнуто з позичальника [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №МL-001/057/2007 від 09.07.2007 року в сумі 77721,34 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 619648,92 грн. та заборгованість по пені в сумі 1062099,15 грн. Пред'явивши в 2011 році позов про дострокове стягнення кредиту та відсотків за користування ним, стягувач відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й мав звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки упродовж трьох років від дати, коли він дізнався про порушення свого права з дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту. Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Оскільки, метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Визначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Із матеріалів справи вбачається, що сторони кредитних правовідносин змінили строк основного зобов'язання. За змістом норми 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов'язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов'язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв'язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання. Отже, змінивши строк виконання основного зобов'язання, стягувач був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати, коли він дізнався про порушення свого права, тобто, з дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання. Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 05 липня 2017 року у справі 6-3116ц16. Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов'язковість врахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Про застосування позовної давності було заявлено відповідачем - [PERSON]. Вищенаведені обставини дають підстави суду зробить висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову. Враховуючи те, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, підстави для стягнення з відповідача судових витрат в порядку в порядку ст.141 ЦПК України, відсутні.

Outcome: dismissed