Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості по кредитному договору, в якому вказав, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] , було укладено кредитний договір №LVH2AK15860184, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 51447,44грн., на термін до 24.04.2015р. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим має заборгованість, що становить 106000,00 грн., яка складається з: \~ \~ \~ \~28965,10грн., заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 35890,50 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2910,52 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 38233,88 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Представник відповідача Пилипів О.В., в судовому засіданні в задоволенні позову заперечила, подала до суду відзив, та пояснила, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів в рахунок обґрунтування вимог щодо наявності заборгованості, яка виникла б на підставі не належного виконання відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань та можливості із цим застосування цивільно-правової відповідальності. Крім того обґрунтованих причин звернення до суду з позовом поза межами строку давності позивачем не наведено, а тому просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволені позову у зв`язку із недоведеністю обставин на які покликається позивач. Суд вивчивши матеріали справи встановив. Дана справа\~передана в\~провадження судді\~Шрамко Р.Т.\~ відповідно\~до протоколу\~повторного автоматизованого\~розподілу судової\~справи між\~суддями від\~30.07.2018р.\~у зв?язку\~з тим,\~що суддя\~Янко Б.Я.\~в провадженні\~якого знаходилася\~дана справа, Рішенням Вищої Ради правосуддя №2231/0/15-18 від 24.07.2018 р. звільнено з посади судді у відставку. 25.04.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , було укладено кредитно-заставний договір №№LVH2AK15860184, відповідно до якого відповідач отримав кредит з метою придбання автомобіля, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,96 % на рік. Адресою проживання [PERSON] згідно Розділу 17 Договору зазначено [ADDRESS] . Згідно п.6.3.1 Договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом….. при цьому банк надсилає позичальникові письмову повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Банк 25.12.2008р. своїм листом без № надіслав позичальнику [PERSON] лист про зміну процентної ставки однак, даний лист був надісланий за адресою Стрийський район с.Завадів (а.с.19), що не відповідає адресі вказаній в кредитному договорі, а відтак [PERSON] жодними чином не було відомо про зміну відсоткової ставки. В подальшому листом від 29.03.12р. за №30.1.0.0/2-120326/1688 банк повідомив [PERSON] за належною адресою (а.с.44) про можливість реструктуризації спірного договору за умови погашення заборгованості по кредитній картці, однак яким чином питання реструктуризації кредитного договору і погашення заборгованості по кредитній картці в судовому засіданні представник відповідача не зміг пояснити. В судовому засіданні було встановлено, що позивачем було примусово вилучено автомобіль марки "CHERY модель SOR7130521", рік випуску 2008, р.н. [NUMBER] однак, про вилучення автомобіля представник позивача жодним чином не повідомив суд. Представником Банку в судовому засіданні було надано Акту прийому автомобіля і скріншот екрану\~комп?ютера зі\~слів позивача,\~який підтверджує\~продаж даного\~автомобіля за\~49000\~грн. і в подальшому зарахування коштів на погашення заборгованості. Дослідивши наданий Акт прийому автомобіля позичальника [PERSON] від 13 липня 2012р. суд встановив, що в даному акті (а.с.54) неправильно вказано ім?я позичальника "Анна", хоча згідно паспорту громадянина України іі ім?я "Ганна" (а.с.21). В даному Акті вказано, що автомобіль вилучено в присутності позичальника [PERSON] , хоча позичальником згідно кредитного договору є [PERSON] .. В даному Акті також вказано, що позичальник [PERSON] від підпису відмовився. Згідно вищенаведеного, позивачем не надано жодного доказу на підставі якого нормативного документу вилучено даний автомобіль і жодного доказу про повідомлення належного позичальника [PERSON] про вилучення належного їй автомобіля банком не надано. Представником позивача надано суду скріншот екрану комп?ютера, який підтверджує продаж даного автомобіля за 49000 грн. однак, суду не надано жодних доказів, які підтверджують факт продажу даного автомобіля саме за цю суму, кому, на підставі чого продано даний автомобіль. Крім того, відповідно до п.4.7 умов договору кошти отримані Банком для погашення заборгованості, направляються для її погашення в такій черговості……. Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості (а.с.5-9) вбачається, що станом на 25.04.2015р., за відповідачем рахувалася заборгованість в графі 3 - залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 0 грн.. Залишок простроченої заборгованості (графа 4) становить 51867.12 грн.. Загальний залишок заборгованості за процентами (графа 11) становить 35890.50 грн.. Сума пені за порушення строків розрахунку (графа 12) становить 133.48 грн.. Загальний залишок пені за порушення строків розрахунку (графа 14) становить 120445.94 грн. Залишок заборгованості за комісією (графа 17) становить2910.52 грн. Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості (а.с.5-9) вбачається, що станом на 04.04.2016р.,\~після отримання\~банком коштів\~за реалізований\~автомобіль за відповідачем рахувалася заборгованість в графі 3 - залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 0 грн.. Залишок простроченої заборгованості (графа 4) становить 28965.10 грн.. Загальний залишок заборгованості за процентами (графа 11) становить 35890.50 грн.. Сума пені за порушення строків розрахунку (графа 12) становить 46920.76 грн.. Загальний залишок пені за порушення строків розрахунку (графа 14) становить 167366.70 грн. Залишок заборгованості за комісією (графа 17) становить 2910.52 грн. З наведеного вбачається, що банк отримавши за реалізацію вилученого автомобіля 49000 грн. 00 коп., згідно вимог кредитного договору направив на погашення заборгованості, згідно графи 4, тільки 22902 грн. по інших графах (пеня, тощо) кошти на погашення заборгованість не направлялися однак, куди направлений залишок коштів ( 49000грн. 22902 грн.) в сумі 26098 грн. представник банку суду пояснити не зміг. У відповідності до ч. 2\~ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Стаття 207 ЦК України\~вказує, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (в т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За приписами\~статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 625 ЦК України\~визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2\~ст. 1054 ЦК України\~та ч.2\~ст. 1050 ЦК України\~у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх обов`язків по договору кредиту кредитор має право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту позичальником. Згідно Розділу 12 Подія дефолту вищевказаного кредитного договору передбачено, що являється подією дефолту де зазначено, що такою подією є затримання сплати позичальником частини виданого кредиту а/або процентів щонайменше на один календарний місяць. Згідно п.12.2 цього ж Розділу (наслідки настання події дефолту) Банк зобов?язаний надати позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. Однак, ні в матеріалах справи, ні в судове засідання представник позивача не надав жодних доказів з приводу повідомлення відповідача про подію дефолту, про реєстрацію даної події в Реєстрі, відповідно до наявного кредитного договору. Сторонами по справі суду не надано належних доказів, щодо встановлення належної дати звернення відповідача до позивача з проханням про реструктуризації заборгованості однак, як вбачається з листа банку від 29.03.12р. за №30.1.0.0/2-120326/1688 банк повідомив [PERSON] про неможливість реструктуризації боргу, а відтак суд вважає, що позивачу станом на 18.03.2012р., дата поступлення звернення відповідача, достовірно було відомо про заборгованість відповідача щодо затримання сплати коштів за кредитним договором і згідно п.12.1 підпункту 1 договору настала подія дефолту. Крім того з даної дати почався відлік строку позовної давності. З матеріалів справи встановлено, що банк з 29.03.12р. (дати надіслання вищевказаного листа відповідачу) до часу подачі позовної заяви 10.01.2018р. не приймав жодних дій щодо повернення заборгованості, крім вилучення 13.07.2019р. автомобіля). Відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Позивач заперечив дану вимогу, мотивуючі її п.14.11 кредитного договору, згідно якого сторони встановили строк позовної давності тривалістю 5 років. Відповідно до ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Судом встановлено, що відповідач не вчиняв дій, які б свідчили про визнання ним боргу, що слугувало б підставою для застосування положень ч. 1 ст. 264 ЦК України. Отже, враховуючи вище зазначене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості заявлені після спливу позовної давності, а тому не підлягають задоволенню. На основі наведеного та з матеріалів справи,доказів наданих суду учасниками справи вбачається, що з 29.03.12р. (дати надіслання вищевказаного листа відповідачу) до часу подачі позовної заяви 10.01.2018р. року, тобто протягом більше 5 років, позивач не звертався до відповідача із вимогами про погашення заборгованості. Позивач, скориставшись своїми процесуальними права, надав суду усі наявні докази по даній справі, з яких вбачається, що протягом вказаного часу банк не вчиняв жодних дій спрямованих на повернення кредитної заборгованості тому, судом прийнято до уваги клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, що у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.. 61 ЦПК України, відповідно до ст.. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі в зв`язку із спливом строку позовної давності за даним позовом. Враховуючи положення ст.. 88 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed