Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до ТДВ "Будівельні матеріали", про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 1500 грн., відшкодування витрат пов'язаних з поїздками в м. Тернопіль та моральної шкоди на загальну суму 3000 грн. В обґрунтування вимог вказала, що з 01 по 30 квітня 2013 року працювала різноробочою у відповідача. За даний період їй не виплачено заробітну плату у розмірі 1500 грн. Вказаний факт встановлено ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 20.08.2014 року. Крім цього, під час розслідування кримінального провадження [PERSON] неодноразово їздила у м. Тернопіль на що затрачала власні кошті, які їй не повернуті. Також вказує, що діями [PERSON] їй завдано моральної шкоди, яка виразилась у погіршенні стану її здоров'я, порушенні звичайного ритму життя. Посилаючись на наведене, просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, зіславшись на мотиви, викладені в заяві. Представник відповідача у судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце його був повідомлений належним чином. Попередньо не повідомив суд про причини своєї неявки. Судом встановлено, що з 01.04.2013 року по 30 квітня 2013 року [PERSON] працювала різноробочою на ТДВ "Будівельні матеріали" та отримувала неофіційну заробітну плату в розмірі 1500 грн., яка не була виплачена позивачу. Вказаний факт також підтверджується ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 20.08.2014 року, якою [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.172 КК України, на підставі ст.. 45 КК України, у зв'язку з дійовим каяттям. Даною ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 20.08.2014 року встановлено, що [PERSON] перебуваючи на посаді генерального директора ТДВ "Будівельні матеріали", будучи службовою особою та зобов'язаним відповідно до п. 6 ч. 1ст. 24 КЗпП України забезпечити нормальні умови праці необхідні для виконання працівниками роботи, передбачені законодавством про працю та іншими нормативними актами, які регулюють трудові відносини, порушуючи вимоги ст.. 43, 45 , 46 Конституції України та ч. 2 ст. 30 ЗУ "Про оплату праці" допустив до виконання роботи без укладення трудових договорів з 01 по 30 квітня 2013 року неофіційно [PERSON] на посаду різноробочої. Встановлено, що за виконану роботу ТДВ "Будівельні матеріали" не виплачено заробітну плату [PERSON] в розмірі 1500 грн. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із до вимогами ст.116 КЗпП при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач з 01 квітня 2013 року по 30 квітня 2013 року працювала різноробочою у ТДВ "Будівельні матеріали". При звільненні та по даний час позивач [PERSON] не одержала заборгованості по заробітній платі у розмірі 1500 гривень. Таким чином, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1500 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 01 по 30 квітня 2013 року. Відповідач у судове засідання не з'явився та не надав суду жодних доказів на спростування доводів позивача. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Разом з тим, суд вважає, що до задоволення не підлягають позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди та коштів пов'язаних з поїздками у м. Тернопіль під час розгляду кримінального провадження виходячи із наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Положеннями ст. 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.п.4,5 вищезазначеної постанови, суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Позивачем не представлено суду будь-яких доказів на підтвердження факту завдання та існування моральної шкоди. Також позивачем на надану суду доказів на підтвердження понесення витрат пов'язаних з поїздками у м. Тернопіль. Враховуючи вищенаведенні вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача в користь позивача 1500 грн. заборгованості по заробітній платі. Крім того, з відповідача в дохід держави слід стягнути 243,60 судового збору . На підставі наведеного,

Outcome: partial