Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON], який народився [INFO]. Мати дитини [PERSON] померла [INFO]. Після смерті матері [PERSON] проживає з бабусею - позивачем у справі. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини, не цікавиться його життям і здоров'ям, матеріальну допомогу не надає. Посилаючись на самоусунення [PERSON] від виконання батьківських обов'язків без поважних причин, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] і стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісяця до повноліття дитини. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 03 квітня 2017 року позов задоволений. Суд вирішив [PERSON] позбавити батьківських прав щодо сина [PERSON], який народився [INFO]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на [PERSON] у розмірі ? частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 11 листопада 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Додатковим рішенням цього ж суду від 10 травня 2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати 551 грн. 20 коп. Не погодившись з рішенням суду, відповідач [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування скарги зазначає, що при ухваленні рішення суд не врахував недоведеність факту ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків, що позивач перешкоджає йому в спілкуванні з сином; а позбавлення батьківських прав порушує права малолітнього. Вважає стягнення аліментів на користь позивача незаконним, оскільки він в добровільному порядку надає матеріальну допомогу. Крім того, суд на порушення вимог ст. 171 СК України не з'ясував думку сина щодо предмету спору. У судовому засіданні [PERSON] підтримав скаргу з наведених у ній мотивів. [PERSON] та представник органу опіки та піклування Краматорської міської ради Соловйова К.П. просили відхилити скаргу, рішення суду залишити без змін. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався ст.ст. 164, 165, 166 СК України й виходив з того, що відповідач без поважних причин ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо малолітнього сина. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова), ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до п. 15 Постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі, що переглядається, установлено, що [PERSON] та [PERSON] одружились 16 липня 2002 року. У шлюбі [INFO] народився [PERSON]. [INFO] померла [PERSON]. Після смерті матері син проживає з бабусею [PERSON] Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Проте вирішуючи спір, суд зазначених роз'яснень Пленуму Верховного Суду України не врахував, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України не з'ясував: які безспірні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов'язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також не дослідив соціально-побутові умови життя та матеріальне становище відповідача. З'ясування цих обставин має істотне значення для правильного вирішення справи. Відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на те, що він періодично надавав матеріальну допомогу на утримання дитини, під час проживання з дружиною (матір'ю дитини) матеріально забезпечував родину, у померлої до нього ніяких претензій не було, після смерті дружини він надавав позивачу допомогу в добровільному порядку та бажає, щоб дитина мешкала разом із ним. Однак суд не перевірив належним чином його доводів, у рішенні не зазначив конкретних обставин та фактів, що спростовують зазначені доводи відповідача. Застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції обґрунтовано недостатньо. Крім того, згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. У вітчизняному законодавстві теж закріплено відповідні положення; зокрема, згідно з положеннями ст. 171 Сімейного кодексу України думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя. Таким чином, думка дитини має бути з'ясована і врахована судом при розгляді всіх категорій справ, що стосуються її життя. Згідно із ч. 3 ст. 171 СК, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (за винятком справ про усиновлення). Однак це не звільняє суд від необхідності з'ясувати думку дитини. Проте суд усупереч наведених норм не з'ясував думку дитини, яка досягла 13 років і здатна її висловити. Апеляційний суд, з'ясувавши обставини справи, вислухавши думку [PERSON] і дослідивши письмові докази, у тому числі додані до апеляційної скарги, встановив, що висновок суду про умисне ухилення від виховання свого сина та свідоме нехтування своїми батьківськими обов'язками відповідачем [PERSON] не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідно до вимог частини п'ятої ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування в силу вимог ст. 212 ЦПК України не має для суду наперед установленого значення і оцінюється судами у сукупності з іншими доказами у справі. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК). Так, у матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування Краматорської міської ради від 03 квітня 2017 року, де зазначено про доцільність позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] у зв'язку із тим, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків (ас. 39). При цьому з висновку вбачається, що такий поданий на підставі пояснень позивача, відповідача та показань допитаних судом першої інстанції свідків. Обстеження умов проживання дитини, батька, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні не проводилось; інші документи, які стосуються справи, не досліджувались. Ураховуючи, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, колегія суддів не погоджується з ним. Апеляційний суд скасовує рішення в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав і відмовляє у задоволенні цих вимог, оскільки відсутні беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов'язками [PERSON], які б свідчили про ухилення від виховання сина, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України. Суд ураховує, що син проживає з бабусею в силу об'єктивних обставин, що склалися між сторонами у справі, та постановляє рішення всупереч думці дитини, оскільки цього вимагають її інтереси. Пояснення позивача, що спілкування батька з сином негативно впливає на стан здоров'я останнього, належними та допустимими доказами не підтверджені. Разом з тим апеляційний суд погоджується з висновком суду про стягнення з [PERSON] аліментів на сина, оскільки установлено і це визнається відповідачем, що як на момент пред'явлення позову, так і на даний час [PERSON] проживає з бабусею [PERSON] Відповідно до вимог частини другої ст. 258 СК України баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплений у статті 180 СК. При вирішенні цих вимог судом дотримані вимоги статей 182, 183 СК України щодо визначення розміру аліментів. Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо незаконності стягнення аліментів не спростовують висновки суду про обґрунтованість заявлених вимог. Проте при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд першої інстанції не урахував вимоги частини третьої статті 88 ЦПК України, згідно з якою якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Статтею 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Установлено, що позовна заява має одночасно майновий (стягнення аліментів) і немайновий (позбавлення батьківських прав) характер. [PERSON] сплатила судовий збір за вимогами про позбавлення батьківських прав; від сплати судового збору у справі про стягнення аліментів звільнена на підставі пункту 3 частини першої ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Ураховуючи, що рішення в частині задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав скасовано, ухвалене додаткове рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 травня 2017 року втрачає чинність (п. 20 постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»). Разом з тим апеляційний суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 551 грн 20 коп., від сплати якого у справі про стягнення аліментів звільнена позивач.

Outcome: partial