Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останньої заборгованості за кредитним договором б/н від 26.09.2011 р. в сумі 21942,60 грн. мотивуючи тим, що згідно вказаного договору відповідач отримав кредит в розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п.2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні Договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У порушення вимог статей 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, при цьому наполягає на позовних вимогах. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечує в повному обсязі та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову, через повну його незаконність та необґрунтованість позовних вимог. При цьому представник відповідача надав суду письмові пояснення, обґрунтовуючи наступним. Позовна заява подана позивачем з порушенням ст. 256 ЦК України, а саме Позивачем був пропущений строк позовної давності в межах якого останній мав право звернутися до відповідача з даною вимогою. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до правової позиції у справі № 6-116 цс 13 судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України: відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позовом. Як вбачається з розрахунку заборгованості складеної позивачем (графи «Сальдо поточної заборгованості за кредитом») право на позов виникло в позивача з 26.11.2011 року, тобто з цього моменту почалося нарахування заборгованості за кредитом. Кредитний договір з відповідачем було укладено 26.09.2011 року, але відповідач не користувалася виданою їй кредитною карткою з початку 2014 року, у зв'язку з закінченням строку дії платіжної картки, а потім втратою картки, за отриманням нової картки відповідачка не зверталася. З початку 2014 року і по сьогоднішній день вона не здійснювала платежів до ПАТ КБ «ПриватБанк», платіжна картка втрачена, а з розрахунку доданого позивачем до матеріалів справи вбачається, що відповідачем останній платіж на погашення суми заборгованості було здійснено 30.04.2014 року в сумі 200,00 грн., який вона не змогла здійснити ніяким чином, і вона не здійснювала вказаний платіж. Проте ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 18.08.2017 року, тобто за межами загального строку позовної давності. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: 1. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. 2. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми);дату складання;назву підприємства, від імені якого складено документ;зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Відповідно до Постанови Правління Національного Банку України N 566 від 30.12.98 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України м.Київ 1 лютого 1999 р. за N 56/3349Про затвердження Положення про організацію бухгалтерськогообліку та звітності в банках України 2.1.1. Вимоги до первинних облікових документів. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів (непаперовій формі) повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; суму операції (цифрами та прописом). Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису). Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів можуть мати й інші додаткові реквізити. Документи, які надають клієнти банку, повинні мати підписи уповноважених службових осіб клієнта та відбиток його печатки (за наявності). Підписи на всіх документах, а також печатки мають відповідати заявленим їх зразкам, а підтвердження достовірності підпису на документі в електронному вигляді обумовлюється в договорі про обслуговування клієнта через систему електронних платежів "клієнт-банк". Первинні документи, які не містять обов'язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку. Наданий позивачем Розрахунок заборгованості не є документом, який би відповідав зазначеним доказам. Створений в односторонньому порядку без участі відповідача і тому не може бути визнаним як належним та допустимим документом по справі. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідач не могла здійснити останній платіж, оскільки картку вона втратила, а позивачем не надано відповідних доказів щодо вказаних платежів, тобто достовірна інформація у матеріалах справи відсутня. Проте ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 18.08.2017 року. Отже, банк звернувся до суду з позовом після спливу трьохрічного строку позовної давності. Не зважаючи на дану обставину позивач не просив відновити строк позовної давності та не зазначив поважність причин його пропуску. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Отже, позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якого заявляється стороною відповідача у даному спорі. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши представника відповідача, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 28.05.2011 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, що складається із Заяви позичальника, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною картою», копії яких додано позивачем до матеріалів справи. Відповідно до банківської ліцензії № 22 від 05 жовтня 2011 року, виданої Національним банком України позивачу по справі вбачається, що Публічне акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» має право здійснювати банківські послуги, визначені частиною третьою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». При цьому суд погоджується з твердженнями представника відповідача, що кредитний договір між сторонами у справі було укладено 28.05.2011 року, тобто до видачі вказаної банківської ліцензії, копію якою додано позивачем до матеріалів справи. Згідно умов вищевказаного договору відповідач отримала кредит в розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З матеріалів справи суд вбачає, що у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 21942,60 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 31.07.2017 року, яка складається з наступного: - 401,85 грн. - заборгованість за кредитом; - 16419,67 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3600,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 1021,08 грн. - штраф (процентна складова). Згідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому, у судовому засіданні представником відповідача доведено, що відповідач не визнає даний позов, в зв'язку з пропуском строку позовної давності, при цьому надав суду письмові заперечення та заявив клопотанням про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог. Як з'ясовано в судовому засіданні, відповідач з початку 2014 року і по сьогоднішній день не здійснювала платежів до ПАТ КБ «ПриватБанк», платіжна картка втрачена, а з розрахунку доданого позивачем до матеріалів справи вбачається, що відповідачем останній платіж на погашення суми заборгованості було здійснено 30.04.2014 року в сумі 200,00 грн., який вона не змогла здійснити ніяким чином, і вона не здійснювала вказаний платіж, а позивачем не надано відповідних доказів щодо вказаних платежів, тобто достовірна інформація у матеріалах справи відсутня. Проте ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 18.08.2017 року. Тобто, враховуючи вищевикладене, позивач звернувся за межами загального строку позовної давності. Відповідно до положень ст.ст. 256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 року у справі М 6-14цс14 (далі постанова), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою, кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (спи. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі сплавом останнього дня місяця дії картки (спи. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Згідно ст. 252 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не базуються на фактичних даних та об'єктивно нічим не підтверджені. Отже, позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якого заявляється стороною відповідача у даному спорі. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Представник відповідача подав до суду копію паспорта відповідача та копію свідоцтва про шлюб, де зазначено, що остання змінила дошлюбне прізвище "Челяднікова" на "Анедченко". Таким чином обставини позовних вимог не знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed