Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області звернулась [PERSON] із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В позовній заяві зазначає, що старшим державним виконавцем Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ботнєвою Нателою Гочівною, 24.02.2018 винесено постанову про відкритті виконавчого провадження ВП №55798000. Ознайомившись, 10.09.2018, з матеріалами ВП №55798000 було встановлено наступне. Відкриття ВП №55798000 було здійснено на підставі виконавчого напису нотаріуса від 22.12.2017, вчиненого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем, зареєстрованим в реєстрі за №14810. Вважає, що зазначений вище виконавчий напис, незаконний та вчинений з порушенням норм чинного законодавства, як наслідок є таким, що не підлягає виконанню, виходячи із наступного. Між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та нею 08.09.2009 укладено кредитний договір №Д08-02-27МК. Згідно виконавчого напису вбачається, що заборгованість нарахована за період з 08.09.2007 по 13.09.2017. В той же час, згідно п.1.3. кредитного договору кредитні кошти надаються на строк по 08.11.2011 року. Як свідчить остання судова практика відсотки за користування кредитом нараховуються лише в межах строку кредитування. Після цього строку кредитор має право лише на застосування ч.2 ст.625 ЦК України і стягувати 3% річних та індекс інфляції. Тобто з 21.06.2014 кредитор не має право нараховувати та стягувати відсотки (Постанова Великої Палати ВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, Постанова Великої Палати ВС від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, Постанова ВС від 26.12.2018 у справі №362/6371/15-ц, Постанова ВС від 19.09.2018 у справі № 204/3294/14-ц). Більш того, внаслідок невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів, Банк 07.10.2015 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31.10.2017 у справі №367/7159/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь Приватбанку заборгованості за кредитним договором від 08.09.2008 №Д08-02-27МК (у сумі 1 078 458,22 грн.) задоволено в повному обсязі. Тобто, ПАТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом, що передбачено положеннями частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, тобто, Банк даним позовом дострокового стягнув всю суму кредиту. Таким чином, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. За змістом ч.2 ст.1050 ЦК України при достроковій вимозі строк вважається таким що настав не тільки для тіла кредиту, але і для відсотків (чергових платежів), оскільки відсотки є складовою основного зобов`язання, а їх подальше строкове нарахування автоматично є простроченням. Зазначені вище обставини, повністю відповідають позиції ВСУ, що викладена, зокрема, в постановах від 09.11.2016 справа №6-2251цс16, від 01.11.2017 справа №6-2615цс16, від 02.12.2015 справа №6-1707цс15, від 27.01.2016 справа №6-990цс15, від 21.01.2015 у справі № 6-190цс14, від 10.09.2014 №6-32цс14, від 17.09.2014 у справі №6-125цс14, від 17.09.2014 у справі №6-53цс14, а також висновкам Верховного Суду Касаційного цивільного суду викладених у Постанові від 14.02.2018 у справі №61-2404 св 18 (564/2199/15-ц). Отже, стягнення заборгованості поза межами позовної давності і нарахування відсотків поза межами строку кредитування не свідчить про безспірність вимог кредитора, а позивач цю заборгованість не визнає. Виконавчий напис нотаріуса вчинено на кредитному договорі №Д08-02-27МК. Згідно п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172, для одержання виконавчого напису, за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Даний пункт внесено до Переліку постановою КМУ № 662 від 26.11.2014р «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» Однак нотаріус та відповідач не звернули увагу на те, що постанову КМУ № 662 від 26.11.2014р. в частині п.1 і п.2 судом визнано незаконною та нечинною згідно Постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017. Отже, враховуючи положення постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14, залишеною в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017, статті 325 КАС України та статті 82 ЦПК України, на момент вчинення виконавчого напису у приватного нотаріуса, взагалі не існувало законних підстав для вчинення відповідних нотаріальних дій, як наслідок такий виконавчий напис є незаконним та таким, що не підлягає виконанню. Стаття 88 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. В п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.01.1992 № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчинені» також роз`яснено, що виконавчі написи вчиняються за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Пункт 3.1. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮ №296/5 від 22.02.2012, також встановлює, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: \~ \~ \~ \~якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно п.1.3. кредитного договору останній строк повернення кредиту - 08.11.2011 року. Виконавчий напис нотаріуса вчинено 22.12.2017 - тобто минуло більш ніж три роки з моменту виникнення права вимоги у кредитора. Отже, виконавчий напис вчинено з порушенням ст.88 Закону України «Про нотаріат», п 3.1. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮ №296/5 від 22.02.2012, а також суперечить п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.01.1992 № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчинені». Вищенаведене свідчить про наступне: -виконавчий напис вчинено на суму, яка не є безспірною, обрахована поза межами строку кредитування та позовної давності, про застосування якої заявляє позивач; -виконавчий напис вчинено поза межами трирічного строку давності встановленого ст.88 Закону України «Про нотаріат»; - нотаріус застосував нормативним документи, який визнано судом нечинним і незаконним та вчинив виконавчий напис на документі, який відсутній в Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172. Більш того, постановою від 10.09.2018 державним виконавцем, відкрито виконавче провадження ВП №57181048 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у сумі 1 078 458,22 грн. Ознайомившись з матеріалами ВП №57181048 було встановлено, що зазначене ВП №57181048 відкрито на підставі виконавчого листа №367/7159/15-ц від 16.02.2018, виданого Ірпінським міським судом Київської області. Вказаний виконавчий лист виданий на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31.10.2017 у справі №367/7159/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договір у сумі 1 078 458,22 грн. Зазначене рішення набрало законної сили 16.02.2018. Як вбачається з матеріалів ВП №57181048 та ВП №5798000 примусове стягнення здійснюється державним виконавцем на підставі одного і того самого кредитного договору, більш того за один і той же період. Тобто рішенням Ірпінського міського суду було стягнуто заборгованість за той саме період, який охоплює виконавчий напис нотаріуса. А оскільки і виконавчий напис нотаріуса, і виконавчий лист суду знаходяться на примусовому виконанні в органах ДВС - це свідчить про подвійне стягнення боргу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-УІІІ (далі - Закон України №1404) виконавчими документами є, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, а також виконавчі написи нотаріусів. Згідно зі змістом ст. 26 Закону України №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону. Отже, обидва виконавчі документи стали підставою для викриття виконавчого провадження з примусового стягнення коштів з боржника на користь кредитора. Відповідно до ст. 10 Закону України №1404, заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на заробітну плату (яка вже фактично стягується на користь ПАТ КБ «Приватбанк»). Зазначена інформація вказує не те, що станом на сьогодні існує обставина щодо подвійного стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» кредитної заборгованості за одним і тим самим кредитним договором від 08.09.2008 №Д08-02-27МК. Просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 22.12.2017, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем, зареєстрований в реєстрі за №14810, за яким стягнуто заборгованості за кредитним договором від 08.09.2009 №Д08-02-27МК з [PERSON] . Стягнути з відповідача судові витрати. Відповідачем по справі АТ КБ «ПриватБанк» подано відзив на позовну заяву. В якому зазначено, що ПАТ КБ ПриватБанк з позовом не погоджується повністю. Позивач посилається на відсутність безспірності у зв`язку з відсутністю документів первинного бухгалтерського обліку. Однак Банком було надано всі необхідні документи, які передбачені Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 року. Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 20 травня 2015 року №6-158цс \~ \~ \~ \~15 безспірність заборгованості підтверджується документами, передбаченими Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Щодо строків, то ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає, що строки передбачені ст.88 ЗУ Про нотаріат не є позовною давністю, оскільки відповідна дія виступає як позасудовий захист цивільних справ, в той час, як згідно ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Крім того, посилання позивача на те, що стягнення заборгованості є порушенням ст.88 ЗУ Про нотаріат є не вірним. Стаття 88 вказаного закону зазначає, що виконавчий напис може бути вчинений лише у випадку, коли вимоги кредитора є безспірними і з моменту виникнення права на позасудове вирішення спору минуло не більше 3-х років. Однак, слід зазначити, що це не період за який може бути стягнена заборгованість, а саме строк протягом якого сторона може звернутись за захистом свого порушеного права. Вважає, що нотаріусом було правомірно і в межах вказаного строку видано виконавчий напис, оскільки вказаний строк переривався, по перше позивачем шляхом часткової оплати заборгованості. Так відповідно до розрахунку заборгованості, останнє погашення заборгованості відбулося 21.07.2011 року. А по друге тим, що в 2017 році ПАТ КБ ПриватБанк звернулося до суду за захистом своїх прав з позовною заявою про стягнення заборгованості. При ухваленні рішення по даній справі, позивачем наявність заборгованості не заперечувалась, та рішення не оскаржувалось. Звертаю увагу суду на те, що по справі рішення ухвалене 31 жовтня 2017 року, а виконавчий напис видано 22.12.2017 року. Тобто, відповідно до ч. 2, ст. 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до боржника, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач і таким чином, видача виконавчого напису року відбулась в відповідності до 3-х річного терміну. Окремо звертаю увагу суду на те, що при вчинені виконавчого напису, Банком було стягнуто не всю суму заборгованості, а лише за період 3 роки, що підтверджується копією супровідного листа, та додатками до нього, які було направлено до нотаріуса, для вчинення виконавчого напису. Позивач в своєму позові невірно трактує законодавство. Так він зазначає, що в порушення пп.5.1, 5.2 п.5 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріусом було виконано виконавчий напис не на оригіналі кредитного договору. Однак, у вказаному положенні взагалі мови про те, що такі дії повинні виконуватись на оригіналі договору не йдеться. Враховуючи вищезазначене, просить відмовити в задоволенні позову в повному об`ємі. В судове засідання позивач не з`явилась подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату та час розгляду справи. Третя особа приватний нотаріус Завалієв А.А. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 14810 22.12.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», що є правонаступником Закритого акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» невиплачених в строк відповідно до умов Кредитного договору № Д08-02-27 МК від 08 вересня 2008 року та Розрахунку заборгованості за договором станом на 13.09.2017 року грошових коштів у сумі 84 982,15 доларів США , що за курсом 26.01 відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.09.2017 складає 2\~210\~385,72грн., з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11\~699,86доларів США; заборгованості за відсотками у розмірі 36\~413,83 доларів США; заборгованості з пені у розмірі 32\~812,54 доларів США; заборгованості по штрафам ( фіксована частина) у розмірі 9,61 доларів США; заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 4\~046,31 доларів США, стягнення здійснюється за період з 08 вересня 2008 року по 13 вересня 2017 року. Витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1800,00грн. Відповідно до ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється Законом України «Про нотаріат», Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, в редакції від 29.11.2001 року, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року з наступними змінами. Виконавчий напис - це розпорядження нотаріального органу про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачу чи повернення майна кредитору, вчинене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії лежить факт безспірності певної заборгованості. Згідно з ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат» № 3425-XII від 02.09.1993 року, зі змінами, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Отже, виконавчий напис вчиняється нотаріусом за наявності двох умов: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем і якщо з моменту виникнення права на позасудове вирішення спору не минув строк, передбачений законом. Частиною 1 статті 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Згідно приписів ч.2 ст. 87 Закону України «Про нотаріат» перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктами 1.1, 1.2, 3.2, 3.5 Глави 16 «Вчинення виконавчих написів» Розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року. Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року. Як вбачається зі змісту спірного виконавчого напису, під час його вчинення приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. керувався ст.ст.87-89 Закону України «Про нотаріат», та п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Пунктом 2 Розділу 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року, встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Разом з цим, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Київський апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині п.1 та п.2 зазначеної постанови. Згідно приписів ч.2 ст.265 КАС України у разі визнання рішенням суду нормативно-правового акта протиправним та нечинним, такий нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.11.2001 року. Така позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 січня 2019 року, справа № 910/13233/17. Пунктом 1 зазначеного Переліку, в редакції від 29.11.2001 року, передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Як встановлено судом, кредитний договір № Д08-02-27МК від 08.09.2008 року укладений між Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» та [PERSON] , нотаріально не посвідчувався і на вимогу підпункту (а) п.1 Переліку № 1172, оригінал цього договору, який нотаріально посвідчений, - нотаріусу для вчинення виконавчого напису - не подавався. Приватним нотаріусом при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису, залишено поза увагою, що норми, які дозволяють вчиняти виконавчі написи по кредитних договорах, укладених у простій письмовій формі визнані не чинними, з дня їх прийняття. Отже, оспорюваний виконавчий напис, вчинений без надання нотаріусу оригіналу нотаріально посвідченого договору, чим порушено вимоги Переліку № 1172, що є порушенням вимог ст.87 Закону «Про нотаріат». Крім того, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України від 5 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, які також знайшли своє відображення в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 320/8269/15-ц від 16 травня 2018 року, в якій Великою Палатою Верховного Суду наголошено на тому, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст.ст.15, 16, 18 ЦК України, ст.ст.50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат", захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст.87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Згідно рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31.10.2017 у справі №367/7159/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості позов задоволено повністю, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором від 08.09.2008 №Д08-02-27МК у розмірі 1 078 458,22 грн. та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 16\~176, 87грн. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Щодо стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. В матеріалах справи міститься: ордер серія КС № 373440 від 25.03.2019 року, договір про надання правової допомоги від 07.09.2018 року Капусті Н.Л. адвокатським обєднанням «Агенція правового захисту», в особі старшого партнера Ковальова В.М., додаткова угода № 2 до договору про надання правової допомоги від 07.09.2018 року від 08.09.2018 року, згідно якої за надання правової допомоги замовник сплачує виконавцю на поточний рахунок винагороду у наступному розмірі: здійснення правового аналізу документів у спірних правовідносинах з метою вчинення відповідних процесуальних дій -500,00грн., складання проекту заяви до суду про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню 4500,00грн., участь у судових засіданнях 1500,00грн за кожне. Згідно розрахунку за договором про надання правової допомоги від 07.09.2018 року сума становить 6500,00грн. Згідно квитанції 0.0.1129497668.1 від 11.09.2018 року [PERSON] були оплачені послуги за правову допомог в розмірі 6\~500,00грн. Враховуючи той факт, що матеріали справи містять документальне підтвердження оплати позивачем витрат на правову допомогу та перерахунку їх на розрахунковий рахунок АО «Агенція правового захисту», а також те, що позовні вимоги задоволено, суд приходить до висновку, що вимога позивача [PERSON] в частині стягнення витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги у розмірі 6500,00грн підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в сумі 768,40грн. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved