Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

У лютому 2018 року КП «ВУВКГ» Горішньоплавнівської міської ради» звернулось до суду із зазначеним позовом до відповідачів, в якому прохає стягнути з [PERSON], [PERSON] заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 11334,62 грн., 1128,95 грн. інфляційних втрат та 3% річних в сумі 174,45 грн., а всього 12638,02 грн. та понесені судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що в порушення ЗУ «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» та ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», відповідачі не проводять оплати спожитих послуг за централізоване водопостачання та водовідведення. Станом на 01.01.2018 р. заборгованість складає 11334,62 грн. В серпні 2018 року, збільшивши розмір заявлених вимог, позивач остаточно прохає суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за спожиті послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення за період з 01.10.2012 по 01.06.2018 в сумі 8909,13 грн.; 3% річних за прострочення виконання зобов'язання з оплати за період з 01.10.2012 по 01.06.2018 в сумі 690,82 грн.; знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за період невиконання зобов'язання з 01.10.2010 по 01.06.2018 в сумі 5869,68 грн., а всього 15469,63 грн. та витрати пов'язані із сплатою судового збору в розмірі 1762 грн. Ухвалою суду від 16 березня 2018 року (а.с.16) позовна заява КП «ВУВКГ» прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Будучи належно повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, сторони в судове засідання не з'явились. Представник позивача, відповідач [PERSON] звернулись на адресу суду із відповідними клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності. У наданих на адресу суду заявах представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Користуючись правом, наданим ст.191 ЦПК України, відповідачі [PERSON] та [PERSON] надіслали спільний відзив на позовну заяву, в якому зазначаючи про сплив строків позовної давності та сплату боргу за водовідведення в сумі 2595,41 грн. за період з березня 2015 року, просили закрити провадження у справі. Дослідивши приєднані до справи письмові докази, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] проживають у [ADDRESS] та є споживачами послуг централізованого водопостачання та водовідведення, що надаються позивачем. Вказана обставина відповідачами у справі не заперечувалась, що відповідно до положення ст.82 ЦПК України є підставою для звільнення від доказування. Згідно із наданими суду розрахунками, (а.с.42-51), сума заборгованості за послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення за період з 01.10.2012 по 01.06.2018 становить 8909,13 грн., 3% річних за прострочення виконання зобов'язання з оплати за період з 01.10.2012 по 01.06.2018 в сумі 690,82 грн.; знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за період невиконання зобов'язання з 01.10.2010 по 01.06.2018 в сумі 5869,68 грн. Розглянувши справу у межах заявлених вимог, оцінивши перевірені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог та вважає за необхідне позов КП ВУВКГ задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 № 1875-IV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги, до кола яких входить централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Згідно із п.5 с.3 ст.20 Закону № 1875-IV, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 ЗУ «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» споживачі питної води зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. За нормами ст.67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну, теплову енергію та інші послуги) стягується за затвердженими у встановленому порядку тарифами, а статтею 68 ЖК України передбачено, що наймач зобов'язаний своєчасно, щомісячно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), що визначено ст.610 ЦК України. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як убачається з матеріалів справи, із позовною заявою про стягнення боргу позивач звернувся до суду 20.02.2018. До пред'явлення цього позову позивач у серпні 2015 року звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості, за якою 06.10.2015 Комсомольським міським судом Полтавської області було видано судовий наказ. Згідно із ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 20.01.2016 (а.с.12), судовий наказ виданий 06.10.2015 було скасовано. Якщо особа звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу, то строк позовної давності переривається за 3 роки (якщо більший строк позовної давності не встановлений договором між сторонами) до часу звернення до суду за видачою судового наказу. В даному випадку, позивач має право звернутись до суду протягом трирічного строку після скасування судового наказу для того, щоб стягнути заборгованість за період до переривання строку позовної давності. Якщо позивач звернувся до суду після скасування судового наказу знову із порушенням строку позовної давності, то за заявою сторони застосовується строк позовної давності, оскільки перерваний строк сплив повторно, якщо суд не встановить поважність пропуску даного строку. Таким чином, оскільки, позивачем у серпні 2015 року була подана заява до суду про видачу судового наказу, який був виданий 06.10.2015, а в подальшому скасований за ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області, строк позовної давності вважається перерваним, з огляду на що посилання відповідачів на застосування строків позовної давності є безпідставними. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за період з 01.10.2012 по 01.06.2018 заявлені в межах позовної давності. Разом із тим, згідно із наданим розрахунком заборгованості, позивач прохає стягнути борг починаючи з жовтня 2012 по травень 2018 року у сумі, що становить 8909,13 грн. За змістом наданого розрахунку у жовтні 2012 року відповідачам було нараховано до сплати 168,67 грн., сума за надані послуги на кінець місяця склала 4786,20 грн. Таким чином, сума заборгованості в розмірі 4617,53 грн. позивачем жодним чином не обґрунтовувалась, доказів на її підтвердження суду надано не було, тому до стягнення вона не підлягає. Як встановлено судом, у травні 2018 року відповідачем [PERSON] було проведено оплату заборгованості за період з березня 2015 року по грудень 2017 року в сумі 2595,41 грн., що підтверджується оригіналом квитанції №1709764 від 14.05.2018. Отже, з урахуванням сплачених сум та суми, що заявлена необґрунтовано стягненню на користь позивача підлягає заборгованість за період з жовтня 2012 по травень 2018 року в розмірі, що становить 4291,60 грн. (8778,52 (сума нарахованої до сплати за період з жовтня 2012 року по травень 2018 року) - 4486,92 (сума проведеної оплати). Оскільки на час розгляду справи заборгованість не оплачена та завдає збитків позивачу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення інфляційних збитків та 3% річних обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Таким чином на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 690,82 грн. та 1382,76 грн. інфляційних втрат. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком суми боргу з врахуванням індексу інфляції за період з жовтня 2012 року по травень 2018 року у розмірі 10161,28 грн. та зазначає, що протягом шести років відповідачем іноді вносились незначні суми з оплати отриманих послуг (а.с.51) і основний платіж було проведено вже після звернення позивачем до суду. Разом із тим, сумою, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, є різниця між нарахованою заборгованістю та боргом з урахуванням індексу інфляції. Тому вимоги позивача про стягнення з відповідачів 5869,68 грн., за знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, підлягає частковому задоволенню у сумі 1382,76 грн. (10161,28 - 8778,52). Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. Оскільки суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених вимог. При зверненні до суду позивачем було сплачено 1762 грн. судового збору, отже з урахуванням присудженої суми 6365,18 грн. (4291,60 + 690,82 + 1382,76), з відповідачів у дольовому порядку на користь ВУВКГ підлягає стягненню 725 грн. (6365,18 х 1762 : 15469,63) судового збору, що відповідно становить по 362,5 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial