Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із позовними вимогами до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини його доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття та стягнути на її користь судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що 21.11.2014 року, рішенням Верховинського районного суду було розірвано шлюб з відповідачем і вона повернула собі дівоче прізвище "[PERSON]". Від шлюбу у них є неповнолітня дочка [PERSON], [INFO]. Відповідач не надає коштів на утримання дитини. Коли вони з відповідачем проживали разом, то вони витрачали кошти, які вона отримувала як допомогу при народженні дитини, так як чоловік не хотів працювати. З часу розлучення, він придбав для дитини кросівки і спортивний костюм, і на цьому його допомога закінчилася. Після розірвання шлюбу, відповідач змушений був іти працювати, і їздити на заробітки за кордон, також він працює на приватні замовлення. Сума доходів їй невідома, однак про те, що він може надавати аліменти на утримання дитини свідчить наявність у нього певних прибутків, за які він купує собі алкоголь, одяг, користується мобільним зв'язком, проводить час в кафе, купляє собі мотоцикли. Дочка перебуває на її утриманні, витрати на одяг, харчування та інші витрати, які є необхідними для нормального розвитку та проживання дитини, вона несе сама. А тому просить стягувати на її користь аліменти на утримання дочки. Позивачка в судовому засіданні заявлений позов підтримала з підстав наведених у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав повністю, проти задоволення позову не заперечує. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав. Із свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] вбачається, що її батьком є відповідач [PERSON], а матір'ю позивачка [PERSON], яка відповідно до рішення Верховинського районного суду від 21.11.2014 року змінила своє прізвище з "[PERSON]" на "[PERSON]" (а.с.2,3). Згідно ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1,2,3 ст. 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 встановлено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Позивачка ствердила, що відповідач не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дитини, має нерегулярний мінливий дохід, так як працює за кордоном, інших аліментних зобов'язань не має, а тому має змогу давати аліменти на утримання дитини в розмірі по 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України відповідач позов визнав. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує його права, а тому позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved