Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

До Івано-Франківського міського суду звернувся Івано-Франківський національний технічний університет нафти і газу з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з проханням про ухвалення судового рішення про втрату права користування житлом. 29/01/2015 р. позивач уточнив позов та просив суд про ухвалення судового рішення про втрату права проживання відповідачів в кімнаті [ADDRESS] в м. Івано-Франківськ та про не чинення ними перешкод у користуванні цією кімнатою працівнику університету [PERSON] з сім`єю. В позові вказано, що відповідачка з сім`єю після звільнення та виїзду за межі міста не знялися з реєстрації в спірній кімнаті в гуртожитку. Відповідачі не проживають в спірній кімнаті і на даний час. В уточненому позові позивач просив суд про втрату права проживання відповідачів в кімнаті [ADDRESS] в м. Івано-Франківськ та про не чинення ними перешкод у користуванні цією кімнатою працівнику університету [PERSON] з сім`єю. 29/10/2012 р. [PERSON] подала зустрічний позов до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу та [PERSON], в якому просила суд визнати право відповідачів на користування кімнатою [ADDRESS] в м. Івано-Франківськ, зобов`язати Івано-Франківський національний технічний університет нафти і газу усунути перешкоди [PERSON], [PERSON], [PERSON] в користуванні спірною кімнатою, шляхом виселення [PERSON] з кімнати [ADDRESS] в м. Івано-Франківськ, визнати недійсним ордер на вселення у спірну кімнату, виданий [PERSON], вселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] у кімнату [ADDRESS] 11/03/2014 р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали зустрічний позов до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу, в якому просили суд про зобов`язання [PERSON] його дружину і доньку не чинити перешкоди в користуванні кімнатою [ADDRESS] в м. Івано-Франківськ, шляхом виселення [PERSON] його дружину і доньку та визнання недійсним ордеру на житлове приміщення. В зустрічному позові вказано, що відповідачка [PERSON] працювала у позивача протягом 13 років, й було надано кімнату в гуртожитку. [PERSON] з дітьми виїхала на лікування в Автономну Республіку Крим, ключі від кімнати залишила своєму брату для користування, коли повернулась, то він відмовився повернути ключ, а група людей примусила її з дітьми залишити спірну кімнату в гуртожитку, також вони змінили замок у вхідних дверях. Представник позивача не з`явився в судове засідання. В рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Позивач та відповідач належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду спору за їх участі. Отже вони реалізували своє право на безпосередню участь в судовому засіданні. Також у вказаних сторін було достатньо часу для подання суду доказів та обґрунтування їх заперечення і спростування позову. Представник позивача заперечив зустрічний позову у зв`язку з тим, що відповідачка не надала доказу на підтвердження обставин на його обґрунтування. З метою забезпечення реалізації принципу юридичної визначеності та юридичної певності в даному спорі спір підлягає судовому розглядові. В судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] заперечили позов, підтримали зустрічний позов з тих підстав, що відповідачка [PERSON] працювала у позивача протягом 13 років, їй було надано кімнату в гуртожитку. [PERSON] з дітьми виїхала на лікування в Автономну Республіку Крим, ключі від кімнати залишила своєму брату для користування, коли повернулась, то він відмовився повернути ключ, а група людей примусила її з дітьми залишити спірну кімнату в гуртожитку, також вони змінили замок у вхідних дверях. Відповідачі не проживають в спірній кімнаті на даний час тому, що група людей, змінила замки і виселила звідти відповідачів. На прийомі у ректора ІФНТУНГ [PERSON] просила надати їй можливість проживати у спірній кімнаті, однак ним було повідомлено про те, що можливості в користуванні спірною кімнатою відповідачці не буде надано. Судом встановлено наступні обставини. 29/03/1995 р. було на ім`я [PERSON] та інших відповідачів видано ордер на кімнату [ADDRESS] Обставину отримання права на користування на спірну кімнату відповідачами на підставі ордеру сторони не заперечували. Відповідно до п. 1ст. 61 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню. Наказом позивача №37/3 від 03/04/2001 р. [PERSON] звільнено з роботи у позивача за ст. 38 КЗпП України. 18/11/2010 р., 14/07/2011 р., 09/02/2012 р. позивачем складено акти про не проживання відповідачів у спірній кімнаті. Відповідно до посвідчення №064364 [PERSON] отримував допомогу на дитину-інваліда до 18 р. Відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою №132723 його видано позивачу для обслуговування гуртожитків [ADDRESS] Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02/12/2010 р. було ухвалено не чинити відповідачці та її дітям перешкоди в користуванні спірною кімнатою та вселити у вказану кімнату. На виконання вказаного рішення було відкрито виконавче провадження №30981123. Однак ухвалою Івано-Франківського міського суду від 01/03/2012 р. було заборонено відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції вчиняти дії щодо виконання заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 02/12/2010 р. Обставину перебування відповідачки [PERSON] у трудових відносинах з позивачем з 03/03/1988 р. до 03/04/2001 р. сторони не заперечували. Відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України вона не підлягає доказуванню. 24/02/2012 р. [PERSON] було видано ордер на спірну кімнату. Ухвалою Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 27/11/2013 р. вказано, що висновок місцевого і апеляційного суду про те, що рішення в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] має приюдиційну силу в даному спорі є хибним; визнання ордеру на ім`я [PERSON] з цієї підстави також є хибним. Також відповідно до ухвали Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 27/11/2013 р. порядок користування гуртожитками встановлено в ст. 130 ЖК України. Правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «про приватизацію державного житлового фонду», прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, тому до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги ст. ст. 71, 72 ЖК України. Главою 4 ЖК України не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням в гуртожитку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. У висновку органу опіки та піклування від 05/03/2015 р. № 136 він заперечив проти виселення дитини [PERSON] зі спірного житла. В свою чергу відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 132 ЖК України інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Відповідно до п. 41 постанови Ради міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки» з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жилу площу в гуртожитку, не менш як десять років. На час відібрання кімнати в гуртожитку у відповідачів для них було передбачено зазначені правові підстави для залишення спірного житлового приміщення в їх користуванні. Крім цього відповідно до п. 18 постанови Ради Міністрів Української СРСР від 3 червня 1986 р. N 208 від 3 червня 1986 р. № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки» особи, які вибувають із гуртожитку здають передане їм раніше майно. Однак позивачем не надано суду доказів того, що відповідачі здали кімнату, якою користувались адміністрації позивача. Разом з цим відповідно до ст. ст. 118, 119 ЦПК України в позові повинно бути вказано ім'я відповідача. Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Таким чином позивачу не гарантовано право на подання позову до сім`ї або до не ідентифікованої фізичної особи, всупереч ст. 28 ЦК України. Так само позивач не надав суду жодного доказу того, що [PERSON] надав йому право на подання позову в його інтересі, а тому він вправі просити суд про вчинення дій на користь [PERSON] При цьому в позові вказано на проживання в спірній кімнаті гуртожитку [PERSON], хоча в позові позивач просив про не чинення ними перешкод у користуванні цією кімнатою працівнику університету [PERSON] з сім`єю. Отже у вказаній частині позов є необґрунтованим, позбавлений правових підстав. [PERSON], [PERSON], [PERSON] просили суд про визнання недійсним ордеру [PERSON] на житлове приміщення. Відповідно до ст. 58 ЖК України та п. 10 постанови Ради Міністрів Української СРСР від 3 червня 1986 р. N 208 від 3 червня 1986 р. № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки» ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. Таким чином до здачі спірної кімнати відповідачами і висловлення ними однозначно наміру залишити спірне житло, його не могло бути передано будь-кому. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Доказу здачі спірного житла відповідачами позивачем перед судом не доведено. Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже позивач не вправі обґрунтовувати позов припущенням про те, що відповідачі здали житло. Так само [PERSON], [PERSON], [PERSON] просили суд про просили суд про виселення дружини і доньки [PERSON] Однак відповідачі не ідентифікували вказаних осіб перед судом у спосіб, визначений в ст. 28 ЦК України. Відповідно до 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В свою чергу відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Тому всупереч принципу диспозитивності суд не наділений правом збирати докази на користь відповідачів, самостійно уточнювати їх позов, змінювати вимоги сторін. Протягом всього часу розгляду спору відповідачі не уточнили позову в частині своїх вимог до не ідентифікованих належним чином, в порядку, передбаченому в ст. 28 ЦК України та 119 ЦПК України, дружини і дитини [PERSON] відповідачам не гарантовано право на виселення із житлового приміщення не ідентифікованих дружини і дитини. Разом з цим [PERSON] і члени його сім`ї не подали суду позову будь-якого позову, не ставили перед судом будь-яких самостійних прохань. Щодо прохання відповідачів про зобов`язання позивача надати довідку, то відповідачі не довели перед судом тієї обставини, що вони взагалі звертались до позивача із проханням надати довідку про склад сім`ї і позивачем їм було в цьому відмовлено без належних правових підстав. Тому позов в цій частині не обґрунтовано жодним доказом. Відповідачі не надали суду жодного доказу того, що [PERSON] або інші особи перешкоджають відповідачам в користуванні спірною кімнатою. Судове рішення про вселення відповідачів в спірну кімнату було ухвалено 02/12/2010 року. Однак доказу того, що вказане рішення було виконано суду не надано. Доказу спливу строку на виконання вказаного рішення суду не надано. Доказу визнання виконавчого листа в цій частині таким, що не підлягає виконанню суду не надано. Однак відповідно до практики Європейського суду з прав людини не може бути ухвалено декілька судових рішень з однаковими резолютивними частинами щодо вселення відповідачів, оскільки це позбавляє будь-якого змісту судовий розгляд щодо кожного попереднього судового рішення. Разом з цим виконання судового рішення від 02/12/2010 про вселення відповідачів в спірне житло усуне будь-який спір в цій частині. Отже прохання відповідачів в частині повторного вселення не заснований на реальному порушенні права, а є надуманим. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже обов`язок доказування обставин завдання шкоди, її розміру, обґрунтованого розрахунку розміру покладено на позивача. З урахуванням обставин справи та обґрунтування прохання відповідачів про стягнення з позивача моральної шкоди за порушення житлових прав відповідачів її може бути компенсовано стягнення грошових коштів в сумі по 7000 гривень кожному відповідачу, які заявили позов. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини рішення у справі "Озтюрк проти Туреччини" (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI функція роз'яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам. Тому, оскільки відповідачі не проживають в спірній кімнаті на даний час тому, що група людей, змінила замки і виселила відповідачів з займаної ними кімнати у гуртожитку, що як вказує позивач належить йому, а також підставу для вселення сторонніх осіб в спірне житло створено саме позивачем, тому і відповідальність за порушення прав відповідачів лежить саме на позивачі. За цих обставин позов про ухвалення рішення про втрату відповідачами права на проживання позбавлений будь-яких правових підстав та є формою зловживання правом на звернення до суду позивачем. Отже позов подано з метою затвердження судом самовільних дій щодо виселення відповідачів і позбавлення їх права на житло. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, п.41 50, Справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року). Отже негативним зобов`язанням держави в спірних відносинах відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є непорушення житлових прав відповідачів. Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року" від 01.07.2013 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом; особа може мати декілька місць проживання. Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial