Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

У січні 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства "Київпассервіс", треті особи: генеральний директор державного підприємства "Київпассервіс" Котушенко Микола Анатолійович, виконуючий обов'язки генерального директора державного підприємства "Київпассервіс" Бедик Станіслав Володимирович про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди. Позивач вказує, що з 13.10.2015 прийнятий на посаду начальника відділу управління майном та майнових відносин Державного підприємства «Київпассервіс» на підставі наказу за № 498-ос від 12 жовтня 2015 року. 04.11.2016 року наказом ДП «Київпассервіс» за № 25-ДОС, за підписом в.о. генерального директора ДП «Київпассервіс» Бедика С.В., позивачу оголошено догану у зв'язку з порушенням трудової дисципліни, неналежне виконання посадових обов'язків. 01 грудня 2016 року наказом ДП «Київпассервіс» за № 656-ос від 30.11.2016, за підписом Генерального директора ДП «Київпассервіс» Котушенка М.А., позивача звільнено з посади начальника відділу управління майном та майнових відносин ДП «Київпассервіс» за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. На думку позивача, накладення на нього дисциплінарного стягнення є незаконним, таким, що здійснено з грубим порушенням порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності, передбаченої ст.ст. 147-150 КЗпПУ. Позивач також вважає його звільнення незаконним виходячи з наступного. Зокрема, винесення наказу про накладення дисціплінарного стягнення стало можливим внаслідок явної зацікавленості керівництва ДП «Київпассервіс» звільнити позивача з підприємства у будь-який спосіб. Як зазначено в наказі за № 25-ДОС від 04 листопада 2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», що «Згідно розпорядження, від 01.11.2016 року № 15 «Про проведення службового розслідування» працівниками підприємства проводилось службове розслідування щодо виконання умов договору тимчасового користування від 29 квітня 201 б року № 39/4, укладеного між Державним підприємством «КИЇПАССЕРВІС» та Приватним підприємством «Центуріон Плюс». Результати проведеного службового розслідування викладеного в Акті від 03.11.2016 року з 29.04.2016 по теперішній час на підприємстві перебуває одинакові за номером та датою два різні за змістом примірника тимчасових договорів користування від 29 квітня 2016 року № 39/4». Однак, перебуваючи на займаній посаді начальника відділу управління майном та майнових відносин ДП «Київпассервіс», позивач не є державним службовцем в розумінні положень Закону України «Про державну службу». До того, підставами для винесення оспорюваного наказу слугували лише; документи: Акт перевірки від 03.11.2016 року та Доповідна запис начальника контрольно-ревізійного відділу [PERSON] від 03.11.2016 року за № 1907/вн. Однак, в переліку підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності не зазначено посадову інструкцію позивача, що виключає можливість притягнення до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання посадових обов'язків. До того, позивач не один має нести відповідальність за договором, який підлягав перевірці. Оспорюваний наказ про накладення дисциплінарного стягнення винесено в той день, коли позивач перебував на лікарняному. Позивач наголошує на тому, що в черговий раз в розмові з керівництвом ДП «Київпассервіс» під сильним примусом, психологічним тиском його змусили написати заяву про надання відпустки з 18 листопада 2016 року по 01 грудня 2016 року. Крім того, в цій заяві перебуваючи в стані сильного душевного хвилювання позивач зазначив окремим пунктом про те, що вважати останній день його відпустки, який припадає на 01 грудня 2016 року, днем його звільнення за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. 30.11.2016 позивачем було написано заяву про надання відпустки у зв'язку із навчанням з 18.11.2016 по 03.12.2016. Останній день відпустки вважати днем звільнення за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпПУ, яку в той же день направлено засобами поштового зв'язку відповідачу. Втім подана заява відповідачем врахована не була, оспорюваний наказ про звільнення Відповідачем видано 01.12.2016. Приймаючи до уваги обставини, викладені за змістом позовних вимог, позивач просить: визнати незаконним наказ Державного підприємства за № 25 від листопада 2016 року про накладення на позивача, дисциплінарного стягнення у вигляді догани і його скасувати; визнати звільнення [PERSON] на підставі п.1 с 36 КЗпП України незаконним та поновити на роботі у Державному підприємстві «Київпассервіс» на посаді начальника відділу управління майном та майнових відносин; стягнути з Державного підприємства «Київпассервіс» на його користь середній заробіток за час вимушене прогулу з 02 грудня 2016 року до дня поновлення на роботі; стягнути з Державного підприємства «Київпассервіс» на його користь компенсацію за заподіяну йому моральну шкоду розмірі 50000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, в повному обсязі. Додатково пояснив, що результати службового розслідування, викладені в акті від 03.11.2016, які були підставою для накладення адміністративного стягнення не оскаржував. Під час лікарняного (з 31.10.2016 по 03.11.2016) інколи виходив на роботу. Здав лікарняний лист в відділ кадрів 14.11.2016. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила в повному обсязі, пославшись на надані суду письмові заперечення. Треті особи в судове засідання не з'явились. Про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку, заяв про участь у розгляді справи не надійшло. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] прийнятий на роботу в державне підприємство «Київпассервіс» з 13.10.2015 наказом № 498-ОС від 12.10.2015 на посаду начальника відділу управління майном та майнових відносин ДП «Київпассервіс». 01 грудня 2016 року наказом ДП «Київпассервіс» за № 656-ос від 30.11.2016, за підписом Генерального директора ДП «Київпассервіс» Котушенка М.А., позивача звільнено з посади начальника відділу управління майном та майнових відносин ДП «Київпассервіс» за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. 04.11.2016 рокунаказом № 25-ДОС [PERSON] оголошено догану, у зв'язку з порушенням трудової дисципліни, неналежного виконання посадових обов'язків. [PERSON] відмовився від ознайомлення, що підтверджується актом складеним від 04.11.2016. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення стали матеріали службового розслідування, а саме: доповідна записка начальника контрольно-ревізійного відділу ДП «Київпассервіс» [PERSON] від 03.11.2016. Відповідно до проведеної перевірки, зроблено висновок, що начальник відділу управління майном та майнових відносин ДП «Київпассервіс» не дотримувався процедури укладання та ведення договорів, зокрема договорів тимчасового користування, чим грубо порушив затверджений порядок укладання та ведення договорів тимчасового користування затверджений наказом по підприємству від 12.08.2016 № 54 ОД, п.п. 4.1, 4.3 посадової інструкції начальника відділу управління майном та майнових відносин. Відповідно до ст. 149 КЗпП України [PERSON] надав пояснення у ході службового розслідування. Як зазначає представник відповідача працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. З пояснень позивача, які надані в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не вживав заходів щодо оскарження наказу про дисциплінарне стягнення, що передбачено ст. 150 КЗпП України і порядком, який викладений в главі XV КЗпП України. Також не було раніше звернень до профспілкової організації щодо здійснюваного щодо його особи тиску та «знущань» з боку керівництва підприємства, про що зазначено за змістом позовних вимог. Як пояснив позивач, дисциплінарне стягнення у формі догани до нього застосоване під час перебування на лікарняному, втім лист непрацездатності підприємству надано лише 15.11.2016. Представник відповідача з цього приводу вказує, що позивач весь цей час з'являвся на робоче місце, ставив підписи у журналі відвідувань з 31.10.2016 по 03.11.2016, надав 02.11.2016 пояснення по розслідуванню, та написав заяву про надання щорічної відпустки від 14.11.2016, в зв'язку з чим Відповідачу не було відомо про наявність лікарняного листа. Приймаючи до уваги вказані обставини, суд вважає важливими доводи позивача втім не може їх врахувати виходячи з наступного. Як вбачається з пояснень позивача лист непрацездатності підприємству надано лише 15.11.2016. При цьому, позивач підтвердив, що під час лікарняного перебував на робочому місті. Вказані дії позивача, зокрема невчасне повідомлення про наявність листа непрацездатності та вихід на роботу на час лікарняного призвели до відсутності у відповідача даних про дати лікарняного, а відтак, на час винесення догани дії відповідача були правомірними, оскільки Відповідачу не було відомо про лікарняний лист. За змістом оспорюваного наказу, встановлено, що підставою для накладення дисциплінарного стягнення стали матеріали службового розслідування, а саме: доповідна записка начальника контрольно-ревізійного відділу ДП «Київпассервіс» [PERSON] від 03.11.2016. Відповідно до проведеної перевірки, зроблено висновок, що начальник відділу управління майном та майнових відносин ДП «Київпассервіс» не дотримувався процедури укладання та ведення договорів, зокрема договорів тимчасового користування, чим грубо порушив затверджений порядок укладання та ведення договорів тимчасового користування затверджений наказом по підприємству від 12.08.2016 № 54 ОД, п.п. 4.1, 4.3 посадової інструкції начальника відділу управління майном та майнових відносин. Як пояснив позивач ним не оскаржувались матеріали перевірки. Фак наявності двох різних за змістом примірників тимчасових договорів користування від 29 квітня 2016 року № 39/4, що стало в подальшому підставою для накладення дисциплінарного стягнення позивач визнав в судовому засіданні, зазначивши ці обставини, як технічну помилку. Стосовно пропуску строку притягнення до адміністративної відповідальності, слід зазначити, що вчинене позивачем правопорушення є триваючим, його кваліфікація здійснена відповідачем правомірно. До того, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за результатами службового розслідування, викладеного в акті перевірки від 03..11.2016 Приймаючи до уваги вказані обставини, наказ № 25 від 04.11.2016 про накладення на відповідача дисциплінарного стягнення, видано з дотриманням вимог, передбачених ст.ст. 147-150 КЗпПУ. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подано заяву про надання частини щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 18.11.2016 по 01.12.2016 та останній день відпустки вважати днем звільнення. На підставі п.1 ст.36 КЗпП України - розірвання трудового договору за угодою сторін. Статтею 3 Закону України «Про відпустки» передбачено можливість за бажанням працівника у разі його звільнення надання невикористаної відпустки з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Суд констатує, звільнення працівника за власним бажанням з зазначеної ним дати є правом самого працівника, та не містить обмежень, встановлених законом. Таким чином, звільнення позивача було вчинено з додержанням трудового законодавства і підстави для задоволення позову про поновлення на роботі, відсутні. Законодавством визначено «угода сторін», тобто домовленість між роботодавцем та працівником. А отже змінити умови угоди можливо лише за погодженням сторін. Як зазначає представник відповідача, 03.12.2016 ДП «Київпасервіс» отримано заяву [PERSON] про надання додаткової відпустки у зв'язку з навчанням датовану 30.11.2016 та повістки- виклики Державного Університету телекомунікацій (навчально - науковий інститут післядипломної освіти). Відповідач посилається на ст. 3 ЗУ «Про відпуски» щорічна відпустка повинна бути продовжена в разі збігу щорічної відпустки ї відпусткою у зв'язку з навчанням. Якщо проаналізувати хронологію, зокрема: 18.11.2016 - заява від [PERSON] про надання відпустки з подальшим звільненням, 01.12.2016 [PERSON] наказом від 30.11.2016 звільнений з займаної посади, 03.12.2016 - поштою підприємством отримано цінний лист (заява [PERSON] про відпустку на сесію з 18.11.2016 по 19.12.2016, додатки: виклики з 14.11.2016 по 27.11.2016, з 28.11.2016 по 03.12.2016) - то можна зробити висновок, що на 30.12.2016 позивач не мав трудових відносин ДП «Київпассервіс». Також, в день звільнення проведено повний розрахунок підприємства з [PERSON] З огляду на викладене, суд приходить до висновку що позивач звільнений на законних підставах, в зв'язку з чим не підлягають задоволенню вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. є безпідставною виходячи з наступного. Відповідно до п. З, 4 Постанови Пленум Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (надалі - Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Жодних таких фактів та доказів позивачем в позовній заяві не зазначено і не доведено. З яких міркувань позивач виходив, що йому нанесена моральна шкода та встановив її розмір відповідачу незрозуміло і невідомо. Враховуючи зазначене, можна прийти до висновку, що жодних підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди немає. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed