Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», просив встановити нікчемність Кредитного договору №50011273 від 26 листопада 2013 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та [PERSON]. 29 березня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залучення до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON]. (а.с.54-55) Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що 26 листопада 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 50011273, за умовами договору позивач отримав кредитні кошти з цільовим призначенням кредиту - на придбання транспортного засобу. Позивач виконував зобов'язання по кредитному договору, сплачував щомісячні платежі на підставі виставлених відповідачем платіжних документів, однак в подальшому розмір щомісячних платежів значно збільшились, їх розмір корегувався самостійно відповідачем, що призвело до неможливості виконувати позивачем зобов'язань за договором. Отримавши фахову консультацію, позивач дізнався, що умови кредитного договору не відповідають вимогам діючого законодавства, а саме ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не містить сукупну вартість кредиту в грошовому виразі та процентному значенні, не визначає абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому вирізі), ці умови є суттєвими для даного виду договору, відсутність такої інформації на момент укладання договору позбавило позивача зробити свідомий вибір при укладання договору про надання споживчого кредиту, та укласти договір в край невигідних для нього умовах, що спонукало звернутись з цим позовом до суду для встановлення нікчемності кредитного договору, що є предметом позову. Представник відповідача - Таран М.В. в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи.(а.с.45-50) Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення. Принцип забезпеченості кредиту передбачає наявність у банку права для захисту своїх інтересів, недопущення збитків від неповернення боргу через неплатоспроможність позичальника. Принципи повернення, строковості та платності означають, що кредит має бути повернений позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк із відповідною платою за його користування. Цільовий характер використання передбачає вкладення позичкових коштів із конкретною метою, визначеною кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживного кредиту встановлені законом (ч.ч.2, 3 ст. 1054 ЦК України). Судом встановлено, що 26 листопада 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 50011273, за умовами Договору ТОВ «Порше Мобіліті» надало Позичальнику суму кредиту в розмірі 123098,90 грн., що еквівалентно на дату укладання договору 14956,42 доларів США, з відсотковою ставкою 9,90 % річних строком на 36 місяців, з цільовим призначенням кредиту - для придбання транспортного засобу. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору. (частин 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України) Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Відповідно до абзацу першого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Наслідком нікчемності правочину є, зокрема, відсутність у його сторін обов'язку виконувати умови такого правочину, навіть якщо він не визнавався судом недійсним. Однак у ряді випадків потреба у визнанні судом нікчемного правочину недійсним може виникати, в тому числі: якщо сторони нікчемного правочину виконали його умови повністю або в певній частині; якщо нікчемний правочин нотаріально посвідчений; якщо зазначений правочин зареєстрований у відповідних державних органах тощо. У таких випадках суд своїм рішенням може, визнавши нікчемний правочин недійсним, визначити (з урахуванням змісту позовних вимог) правові наслідки такої недійсності, як от зобов'язати передати певне майно, або звільнити приміщення, або ж стягнути кошти, зобов'язати державний орган скасувати реєстрацію правочину тощо. За приписами ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України , нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є абсолютно недійсним, тоді як для визнання оспорюваного правочину недійсним необхідно судове рішення. На відміну від нікчемного правочину, який у всіх випадках є недійсним з моменту його вчинення, оспорюваний правочин, зі змісту якого випливає, що він може бути припиненим на майбутнє, визнається судом недійсним з моменту вчинення з припиненням його дії на майбутнє. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач [PERSON] посилається на те, що за умовами кредитного договору позивачу був наданий кредит у розмірі 123 098, 90 грн., який позивач зобов'язувався перед відповідачем повернути в тому ж розмірі, згідно з узгодженим графіком погашення кредиту між сторонами визначено щомісячний платіж у розмірі 575, 81 доларів США, який з розрахунку курсу долара США, зазначеного у договорі, складав 4739, 20 грн., сума процентів за користування кредитом на рік становила 6562, 37 грн., сума додаткового кредиту на рік становила 9199, 48 грн., сума процентів за користування Додатковим кредитом на рік становить 76, 05 грн. В подальшому розмір щомісячного платежу постійно збільшувався, позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо дострокового припинення договору, але з'ясувалося, що заборгованість позивача за договором становить 372957, 69 грн., на своє звернення позивач отримав відповідь про те, що він зобов'язаний повернути кошти за комерційним курсом гривні до долару США на дату здійснення платежу. Позивач вважає, що умови кредитного договору не відповідають вимогам діючого законодавства, умовам справедливості та містять ознаки нечесної підприємницької практики, тому вимушений звернутися до суду з метою встановлення нікчемності кредитного договору №50011273 від 26.11.2013 року, оскільки оспорюваний договір укладено з порушенням ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», як такий, що не містить сукупну вартість кредиту в грошовому виразі та процентному значенні, наведено лише орієнтовну сукупну вартість кредиту на один рік, хоча має охоплювати всі майбутні платежі, не визначає абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому вирізі), ці умови є суттєвими для даного виду договору, неповідомлення такої інформації позбавило позивача свідомого вибору при укладання договору про надання споживчого кредиту, що в сукупності наведених обставин дає підстави встановити факт умисного недотриманням відповідачем вимог чинного законодавства та введення в оману позивача, як споживача банківських послуг, та вважати нікчемним кредитний договір в силу положень ст.19 Закону України «Про захист порав споживачів». Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб'єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз'яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. 14 липня 2015 року Деснянським районним судом міста Києва ухвалене рішення у цивільній справі №754/4960/15-ц про відмову у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», третя особа [PERSON], про визнання недійсним положень кредитного договору та договору в цілому, договору застави транспортного засобу. 03 вересня 2015 року Апеляційним судом міста Києва постановлено ухвалу, якою відхилено апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] відхилено. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 липня 2015 року залишено без змін. Як встановлено судом першої інстанції у мотивувальній частині судового рішення: « Що стосується посилання позивача на порушення відповідачем вимог ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо ненадання інформації про детальний розпис сукупної вартості кредиту, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Слід зазначити, що сукупна вартість кредиту, в розумінні ч. 4 ст. 11 Закону, розуміється як вартість послуг, пов'язаних з укладенням кредитного договору та обслуговуванням кредиту протягом усього часу існування відносин між Кредитором та Боржником, плата за користування кредитом. Графіком погашення кредиту, що є невід'ємною частиною Кредитного договору, передбачено вартість послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням Кредитного договору та орієнтовна сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової вартості за кредитом (сторінка 2 Графіку погашення кредиту). Крім того, дані, наведені на другій сторінці Графіку, не включають витрати на вчинення нотаріальних дій при посвідченні договору, про що також зазначено у Графіку. На сторінці 3 Графіку позичальнику повідомляється, що для цілей розрахунку орієнтовної сукупної вартості послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням Кредитного договору не береться до уваги витрати, що виникають у зв'язку з державною реєстрацією транспортного засобу відповідними підрозділами ДАІ або іншим повноважним органом відповідно до вимог чинного законодавства, в тому числі, але не виключно збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а також страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки такі витрати не пов'язані з одержанням кредиту та укладенням Кредитного договору. Окрім того, згідно із п. 9.5 Загальних умов кредитування підписанням Загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що відповідач належним чином ознайомив його із інформацією, передбаченою ст.. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а також, що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених відповідачем. Пунктом 9.6 Загальних умов кредитування передбачено, що позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника, та умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови їх надання). Таким чином, Графік погашення кредиту, що є невід'ємною частиною договору, відповідає вимогам ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та містить детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі). Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що підстав для визнання договору недійсним немає, зважаючи на те, що умов договору щодо використання еквіваленту при розрахунках щомісячних платежів не порушують норми чинного законодавства та врегульовані положеннями Цивільного кодексу України; валютні ризики при укладенні договорів рівномірно покладаються на сторони та коливання курсу іноземної валюти не є підставою для розірвання договору; положення Кредитного договору відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу осіб, суд вважає підставним визнати обставини встановлені рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 липня 2015 року у цивільній справі №754/4960/15-ц , яке набрало законної сили, такими, що мають преюдиційне значення для вирішення даного спору, та в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказуванню при розгляді даної цивільної справи в частині доведення правомірності укладання між сторонами спору кредитного договору, наявність в договорі всіх істотних умов необхідних для укладання даного виду договору, відсутності порушень з боку ТОВ «Порше Мобіліті» прав позивача, як споживача банківських послуг, щодо ненадання інформації про детальний розпис сукупної вартості кредиту, та дотримання вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Умови визнання кредитних договорів недійсними та вимоги законодавства, що стосуються їх чинності, встановлені статтями 1048-1052, 1054 Цивільного кодексу України. Виходячи з положень наведених норм чинного законодавства, визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ІДК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Як роз'яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійними», суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Судам відповідно до статті 215 ЦК ( 435-15 ) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Аналізуючи укладений сторонами кредитний договір, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором та Загальними умовами кредитування, які є невід'ємною частиною договору, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту у валюті кредитування для придбання транспортного засобу, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору. За встановлених обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, у визначений спосіб захисту шляхом встановлення нікчемності Кредитного договору №50011273 від 26 листопада 2013 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та [PERSON], оскільки кредитний договір укладено між сторонами в письмовій формі, за змістом оспорюваного правочину сторонами досягнуто всіх істотних умов обов'язкових для даного виду договору, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту у валюті кредитування для придбання транспортного засобу, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору. Разом з тим, наведені позивачем обставини, як підставу для встановлення нікчемності кредитного договору, в даному випадку порушення прав позивача, як споживача банківських послуг, внаслідок недотримання відповідачем вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», встановленні рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 липня 2015 року у цивільній справі №754/4960/15-ц , яке набрало законної сили, та в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказуванню при розгляді даної цивільної справи. В той ж час, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Виходячи з обсягу наявних у справі доказів зібраних під час розгляду цивільної справи, суд не вбачає підстав надавати оцінку, як доказу у справі, Висновку експерта за результати проведення судово-економічної експертизи від 16 грудня 2016 року за №8130/21167/16-45, складений судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Полєнніковим М.О., який під час дослідження в судовому засіданні висновку експерта підтримав наданий висновок, оскільки доведення обставин, які встановлені у висновку експерта, не стосуються предмету доказування в межах даного спору, що відповідає вимогам ч.3 ст.58 Цивільного процесуального кодексу України. Кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. ( ст. 15 Цивільного кодексу України) Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як роз'яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.1 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», третя особа [PERSON] про встановлення нікчемності кредитного договору є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. В силу ст.ст. 56 та 84 Цивільного процесуального кодексу України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Під час розгляду справи, представником відповідача Самійленко А.О. подана заяву про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Порше Мобіліті» витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн., які сплачено на виконання Договору про надання юридичних послуг №24/2010 від 15 жовтня 2010 року, укладеного між ТОВ «Юридична фірма Вернер і Партнери та ТОВ «Порше Мобіліті». (а.с.62-64) Виходячи з положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За змістом положень ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року. Як роз'яснено у п. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. за №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Однак, в межах розгляду даної цивільної справи інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» представляли представники за дорученням Семещенко В.О., Андрійків О.В., Таран М.В., доказів, що мають підтвердити правовий статус представників, як адвоката, відповідно до положень Закону України «Про адвокатуру», суду надано не було. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про відшкодування з [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн., за відсутності доказів, які мали підтвердити, що понесені відповідачем витрати, пов'язанні безпосередньо з розглядом даної справи в суді. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed