Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-29 00:00:00

Позивач - [PERSON] 12.12.2017 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до [PERSON] про поділ земельної ділянки, реєстрацію права власності, в якій позивач просить суд: - здійснити розподіл земельної ділянки, площею 0,1300 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] на: земельну ділянку, площею 0,09 га, належну [PERSON] та земельну ділянку, площею 0,04 га, належну [PERSON], згідно кадастрового плану земельної ділянки від 25 березня 2016 року; - зареєструвати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,09 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] згідно кадастрового плану земельної ділянки від 25 березня 2016 року; - зареєструвати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,04 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] згідно кадастрового плану земельної ділянки від 25 березня 2016 року. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що 15 жовтня 2001 року рішенням Одеської міської ради їй було виділено земельну ділянку - 0,09 га, відповідачеві [PERSON] - 0,04 га, за адресою: [ADDRESS] Дані земельні ділянки, згідно державних актів на право приватної власності на землю від 01.07.2002 року, належать відповідно позивачці та відповідачці, які надані для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. У 2003 році розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради позивачці було надано дозвіл на будівництво двохповерхового житлового будинку-котеджу та окремого гаражу на її земельній ділянці. У цьому ж році вона отримала дозвіл на виконання будівельних робіт будинку. 16 липня 2012 року Комунальним підприємством «Одеське Міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» на ім'я [PERSON] було видано технічний паспорт та 20 серпня 2012 року була проведена реєстрація декларації про готовність до експлуатації садибного будинку за адресою: [ADDRESS]. 27 вересня 2012 р. позивачкою було отримано свідоцтво на будинок та 11 жовтня 2012 р. вона зареєструвала право власності на нього. Також позивачка вказує, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2007 року за нею було визнано право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,09 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2011 року по справі за позовом [PERSON], яка є відповідачем по даній справі, до [PERSON] та позивачки, було визнано за [PERSON] право власності на вищевказану земельну ділянку, площею 0,09 га. Дізнавшись про вказане рішення суду, як вказує позивачка, нею було подано апеляційну скаргу на рішення суду, за наслідком розгляду якої рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2013 року було скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2011 року та відмовлено у задоволенні позову відповідачки [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку 0,09 га. Однак, надалі позивачка дізналась, що за час розгляду вказаної справи, відповідачка об'єднала земельні ділянки 0,09 га та 0,04 га в одну, у зв'язку з чим була новостворена земельна ділянка, загальною площею 0,13 га. У той же час, 16 квітня 2013 року рішенням Київського районного суду м. Одеси було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] щодо визнання договору від 03 серпня 2012 року дійсним та визнання права власності, зокрема визнано дійсним договір купівлі-продажу будинку 74-А/1; визнано за [PERSON] право власності на [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,13 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] 14 травня 2014 року було проведено реєстрацію земельної ділянки, площею 0,13 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] в земельному кадастрі. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014 року допущено поворот виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2011 року; скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного Управління юстиції в Одеській області про державну реєстрацію прав [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,09 га, по [ADDRESS] на підставі рішення Київського міського суду м. Одеси від 30 листопада 2011 року; визнано з а [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,09 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий № [NUMBER]. Також рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 квітня 2015 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року щодо визнання за [PERSON] права власності на будинок по [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,13 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Оскільки відповідачем було визнано право власності на земельну ділянку, яка належала [PERSON], на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, однак відповідачем було об'єднано вказану земельну ділянку з земельною ділянкою, площею 0,04 га, розташованою за адресою: [ADDRESS], внаслідок чого була новостворена земельна ділянка, площею 0,13 га, розташована за адресою: [ADDRESS], позивачка зазначає, що вона не має можливості поновити своє право власності на земельну ділянку, площею 0,09 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Також позивачка зазначила, що у зв'язку з тим, що вона перебувала з відповідачкою у родинних відносинах, будинок був частково збудований на земельній ділянці відповідачки, у зв'язку з чим [PERSON] зауважує на необхідності розділу новоутвореної земельної ділянки, площею 0,13 га, між нею та [PERSON] у нових межах, щоб житловий будинок належний позивачці повністю знаходився на її земельній ділянці, а за відповідачем визнати право власності на вільну від забудови земельну ділянку, не змінюючи при цьому попередні площі земельних ділянок для усунення порушення прав та законних інтересів сторін по справі. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2017 року відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ земельної ділянки, реєстрацію права власності та призначено попереднє судове засідання. 15 лютого 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче судове засідання по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судове засідання 30.04.2018 року позивач [PERSON] або її представник [PERSON] не з'явились, про дату, час і місце проведення яких повідомлені належним чином, однак в матеріалах справи міститься заява від представника позивача [PERSON] від 26 січня 2018 року (вхід №2747 від 26.01.2018 року), в якій представник позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить суд розгляд справи провести за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судові засідання повторно не з'явилася, про дату, час і місце проведення яких повідомлялась належним чином, що підтверджується повернутими до суду поштовими листами Державного підприємства спеціального зв'язку Одеського обласного вузлу спеціального зв'язку Адміністрації державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України щодо відмови отримання відповідачкою [PERSON] поштової кореспонденції, наявними в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Частиною 3 та частиною 4 ст. 130 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім'ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 22 лютого 2018 року, [PERSON], [INFO], з 13 вересня 2013 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS], та саме за цією адресою судом надсилалась судова кореспонденція рекомендованим листом з повідомленням на ім'я [PERSON]. Частиною 9 статті 130 ЦПК України передбачено, що у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Оскільки судом уся поштова кореспонденція,у тому числі судова повістка, направлялись на ім'я відповідачки [PERSON] за зареєстрованим місцем мешкання, за якою останньою кореспонденцію не отримано, у зв'язку з відмовою, суд вважає, що [PERSON] не з'явилась у судові засіданні без поважних причин, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце їх проведення. Також суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуюче вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] про поділ земельної ділянки, реєстрацію права власності підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 01 липня 2002 року, [PERSON], на підставі рішення Одеської міської ради від 15 жовтня 2001 року № 2739-ХХІІІ, передано у приватну власність земельна ділянка, площею 0,0900 гектарів, в межах згідно з планом, яка розташована на території Одеської міської ради за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1679/7032 (а.с. 23-24). Позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], зареєстрований 11.01.1994 року, який був розірваний на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05.07.2007 року, актовий запис №218 від 22.08.2007 року. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 17 грудня 2007 року по справі №2-7125/07 позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна придбаного у шлюбі та визнання права власності на нерухоме майно - задоволено. Визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0900 гектарів, яка розташована в [ADDRESS], на яку [PERSON] видано державний акт серії [NUMBER] на право приватної власності на землю. Рішення суду набрало законної сили 28.12.2007 року (а.с.26-29). Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала на розгляді цивільна справа №2-6406/2011 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності, з якої вбачається, що у 2011 році відповідач [PERSON] звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] та [PERSON] про розірвання договору та стягнення заборгованості, який під час розгляду уточнила та просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,0900 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] яка належала на праві приватної власності [PERSON] За наслідком розгляду вказаної справи, 30 листопада 2011 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким позов [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,0900 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2013 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, площею 0,0900 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.32-35). Однак на підставі вказаного рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року по справі №2-6406/201, державним реєстратором Реєстраційної служби Головного Управління юстиції в Одеській області винесено рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку, площею 0,0900 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 09.09.2014 року по справі №2-6406/11 заяву [PERSON] про поворот виконання рішення суду - задоволено. Допущено поворот виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. Скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області про державну реєстрацію прав [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0900 га, по [ADDRESS], на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року. Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,0900 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] за цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер [NUMBER]. Ухвала суду набрала законної сили 15.09.2014 року (а.с.40-41). Також судом встановлено, що відповідачці [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка, площею 0,04 га, по [ADDRESS], на підставі державного акту серії [NUMBER] від 31 жовтня 2012 року. На замовлення [PERSON] за договором № 11 від 28.03.2014 року ФОП [PERSON] була розроблена технічна документація щодо об'єднання земельних ділянок, площею 0,04 га, яка належала [PERSON] на підставі державного акту серії [NUMBER] від 31 жовтня 2012 року та площею 0,0900 га, право власності на яку було визнане на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2011 року (кадастровий № [NUMBER]) в одну земельну ділянку, загальною площею 0,13 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: [ADDRESS]. 09 квітня 2014 року [PERSON] склала заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білик В.В., зареєстрована в реєстрі за №547, в якій підтвердила, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0400 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Одеською міською радою 31.10.2012 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №511010001001362 та земельної ділянки, площею 0,0900 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить їй на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2011 року, справа №2-6406, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Голоцван Є.О. 31.03.2014 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за № 19791562 від 31.03.2014 року, номер запису про право власності: 5175242, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 314176511101. У вказаній заяві, [PERSON] просить надати дозвіл та провести всі відповідні дії щодо об'єднання зазначених земельних ділянок в одну самостійну земельну ділянку з видачею свідоцтва про право власності на земельну ділянку. Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому [PERSON] були об'єднані земельна ділянка, площею 0,04 га, по [ADDRESS], з земельною ділянкою, площею 0,0900 га, по [ADDRESS], внаслідок чого була новостворена земельна ділянка, площею 0,1300 га, по [ADDRESS]. У зв'язку з чим, позивач [PERSON] позбавлена можливості виконати ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 09.09.2014 року по справі №2-6406/11, якою допущено поворот виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку та визнано за нею - [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,0900 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] за цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер [NUMBER]. Також судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа №520/2488/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності, в якій [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 03 серпня 2012 року між нею (покупець) та [PERSON] (продавець) у простій письмовій формі було укладено договір, відповідно до п.1.1 якого сторони зобов'язуються в майбутньому, в обумовлений строк укласти і належним чином оформити договір купівлі - продажу земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Відповідно п.п.1.2 - 1.3 договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю будинок, загальною площею 711,3 кв.м, гараж, загальною площею 65 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] а також земельну ділянку, площею 0,13 га, об'єднану із двох земельних ділянок, площею 0,0400 га, яка належить продавцю на підставі державного акту серії [NUMBER] та земельної ділянки, площею 0,0900 га, яка належить продавцю на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. За наслідком розгляду вказаної справи, 16 квітня 2013 року рішенням Київського районного суду міста Одеси від 16 квітня 2013 року позов задоволений у повному обсязі. Було визнано дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], що був укладений між [PERSON] та [PERSON] 03 серпня 2012 року. Було визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок літ. "А", загальною площею 711,3 кв.м, житловою площею 307,5 кв.м, гараж літ. "Б", площею 65 кв.м, відображених у технічному паспорті від 20.02.2012 року, що розташовані в [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, площею 0,13 га, що розташована в [ADDRESS] (а.с.36-39). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2014 року по справі №522/18939/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 5650000,00 грн. 11 листопада 2014 року на підставі даного рішення був виданий виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 5650000,00 гривень. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2015 року по справі №522/18939/14 змінено та встановлено спосіб і порядок виконання даного виконавчого листа, шляхом передачі у право власності стягувачу [PERSON] описаного й арештованого майна, належного боржнику [PERSON] а саме: житлового будинку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 711,3 кв.м та земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,13 га в рахунок погашення заборгованості. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 11.03.2016 року по вказаній справі було відмовлено в задоволенні заяви головного державного виконавця ВПВР ГУЮ в Одеській області Щеглова Є.В. про встановлення способу та порядку виконання рішення, шляхом передачі у право власності стягувачу - [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 711,3 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,13 га, в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом. В даній ухвалі встановлено, що стосовно нерухомого майна по [ADDRESS] в м. Одесі наявний спір між [PERSON] та [PERSON], який вирішується в судовому порядку. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 квітня 2015 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року по справі 520/2488/13-ц та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності - відмовлено. Рішення набрало законної сили 08 квітня 2015 року (а.с.42-47). В силу ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У зв'язку з чим вищевикладені обставини додатковому доказуванню не підлягають. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом (ст. 398 ЦК України). Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що [PERSON] на праві особистої приватної власності належала земельна, площею 0,0900 га, розташована за адресою: [ADDRESS] за цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер [NUMBER], яка на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2011 року по справі №2-6406/2011, скасованого рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2013 року, безпідставно вибула з власності [PERSON] та в подальшому ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 09.09.2014 року по справі №2-6406/11 була повернута у приватну власність [PERSON], однак остання позбавлена можливості відновити своє право власності на неї, оскільки, як встановлено судом, зазначена земельна ділянка була об'єднана з земельною ділянкою, площею 0,04 га, по [ADDRESS], внаслідок чого була утворена земельна ділянка, площею 0,1300 га, по [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 87 Земельного Кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об'єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г) за рішенням суду. У зв'язку з чим вбачається, що спірна земельна ділянка площею 0,1300 га, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] фактично належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON], в частинах відповідно 0,0900 га та 0,04 га, оскільки об'єднана частка земельної ділянки, площею 0,0900 га, яка входить до земельної ділянки, площею 0,1300 га, розташованої по [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачеві [PERSON] Згідно з ч.4, 5 ст. 89 ЗК України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Статтею 56 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; в) кадастрові плани земельних ділянок, які об'єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку; г) матеріали польових геодезичних робіт; ґ) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу; д) перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути; е) нотаріально посвідчена згода на поділ чи об'єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні); є) згоду власника земельної ділянки, для земель державної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на поділ чи об'єднання земельних ділянок користувачем (крім випадків поділу земельної ділянки у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, розташований на ній). На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що позивачка в позасудовому порядку позбавлена можливості здійснити розподіл земельної ділянки, площею 0,1300 га, розташованої по [ADDRESS], за відсутності згоди відповідача [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 13 Конституції України, "держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання". Тобто, виступаючи гарантом реалізації законних прав, держава тим самим забезпечує одночасно і виконання громадянами обов'язків, покладених на них державою, а також власними договірними та іншими зобов'язаннями. Оскільки економічною основою кожного суспільства є власність у різних її формах, то одним із найголовніших об'єктів державного захисту виступає саме право власності. При цьому законодавство, зокрема Конституція, Цивільний кодекс надають усім власникам рівні умови для захисту права власності. У ст. 386 ЦК закріплено основні правові засади захисту права власності в Україні, які базуються на принципі рівності захисту права власності всіх його суб'єктів (фізичних і юридичних осіб, держави, територіальних громад). Тут мається на увазі саме юридична рівність власників у виборі та застосуванні встановлених законом засобів захисту. Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997р. відповідно до Закону України № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). З урахуванням вищевикладеного та встановлених обставин, з урахуванням того, що [PERSON] позбавлена можливості здійснити розподіл земельної ділянки, площею 0,1300 га, розташованої по [ADDRESS], за відсутності згоди відповідача [PERSON], суд вважає, що звернення позивача до суду з цим позовом в частині вимог про поділ земельної ділянки є єдиним можливим способом захисту її прав та інтересів та обраний позивачем спосіб захисту в частині звернення до суду з позовом про поділ земельний ділянки не суперечить закону. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині поділу земельної ділянки, площею 0,13 га, розташованої по [ADDRESS], є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд також зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2012 року КП «Одеське МБТІ та РОН» на ім'я [PERSON] було видано технічний паспорт на садибний будинок за адресою: [ADDRESS] 27 вересня 2012 року на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 20.08.2012 року № ОД 14212145308, державного акту на право власності на землю від 01.07.2002 року виконавчим комітетом Одеської міської ради позивачці було видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на житловий будинок з господарською будівлею. За даним свідоцтвом об'єкт в цілому складається з будинку літ. «А», загальною площею 721, км.м., житловою площею 309,1 кв.м., гаражу літ. «Б», відображених у технічному паспорті від 16.07.2012 року (а.с. 13). 11 жовтня 2012 року за позивачем було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок на підставі даного свідоцтва за реєстраційним номером: 37858229 (а.с 12). У постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року, 12 жовтня 2016 року (справи № 6-2225цс16, 6-2099цс16) містяться висновки про те, що відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому в застосуванні положень статті 120 у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України, а саме подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. За правилами частини 3 статті 358 ЦК України, частини 4 статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Крім того, відповідно до пункту е частити 1 статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані дотримуватися правил добросусідства. Зокрема добросусідство полягає в обранні таких способів використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо); не використовуванні земельних ділянок способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив); співпраця при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо (стаття 130 ЗК України). Відповідно до висновку земельно-технічної експертизи № 020/2018 від 06.02.2018 року, складеного експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» Скибінською Тетяною Михайлівною, виходячи з проведеного обстеження, враховуючи конфігурацію обстежуваної земельної ділянки, місце розташування будівель на ній, експерт пропонує один технічно можливий варіант розподілу земельної ділянки, площею 0,1300 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], між власниками, при якому: - межі земельної ділянки, що пропонується до виділу власнику - [PERSON], описуються наступним чином (див. Графічне відображення, малюнок №1, зазначено червоним кольором): - від точки 1, по прямій лінії на відстані 4,50м (до точки 2); - з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 19,16м (до точки 3); - з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 20,81 (до точки 4); - з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 31,69м (до точки 5); - з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 25,65м (до точки 6); - з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 50,70 до первісної точки відліку (до точки 1). Площа земельної ділянки, що пропонується до виділу власнику - [PERSON], (з урахуванням площі під забудовую житлового будинку літ. «А»), яка розташована за адресою: [ADDRESS], становить - 0,0900 га. - межі земельної ділянки, що пропонується до виділу власнику - [PERSON], описуються наступним чином (див. Графічне відображення, малюнок №1, зазначено жовтим кольором): - від точки 2, по прямій лінії на відстані 19,16 м (до точки 3); - з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 20,81 (до точки 4); - з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 19,01м (до точки 9); - з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 0,79 м (до точки 8); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 8,03 м (до точки 7); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 12,32 м до первісної точки відліку (до точки 2). Площа земельної ділянки, що пропонується до виділу власнику - [PERSON], (з урахуванням площ під забудовую гаражем літ. «Б»), яка розташована за адресою: [ADDRESS], становить - 0,0400 га. Відповідно до норм статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав та передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши усі докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, суд вважає, що звернення позивача до суду з цим позовом є його єдиним способом захисту прав та інтересів та позовні вимоги в частині поділу земельної ділянки є обґрунтованими та підлягають задоволенню, у зв'язку з чим слід здійснити поділ земельної ділянки, загальною площею 0,1300 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] в нових межах, з урахуванням розташування будівлі належної позивачці на земельній ділянці, не змінюючи при цьому попередні площі земельних ділянок для усунення порушення прав та законних інтересів сторін по справі, а саме шляхом виділу [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0900 га, розташованої по [ADDRESS], та [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0400 га, розташованої по [ADDRESS], у відповідності до висновку земельно-технічної експертизи № 020/2018 від 06.02.2018 року, складеного експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» Скибінською Тетяною Михайлівною. В частині вимог щодо реєстрації за [PERSON] права власності на земельну ділянку, площею 0,09 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] згідно кадастрового плану земельної ділянки від 25.03.2016 року та реєстрації за [PERSON] права власності на земельну ділянку, площею 0,04 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] згідно кадастрового плану земельної ділянки від 25.03.2016 року, суд зазначає наступне. Спірні відносини регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 5 вказаного Закону, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Порядок реєстрації речових прав на нерухоме майно визначений розділом 4-м зазначеного Закону. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Подання документів у сфері державної реєстрації прав здійснюється за заявами, що передбачено статтею 20 Закону. Державна реєстрація прав та їх обтяжень здійснюється на підставі заяви та оригіналів документів, які подаються заявником у паперовій чи електронній формі у випадках, передбачених законодавством. На підставі вищевикладеного суд зазначає, що чинним законодавством України передбачено порядок реєстрації речових прав на земельні ділянки. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому суди не вправі втручатись в повноваження та діяльність суб'єктів владних повноважень, або ж підміняти їх. Така позиція суду щодо неможливості підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму №13 від 24 жовтня 2008 року, згідно з якою, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, так само й з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача в цій частині щодо реєстрації права власності є не обґрунтованими та безпідставними, оскільки суд не є органом який уповноважений на здійснення державної реєстрації речових прав, у зв'язку з чим в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до п.1 ч.7 ст. 265 ЦПК України, у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про порядок і строк виконання рішення. Згідно з ч.1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає одночасно у рішення суду визначити порядок виконання рішення суду, а саме, що це рішення у разі набрання ним законної сили є підставою для здійснення державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку №1, площею 0,0900 га, по [ADDRESS], з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), [PERSON] на земельну ділянку №2, площею 0,0400 га, по [ADDRESS], з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволеної частини позовних вимог, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір в сумі 640 гривень 00 копійок. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 14.12.2017 року відстрочено [PERSON] сплату судового збору за вимогами майнового характеру про реєстрацію права власності у розмірі 8000 гривень 00 копійок до ухвалення рішення по справі. У зв'язку з чим, з позивача [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 8000 гривень 00 копійок. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial