Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15 листопада 2013 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надала розписку написану нею власноручно, згідно якої вона отримала від позивача 73134 гривень (що складало в еквіваленті на момент передачі грошових коштів 9149, 75 доларів США по курсу НБУ станом на 15.11.2013 року 1$=7,993 грн.) у борг із зазначенням терміну повернення коштів до 15 листопада 2015 року. З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань перед позивачем, відповідач запевнив позивача, що у разі неповернення в строк грошових коштів, належна їй 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , переходить у власність позивача, про що особисто зазначив в розписці про отримання грошових коштів від 15 листопада 2013 року. Після 15 листопада 2013 року, позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути кошти та відповідач пояснила, що на цей час вона не має змоги повернути кошти та вмовляла позивача, що при найменшій нагоді вона поверне позивачу кошти, але на теперішній час відповідач взагалі відмовилася повертати кошти, останній раз, коли сторони по справі спілкувались, відповідач пояснила позивачу, що коштів у неї немає і повертати позивачу борг вона взагалі відмовляється. До суду від відповідача надійшов відзив від 19.03.2018 року, в якому відповідач вказує, що договір позики в письмовій формі сторони не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання саме договору позики Позивач, в порушення умов цивільного процесуального законодавства, не надав. Позивач вказує, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу, однак не надав жодного підтвердження про звернення саме до відповідача. Позивач зловживає своїми правами, в тексті позову наводить суперечливі обставини щодо дати повернення коштів, повідомляє про факти, які не відповідають дійсності, чим вводить суд в оману, а також зазіхає на право відповідача на справедливий суд. Представник відповідача вважає, що позивач виготовив розрахунок суми заборгованості з порушенням приписів ст. 625 ЦК України. За визначених позивачем умов реальна сума заборгованості з урахуванням втрат від інфляцій та трьома відсотками річних не перевищує 99,385 тис. грн. Позивач невірно визначив момент виникнення прострочення грошового зобов`язання через що при визначенні втрат від інфляції та 3% річних допустився помилки у визначені періоду застосування ст. 625 ЦК України. Умови «розписки» щодо застави 1/3 частини квартири [ADDRESS] суперечать умовам статей 577, 578, 584 ЦК України, що тягне за собою їх недійсність. Позивачем неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено саме договір позики. За таких умов вимоги Позивача про стягнення 172 871,27 гривень є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідач у судовому засіданні була відсутня, про дату та час судового засідання повідомлялась шляхом надсилання судових повісток за зареєстрованою адресою проживання, однак конверт повернувся на адресу суду з відміткою про повернення через «закінчення встановленого строку зберігання» (а.с. 126). Представник позивача у судовому засіданні була відсутньою, однак надала до суду заяву, якою просить судове засідання проводити у відсутності її та позивача, позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги за останнім уточненим розрахунком боргу, в якому сума боргу складає 172557,77 гривень.(а.с. 107-111, 128). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони випливають з договірних відносин і регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що 15.11.2013 року відповідачем була написана розписка, про отримання ним від [PERSON] грошових коштів у розмірі 73134,00 гривень у рахунок погашення зобов`язань фінансового кредитного договору № 92913154 від 25.02.2013,предметом іпотеки якого є квартира за адресою: [ADDRESS] , власником якого він являється, де право власності належить в трьох рівних частках Відповідачу 1/3 частина, [PERSON] 1/3 частина, [PERSON] 1/3 частина. Грошові кошти беруться на строк 24 місяці (до 15.11.2015) у випадку неповернення грошових коштів у встановлений строк, частина квартири, яка належить йому та їй за адресою: [ADDRESS] , на праві власності переходить у власність [PERSON] (а.с. 11). Згідно довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 102800453, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 27-29). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16. Згідно до вищевказаної розписки встановлено, що позивач передав відповідачу 73134,00 грн. що не оспорюється стороною відповідача. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі № 6-2789цс16 . Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (постанова ВСУ від 09.11.2016 р. у справі за № 6-1457цс16). Розглянувши справу, суд дійшов висновку, що позивач не в змозі захистити свої права іншим чином, ніж шляхом стягнення наданих відповідачу коштів. Суд не звертає уваги на те, що зміст зазначеної розписки включає відомості, що кошти отримуються з метою погашення зобов`язань фінансового характеру відповідача перед ломбардом. Головні умови притаманні договору займу в розписці присутні. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є односторонньою угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Також в даному випадку договір позики укладений між сторонами по справі за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною угодою, з якої дійсно вбачається факт отримання відповідачем в борг грошової суми із зобов`язанням повернення позики. З огляду на викладене порушено право та законний інтерес позивача на повернення йому грошових коштів в повному обсязі. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу № 1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і Стратіс Андреадіс проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59). Позивач також просить стягнути на його користь відсотки за договором позики. У частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Вказана правова позиція висловлена Постановою Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України № 6-36цс14 від 02.07.2014 року. Так як договором не встановлювався розмір відсотків, суд вважає за необхідне стягнути відсотки за договором позики на рівні облікової ставки НБУ з 15.11.2015 року у розмірі - 62920,18 грн. Велика Палата Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 щодо можливості застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення вказує, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Від так, згідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Індекси інфляції розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше- Міністерство статистики України), починаючи з 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий кур`єр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України, згідно до статей 19, 21, 22 ЗУ «Про інформацію» є офіційними. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що становлять відповідний період, перемножити між собою, про що вказується в листі Верховного суду України № 62-97 від 03.04.1997 року. З урахуванням цих обставин та досліджених матеріалів справи, інфляційні нарахування на суму боргу становлять 29 909,51 грн. Три відсотки річних від суми заборгованості становить 6594,08 грн. Таким чином, судом було встановлено факт отримання відповідачем грошових коштів, встановлено, що він не виконує та не намагається виконати свого обов`язку по виконанню зобов`язання або поверненню коштів, тому суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача боргу за договором позики, відсотків з 15.11.2015 року, інфляційних витрат та 3 % річних, є обґрунтованими. Окрім того, ухвалою суду від 21 грудня 2017 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Судові витрати розподіляються пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved