Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи підставність позову тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина за законом. Позивач, будучи дочкою спадкодавця, отож спадкоємцем першої черги спадкування, спадщину прийняла шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До складу спадкової маси увійшла земельна ділянка, площею 4,8815 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0522286100:06:000:1019, розташована на території Скитківської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Утім реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку позивач позбавлена можливості. Відмова нотаріуса мотивована тим, що із наданих заявником документів неможливо визначити останнє місце проживання спадкодавця, оскільки на час смерті спадкодавець проживала в м. Севастополь, яка є тимчасово окупованою територією України, а також не підтверджено факт постійного проживання спадкоємця із спадкоємцем на час відкриття спадщини, так як документи видані державними органами на тимчасово окупованій території не створюють юридичних фактів, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом. У визначений судом строк відповідач не надав до суду відзив, однак сільський голова надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, не заперечував щодо їх задоволення, а розгляд справи просив проводити за відсутності їх представника. Позивач та його представник у підготовче судове засідання не з`явились, представник просив про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. З огляду на викладене, суд вважає, що за результатами підготовчого провадження можливо ухвалити рішення, тому розгляд справи суд проводить в даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраним у справі доказами, встановив, що рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 10.08.2016 встановлено факт смерті [PERSON] ( [INFO] , уродженки смт. Дашів Ілліннецького району Вінницької області, яка померла [INFO] в м. Севастополь, АР Крим. На підставі рішення суду Липовецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 12.08.2016 видано свідоцтво про смерть [PERSON] , серії [NUMBER] , актовий запис №94 (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом. Позивач [PERSON] , будучи дочкою спадкодавця, в підтвердження чому є свідоцтво про народження та відповідно свідоцтво про одруження (а.с.10), отож спадкоємцем першої черги спадкування, виявила намір на прийняття спадщини, у зв`язку із чим звернулась до нотаріуса. Згідно листа приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області Кобзар С.В. від 02.03.2017, остання відмовила у прийнятті заяви [PERSON] , вказуючи на те, що останнє місце проживання спадкодавця [PERSON] , а також постійне місце проживання позивача із спадкодавцем було в м. Севастополь АРК, яка є тимчасово окупованою територією, отож документи видані державними органами на цій території не створюють юридичних наслідків, у зв`язку із чим в ситуації, яка склалась слід збирати докази, що не належить до компетенції органів нотаріату. У п.23 постанови ПВСУ від 30.05.2008 за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Доказами місця відкриття спадщини можуть бути: довідки житлово експлуатаційної організації, довідки правління житлово - будівельного кооперативу про реєстрацію (постійне місце проживання спадкодавця); записи у будинковій книзі про реєстрацію, довідки адресного бюро, довідки райвійськомату про те, що спадкодавець до призову на військову службу проживав за відповідною адресою. Згідно Постанови Верховної Ради України «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015, територія Автономної республіки Крим та м. Севастополь є тимчасово окупованою територією військами Російської Федерації, розпочатої 20.02.2014. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, згідно практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, зокрема у справах проти Туреччини (а саме, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Зважаючи на викладене, суд вважає, що надані позивачем докази на підтвердження останнього місця проживання спадкодавця та факту прийняття нею спадщини шляхом постійного проживання із спадкодавцем підтверджені належними та допустимими доказами, однак це позбавляє її оформити свої майнові права в нотаріальному порядку за місцем відкриття спадщини. Судом встановлено,\~що до\~складу спадкової\~маси увійшла\~земельна ділянка, площею 4,8815 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер - 0522286100:06:000:1019, розташована на території Скитківської сільської ради Липовецького району Вінницької області, нормативна грошовою оцінкою 132297,77 гривень, яка належала спадкодавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 277519, виданого 23.10.2012 згідно розпорядження Липовецької районної державної адміністрації. Утім правовстановлюючий документ за життя спадкодавця втрачено, що униможливлює оформлені спадкових прав позивачем в нотаріальному порядку. З урахуванням положень частини першої статті\~15\~та статті\~392 ЦК\~власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність порушених прав позивача, що є очевидним, отож суд дійшов висновку, що позов обґрунтований. Крім цього, представник відповідача надав суду заяву про визнання позову. Ураховуючи те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. Відповідно доч.1ст.142 ЦПК України, у\~\~разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. Зважаючи на викладене, суд вважає за доцільне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved