Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

11.06.2018 року позивачі звернулися до суду з позовом та посилаючись на порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», просять суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним кредитний договір № 2008/28-13/61 від 07.10.2008 року, укладений між відповідачем Публічним акціонерним товариством «УКРСОЦБАНК» з одного боку та позивачем [PERSON] з іншого та визнати недійсними іпотечні договори, укладені між відповідачем та позивачами [PERSON], [PERSON], посвідчені 07.10.2008 року приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Міцул О.В. за реєстровими № № 3742, 3743. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що укладеному договорі кредиту грошове зобов'язання виражене в іноземній валюті. На виконання умов договору кредиту [PERSON] 07 жовтня 2008 року було видано 47 000 доларів США. Позивача [PERSON], як позичальника змусили обслуговувати договори в іноземній валюті, включаючи сплату тіла кредитів, відсотки, штрафи та пені, без будь-якого врахування офіційного курсу гривні до відповідної валюти, що на його думку, суперечить ст. 533 ЦК України, у зв'язку з чим договір кредиту був укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Позивачі вказували, що договір укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки використання на території України іноземної валюти, як засобу платежу, отриманого за рахунок кредиту є незаконним. Діями банку щодо укладення кредитного договору в іноземній валюті, та фактичним наданням кредиту в іноземній валюті їх було введено в оману. Неповне надання банком інформації споживачу про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, встановлення платежів, які споживач мав сплачувати на користь банку за дії, які банк здійснював на власну користь, є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Ухвалою суду від 18.06.2018 року провадження у справі відкрито. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON], представник позивачів - адвокат [PERSON] позов підтримали повністю та просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» в судове засідання не з'явився, надав до суду відзив на позов, згідно якого він позов не визнає, просить суд у задоволенні позову відмовити, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Арцизького районного нотаріального округу Міцул О.В. в судове засідання не з'явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з недоведеністю з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 Глави 71 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що 07 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] був укладений Договір кредиту № 2008/28- 13/61, відповідно до умов якого банк надав Позичальнику кредит у сумі 47 000,00 дол. США зі сплатою 15,00 % річних за користування кредитом на строк з листопада 2008 року по жовтень 2015 року (а.с. 13 - 16). В забезпечення виконання умов кредитного договору, 07 жовтня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Міцул О.В. та зареєстровано в реєстрі за №3743, відповідно до умов якого в іпотеку надане наступне нерухоме майно: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 326,4 кв.м. та житловою 54,60 кв. м., що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Арциз, вул. Вокзальна, буд. 5; земельну ділянку, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), загальною площею 0,100 га, кадастровий [NUMBER]. Також, 07 жовтня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Міцул О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3742, відповідно до умов якого в іпотеку надане наступне нерухоме майно: трикімнатна [ADDRESS], загальною площею 69,5 кв.м., житловою площею 40,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20 - 24). У зв'язку із невиконання [PERSON] умов взятих на себе зобов'язань за Договором кредиту, ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Арцизького районного суду Одеської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Договором кредиту. Так, рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 03 жовтня 2016 року у справі № 492/1136/15-ц, позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON], задоволені частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 2008/28-13/61 від 07 жовтня 2008 року в розмірі 22796 дол. США 01 цент, що станом на 18 лютого 2016 року еквівалентно 609193 гривні 73 копійки, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: [ADDRESS], що складається з трьох кімнат, загальною площею 69,5 кв.м. та житловою площею 40,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, ціну на предмет іпотеки встановити на підставі оцінки, проведеної в межах процедури виконавчого провадження, стягнуто судові витрати та відстрочено виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII (а.с. 130 - 134). Зазначене судове рішення набрало законної сили 14 грудня 2016 року. Таким чином, наявне судове рішення яке набрало законної чинності, яким було встановлені певні обставини, а саме: законність вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON], отже, відповідність умов Договору кредиту № 2008/28-13/61 від 07 жовтня 2008 року умовам чинного законодавства: наявності заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Укрсоцбанк»; наявність у ПАТ «Укрсоцбанк» банківської ліцензії та дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, під час розгляду справи № 492/1136/15 судом була перевірена законність вимог ПАТ «Укрсоцбанк» відповідно до укладених договорів та прийняте обґрунтоване та законне рішення про стягнення з Позичальника суми заборгованості за рахунок майна наданого в іпотеку. Відповідно до п. 2.1. Постанови НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживач про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» № 168 від 20.05.2007 року (далі за текстом - Правила), Банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку; умови кредитування (зокрема, можливу суму кредиту, строк, мету кредиту, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип процентної ставки тощо); орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням, процентної ставки фінансових зобов'язань пов'язаних з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливість та умови дострокового повернення кредиту, інші умови. Пунктом 3.1 Правил встановлено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості усіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Крім того, п. 3.3 Правил встановлено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити сукупну вартість кредиту з урахування процентної ставки, су путніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача. Також п. 3.4 Правил визначено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вищевказані умови. Відповідно до вимог Правил, у змісті кредитного договору визначені всі передбачені законом відомості щодо вартості кредиту, відсоткової ставки, строку користування кредитом, суми щомісячних платежів, шляхи повернення кредиту, штрафні санкції та інші відомості. Так, сторони договору кредиту, за спільною згодою визначили, що Банк на принципах забезпеченості,платності, повернення та цільового використання кредиту надав Позичальнику кредитні кошти виходячи з наступних узгоджених із Позивачем умов, а саме: сума кредиту - 47 000 дол. США визначено в п 1.1; Процентна ставка за користування кредитом - у розмірі 15% річних, визначено в п. 1.1.; кінцевий термін повернення кредиту - до 06.10.2015 року - визначено в п.1.1.1. Кредитного договору. Графік повернення тіла кредиту в розрізі щомісячних платежів у сумі 560.00 дол. США (останній у сумі 520,00 дол. США), визначено у п. 1.1.1.; цільове призначення кредиту - споживчі потреби - визначено в п. 1.2.; умови забезпечення виконання зобов'язань за цим Договором - визначено в п.1.3.; умова нарахування та сплати процентів за коригування кредитом визначена в п. п. 2.4., 2.5.; умова, що визначає підстави та механізм зміни розміру процентної ставки за користування кредитом (п. 2.7.); права та обов'язки сторін визначено в статті 3 Кредитного договору: умова дострокового погашення кредиту визначена в п. 3.4.; умови відповідальності за невиконання сторонами зобов'язань за Договором кредиту визначені в ст. 4 Кредитного договору; умови внесення змін до Кредитного договору визначені в п.п. 7.1 статті 7 Кредитного договору; умови припинення дії Договору визначені в п. 7.3. Кредитного договору; Виходячи з контексту викладених умов Договору кредиту, Банком та Позичальником в момент укладення Договору кредиту досягнуто згоди з усіх вище перелічених істотних умов кредитування. Факт підписання кредитного договору вказує на обізнаність сторін щодо умов кредитування. Договір кредиту складається із двох невід'ємних частин: договору кредиту, до складу якого входить також Додаток № 1 «Тарифи» та письмовою згодою дружини на отримання її чоловіком кредиту; додатку № 2 «Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту». Так, на кожному аркуші Договору кредиту наявний підпис [PERSON], крім того у Додатку № 2 також наявний підпис позивача, отже, можливо прийти до обґрунтованого висновку, що підписуючи документи позичальник ознайомлювався зі змістом договору . Таким чином, посилання позивачів на те, що Договір кредиту не містить графіку платежів крім визначеного у п. 1.1.1, є неприйняттям з боку позивачів очевидних фактів, а саме підписанням Додатку № 2, який прямо передбачений умовами Договору та взагалі є невід'ємною частиною Договору кредиту. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачу було відомо про всі істотні умови оскаржуваного договору, отримані кошти були направлені на задоволення особистих потреб сторони, отже, позов є спробою уникнути від відповідальності за Договором кредиту. Таким чином, відсутні підстави вважати, що позичальник за кредитним договором не повідомлений про умови правочину який укладає, навпаки із наданих письмових доказів вбачається, що сторона була ознайомлена із кожною сторінкою Договору кредиту. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України взаємні права та обов'язки виникають на підставі договорів. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом, встановленим ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як зазначено в ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 7 Листа ВССУ від 27.09.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначає недодержання його стороною і сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Згідно з ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договорів є підписи сторін. Суд критично відноситься до посилання позивачів на порушення з боку ПАТ «Укрсоцбанк» Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», виходячи із наступного. Відповідно до п. 2.1. Постанови НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживач про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» № 168 від 20.05.2007 року (далі - Правила), Банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши наступне: найменування та місцезнаходження банку; умови кредитування (зокрема, можливу суму кредиту, строк, мету кредиту, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип процентної ставки тощо); орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки; фінансових зобов'язань, пов'язаних з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливість та умови дострокового повернення кредиту, інші умови. Пунктом 3.1 Правил встановлено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості усіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Крім того, п. 3.3 Правил встановлено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити сукупну вартість кредиту з урахування процентної ставки, супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача. Відповідно до вимог Правил, у змісті кредитного договору визначені всі передбачені законом відомості щодо вартості кредиту, відсоткової ставки, строку користування кредитом, суми щомісячних платежів, шляхи повернення кредиту, штрафні санкції та інші відомості, що відповідає положенням Правил № 168 та кореспондує вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того до складу Договору кредиту, як невід'ємна його частина, входять додатки, а саме: Додаток № 1 «Тарифи», в якому визначені тарифи послуг ПАТ «Укрсоцбанк»; Додаток № 2 «Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту». У змісті додатку № 2 детально визначені: сума кредиту, термін використання кредиту, процентна ставка (річна), дата погашення, супутні витрати позичальника, витрати на користь третіх осіб, щомісячні платежі з розподілом коштів, абсолютне значення подорожчання кредиту, реальна відсоткова ставка кредиту та інші відомості. Позивач [PERSON] був ознайомлений з вищевказаними документами, про що свідчить його підпис. Таким чином, суд критично ставиться до твердження позивача [PERSON] про приховання будь- якої інформації стосовно умов кредитування, реальної відсоткової ставки за кредитом та сум платежів, отже, позовні вимоги в цій частині є недоведеними, у зв'язку з цим в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Відповідно ч 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач має право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин. Проте, позивач не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими. Позивач при укладенні Договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на договорі, а також сторони визначилися із розміром процентної ставки, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору під час його укладення, а тому, порушення ст. 11 Закону Україні "Про захист прав споживачі " позивачами не доведено. Грошовою одиницею України є гривня. При цьому, не встановлюються обмеження, щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав (стаття 99 Конституції України). Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, чи їх еквівалент. Порядок надання дозволу Національного банку України на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється Положенням про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління Національного банку України № 275 від 17 липня 2001 року, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положення, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, відповідно до декрету Кабінету Міністрів України. Згідно статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового договору (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями. Судом встановлено, що 07 жовтня 2008 року між акціонерним комерційний банком соціального розвитку «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено договір кредиту № 2008/28-13/61, за умовами якого позивачу надано кредит в іноземній валюті в сумі 47 000,00 дол. США, зі сплатою 15,00 % річних. [PERSON] ознайомився та підписав графік погашення кредиту, графік платежів визначення сукупної вартості кредиту та тарифи банку. Будь-яких зауважень щодо умов договору про надання кредиту та сукупної вартості кредиту не заявляв. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року набрав законної сили Закон України № 3795-VІ від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. На час укладення оспорюваного кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Ураховуючи, що у акціонерного комерційного банку соціального розвитку «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», була ліцензія на здійснення валютних операцій, обмежень щодо надання споживчого кредиту у валюті на час укладення оспорюваного договору не було, позичальник отримав всю необхідну інформацію про умови кредитування, про що засвідчив своїм підписом, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав здійснення банком нечесної підприємницької діяльності щодо надання кредиту у валюті, чи введення позивача в оману щодо умов валютного кредитування. Сторони відповідно до вимог цивільного законодавства погодили всі умови кредитування, банк мав повноваження на видачу кредиту у валюті, а здійснення валютного контролю покладено на Національний банк України згідно з повноваженнями, наданими йому за статтями 7, 44 Закону України «Про Національний банк України», статтями 13,16 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно п. 10 Постанови № 5 Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Пунктом 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю») суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене Постановою Правління Національного банку України № 483 від 14.10.2004 року (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004р. № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011р. № 3024-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання) та отримувати кошти в іноземній валюті. Як зазначалось вище, рішенням Арцизького районного суду Одеської області по справі № 492/1136/15-ц було встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» має банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями та зазначене додатковому доказуванню не підлягає. Щодо посилання позивачів на визнання недійсними п. 6.2. Договору кредиту, слід звернути увагу на те, що зміни до Закону України «Про третейські суди», а саме в частині відсутності права на розгляд справ за спорами стороною у яких є споживач відбулось згідно із Законом України від 03.02.2011 р. N 2983-VI, тобто після укладення Договору кредиту. Щодо посилання позивачів на те, що позивачі не зобов'язані знати акти цивільного законодавства. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Кожен законодавчий акт друкується у засобах масової інформації, отже, громадянин має право, можливість та обов'язок ознайомитись із законодавчими актами. Таким чином, можливо прийти до висновку, що твердження позивачів про відсутність спеціальних знань в галузі кредитування, фінансів або права є недоведеними і такими, що витікають із власної зацікавленості у зменшенні взятих на себе зобов'язань. Щодо недійсності іпотечних договорів, слід вказати на те, що оскільки позивачам відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним кредитного договору, то і вимоги про визнання недійними іпотечних договорів також не підлягають задоволенню. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити з підстав та мотивів, наведених в цьому рішенні. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується нормами ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачі звільнені від сплати судового збору, в задоволенні позову позивачам відмовлено, на підставі ч. 7 ст. 141 ЦПК України, суд приймає витрати по оплаті судового збору на рахунок держави. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed