Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

04 серпня 2015 року позивачка звернулась до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання угоди та договору застави недійсними, стягнення коштів (а.с.1-11). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з метою придбання позивачкою автомобіля за ціною 92\~130,00 грн., 03 жовтня 2009 року між нею та відповідачем було укладено угоду №305614 та два додатки до неї, що є невідємними її частинами. За ст..1 угоди, її предметом є надання послуг системи [PERSON], спрямованих на придбання автомобіля. Угода укладається шляхом підписання сторонами угоди, додатку №1 та №2, які є невідємними частинами угоди. Згідно договору №112066-У00956 від 17 січня 2012 року укладеним між ДП «Валентина-сервіс Плюс» ТОВ «Магазин «[PERSON]», ТОВ «Авто Просто» та позивачкою, останньою було придбано автомобіль марки «Chevrolet Aveo II SE 1.5 4 dr M/T B4MM554» вартістю 105\~960,00 грн. На підставі договору застави від 15 лютого 2012 року вищевказаний автомобіль було передано в заставу ТОВ «Авто Просто». В період дії угоди позивачкою було сплачено на користь відповідача 141\~150,52 грн. Позивачка зазначає, що згідно даних офіційного сайту відповідача ТОВ «Авто-Просто» як фінансову установу зареєстровано 19 січня 2012 року. Рішення про видачу ліцензії на здійснення фінансових послуг прийнятою Нацкомфінпослуг 25.12.2012 року за №2887, строком дії ліцензії з 15.01.2013 року по 15.01.2018 року, тобто на момент укладення угоди №305614 від 03.10.2009 року із позивачкою, відповідач не мав відповідного дозволу на надання даних фінансових послуг. Про дану обставину позивачка не знала. Отже внаслідок недобросовісної поведінки відповідача при укладенні угоди №305614 від 03.10.2009 року та додатків до неї, були грубо порушені вимоги законодавства, які призвели до порушення прав позивачки. Враховуючи вищевикладене позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просить визнати угоду №305614 від 03.10.2009 року та додатки до неї укладену між нею та ТОВ «Авто Просто» недійсними; визнати недійсним договір застави автомобіля «Chevrolet Aveo» укладений між нею та ТОВ «Авто Просто» посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 15 лютого 2012 року за реєстровим №92; стягнути із ТОВ «Авто Просто» на свою користь 141\~150,52 грн. сплачених за угодою №305614 від 03.10.2009 року. Позивачка в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позов (а.с.82). Відповідач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], у судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав письмові пояснення та заперечення, в змісті яких просив справу розглядати без присутності свого представника. [PERSON] позовних вимог заперечував. [PERSON] у задоволенні позову відмовити (а.с.51-71). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України, інших законів України, практику Верховного суду України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що 03 жовтня 2009 року між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON] було укладено Угоду №305614, предметом якої є надання позивачу послуг системи "АвтоТак", спрямованих на придбання автомобіля (а.с.12). Статтею 1\~\~Угоди визначено, що угода укладається шляхом підписання сторонами угоди додатку №1 та додатку №2, які є невід"ємними частинами угоди. Згідно додатку №1 позивач має намір придбати автомобіль вартістю 92\~130,00 грн. та зобов'язується щомісячно сплачувати внески у розмірі 0,8333% вартості автомобіля, внески в оплату послуг, страхового платежу (а.с. 13). Додатком №2, зокрема, передбачено, що система "АвтоТак" - це система, яка полягає у створенні груп покупців (учасників), метою яких є придбання автомобілів. Відповідно до п.4.1 вказаного додатку учасник, який належним чином виконує свої зобов'язання за даною угодою, отримує автомобіль через механізми надання права на отримання автомобіля, передбачені в угоді (а.с.1618). Тексти угоди та всіх додатків містять особисті підписи позивачки. Позивачкою суду надані квитанції, згідно яких вона в порядку виконання умов вищевказаної угоди, сплатила відповідачу вступний внесок у розмірі 3\~316,68 грн. та у період з січня 2014 року по липень 2015 року сплачувала періодичні внески; загальна сума внесків становить 141\~150,52 грн.(а.с.\~21-39). На підставі договору №112066-У00956 від 17 січня 2012 року укладеним між ДП «Валентина-сервіс Плюс» ТОВ «Магазин «[PERSON]», ТОВ «Авто Просто» та [PERSON], останньою було придбано автомобіль марки «Chevrolet Aveo II SE 1.5 4 dr M/T B4MM554» вартістю 105\~960,00 грн. (а.с.42-43). 15 лютого 2012 року між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON] було укладено договір застави, предметом якого, для забезпечення вимог ТОВ «Авто Просто» до [PERSON] щодо виконання зобовязань за угодою №305614 від 03.10.2009 року та відповідними додатками до неї, є автомобіль марки «Chevrolet Aveo», номер кузова/шасі: VIN-KL1SF69YEBB287300, д/н [NUMBER], 2011 року випуску (а.с.40-41). Згідно з ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1, 2\~ст. 215 ЦК України,\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У відповідності з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). З матеріалів справи вбачається, що під час укладення Угоди [PERSON] отримала примірник Угоди та додатки до неї, які містять опис послуг ТОВ "АВТО ПРОСТО" та підписала всі примірники Угоди та додатків до неї. Відповідно до ст. 10 угоди, підписання цієї угоди та додатків до неї є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами її умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди й додатків до неї. Згідно з п. 13.8 ст. 13 додатка №2 до угоди учаснику надається 7 днів для того, щоб він міг детально ознайомитися з Угодою та прийняти її чи відмовитись від участі в системі "АвтоТак". При цьому в разі розірвання угоди протягом семи днів з дати її підписання учаснику повертається сума всіх коштів, внесених ним на рахунок ТОВ "Авто Просто". Для цього необхідно письмово повідомити ТОВ "Авто Просто" про розірвання угоди. Однак, як установлено судом, позивачка із заявою про розірвання угоди в семиденний термін до ТОВ "Авто Просто"\~\~не зверталась, що свідчить про її розуміння та згоду з усіма умовами угоди. Також, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. За ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», лише у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Згідно з ч. 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч.6 ст. 19\~Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики і в цій статті наведено перелік випадків, в яких підприємницька діяльність може бути визнана нечесною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За ч.2,3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім'ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв'язку із припиненням суб'єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, щодо безпідставності вимог та посилань позивачки щодо несправедливості умов укладення угоди та додатків до неї та договорів страхування, які у підтвердження своїх вимог та обґрунтувань позивачкою не було надано суду. Відповідно до вимог\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо посилань позивачки на незаконність та нечесність ведення підприємницької діяльності суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», поняття «фінансова послуга» - це операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 2 червня 2011 року № 3462-ІV (введено в дію з 9 січня 2012 року), внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п. 111, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган) (далі Нацкомфінпослуг), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 9 жовтня 2012 року № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах") (далі Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. З аналізу Ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг. Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Відповідно до додатку № 2 Угоди система "АвтоТак" це торговельна марка зареєстрована згідно із законодавством України та використовується для позначення послуг [PERSON] з адміністрування системи придбання автомобілів у групах. Кожна укладена угода включається в групу, кожній сформованій групі надається порядковий номер, кожному учаснику системи - порядковий номер його в групі. Після формування групи учасників залучення інших учасників не відбувається. Право на отримання автомобіля здійснюється в порядку, передбаченому Угодою (ст. ст. 5, 6 додатку № 2 до Угоди), і відповідно до платежів, здійснених самим учасником, а не відповідно до платежів, здійснених іншими учасниками групи. Отже, отримання кожним споживачем автомобіля здійснюється виключно відповідно до платежів, здійснених ним самим, і незалежно від платежів інших клієнтів відповідача. Враховуючи те, що ТОВ "АВТО ПРОСТО" отримало відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо "придбання товарів у групах" у Нацкомфінпослуг, яка здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, то можна зробити висновок, що дане товариство діє цілком легітимно. Вищевказана позиція також викладена в постанові Верховного Суду України №6-40цс13 від 11.09.2013 року. Отже, суд не вбачає наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін угоди № 305614 від 03.10.2009 року, оскільки умови цієї угоди визначені з урахуванням вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості і позивачка мала можливість на власний розсуд приймати чи не приймати ці умови, виходячи із принципу свободи договору, закріпленого в\~ст. 627 ЦК України. Щодо посилання позивачки на застосування судом вимог ст..548 ЦК України, суд виходить з наступного. Так, за ст..548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання не спричиняє недійсність основного зобов'язання. Тому, не підлягають застосуванню положення ст..548 ЦК України, на які посилається позивачка в позові, у зв'язку із тим, що основне зобовязання, а саме за угодою №305614 від 03.10.2009 року, яке було забезпечено договором застави від 15.02.2012 року, суд визнає дійсним, а також, і вимога про стягнення сплачених позивачкою грошових коштів в сумі 141\~150,52 грн. не може бути задоволена так, як є витікаючою із вимоги про визнання угоди недійсною, яка не може бути задоволена. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є незаконними, необґрунтованим, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 88 ЦПК України, враховуючи ставки судового збору відповідно до ЗУ «Про судовий збір», що дійсні із 01.09.2015 року, з відповідачки належить стягнути на користь держави судовий збір за вимоги немайнового характеру в сумі 487,20 грн. та майнового, виходячи із ставки 1% ціни позову, - 1\~411,50 грн., що в загальній сумі становить 1\~898,71 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved