Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

08 травня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом (а.с.1 - 3) до приватного підприємця [PERSON], про захист прав споживача та стягнення неустойки. Заявою від 18 липня 2014 року (а.с.81 - 85) позивач збільшив свої позовні вимоги,і судом як співвідповідача було залучено приватне виробничо-будівельне підприємство "Лубниспецмонтаж", директором якого є [PERSON] . Ухвалою від 09 квітня 2015 року було задоволено заяву представника позивача про залишення вимоги про стягнення неустойки без розгляду на підставі ст.207 ч.1 п.5 ЦПК України. Свої уточнені позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що 05.12.2012 року між ним та СПД та ПП [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу будівельних матеріалів, а саме - тротуарної плитки. На виконання своїх зобов'язань він сплачував [PERSON] кошти, в тому числі 05.12.2012 року ним було сплачено 10000 гривень, а 20.12.2012 року ще 5000 гривень. Ще значну суму коштів ним було сплачено за тротуарну плитку в касу другого відповідача, тобто ПВБП "Лубниспецмонтаж". Всі ці кошти передавалися позивачем та сплачувались протягом тривалого періоду, а всього ним відповідачам було сплачено 49000 гривень, при цьому квитанції про приймання коштів йому видали лише на загальну суму 30000 гривень, оскільки він перебував з директором ПВБП "Лубниспецмонтаж" [PERSON] в дружніх відносинах. Після отримання всієї партії оплаченої плитки та її часткової укладки пройшов дощ, і переважна більшість плитки потріскалась, вишарувалась верхня її частина, деякі плитки фактично розсипались при найменшому на них навантаженні. Після його звернення з претензіями з цього приводу відповідачі забрали всю тротуарну плитку, в тому числі і демонтовану, натомість пообіцяли повернути йому всі кошти. Однак повернуто було лише 36340 гривень, в решті його вимог відповідачі безпідставно відмовили, що змусило його звертатись до суду. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позов підтримали, прохали його задовольнити, обґрунтовували позовні вимоги обставинами, викладеними у позовній заяві. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] в задоволенні позову прохали відмовити, пояснили, що тротуарну плитку [PERSON] придбав саме на ту суму, на яку видано квитанції до касових ордерів. Плитка була якісною, оскільки жодних претензій [PERSON] їм не направляв. Саму плитку після її повернення було реалізовано іншим покупцям, що свідчить про її якість та надуманість позовних вимог. Вважають, що дії [PERSON] спрямовані на приниження їх ділової репутації шляхом поширення недостовірних відомостей. Нову ж плитку [PERSON] придбав у їх конкурента на більш вигідних умовах. У відповідності до вимог ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити… З'ясувавши обставини справи на підставі доказів, поданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне позовні вимоги задоволити частково. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд також враховує висновки, покладені в основу рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 у справі №1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно яких з огляду на приписи ч.3 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору. Як зазначено в "Аналізі судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів", проведеному Верховним Судом України - при вирішенні спорів про захист прав споживача слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі і за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові). Судом встановлено, що між позивачем - [PERSON] та відповідачами - [PERSON] як суб'єктом підприємницької діяльності та приватним виробничо-будівельним підприємством "Лубниспецмонтаж" протягом 2012-2013 років були укладені договори купівлі - продажу тротуарної плитки. Вказане не заперечується сторонами та підтверджується квитанціями до приходних касових ордерів обох відповідачів. При цьому суд враховує, що обидва відповідача здійснювали свою господарську діяльність за однією адресою,що підтверджується Свідоцтвом платника єдиного податку [PERSON] (а.с.21) та Витягом з ЄДРПОУ ПВБП "Лубниспецмонтаж" (а.с.87), кошти від [PERSON] за один і той же товар (партію тротуарної плитки) надходили до обох відповідачів, поверталась плитка також одночасно до обох відповідачів. З акту здачі - прийняття робіт (а.с.6) вбачається, що всього у [PERSON] було покладено, а потім демонтовано 177,5 кв.м. тротуарної плитки типу "кирпичик". При цьому і сторони, і свідок [PERSON] пояснили суду та підтвердили, що було встановлено лише частину тротуарної плитки, а більша половина її залишилась упакована в палети та в такому ж стані повернута відповідачам. Як пояснив позивач [PERSON] та в судовому засіданні підтвердив свідок [PERSON], після укладення частини тротуарної плитки пройшов дощ, і плитка в її верхній частині почала відшаровуватись та тріскатись. Позивач нігтями проводив по поверхні плиток - і вони руйнувались. Як стало потім зрозуміло, в плитках була тирса, яка під дією вологи після дощу почала руйнувати її зсередини. На вимогу позивача відповідачі забрали всю плитку, пообіцявши повернути всі сплачені за неї кошти, проте з видаткового касового ордера б/н від 02 серпня 2014 року (а.с.22) вбачається, що СПД [PERSON] видала [PERSON] як повернення коштів за тротуарну плитку "кирпич" тридцять шість тисяч триста сорок гривень. При цьому суд враховує, що кошти фактично видавала не [PERSON] і не її працівники, а працівники саме ПВБП "Лубниспецмонтаж" [PERSON] та [PERSON] (відповідно директор та головний бухгалтер підприємства). Судом на клопотання представника позивача призначались перевірки господарської діяльності відповідачів в частині їх взаємовідносин з позивачем, проте у СПД [PERSON] така перевірка проведена не була взагалі, оскільки відповідачка під час розгляду справи скасувала свою державну реєстрацію як приватний підприємець, про що свідчить відповідний витяг (а.с.86). Проте з наданих її представником оригіналу та копії книги обліку доходів та витрат ПП [PERSON] за 2012 - 2013 роки вбачається, що кошти від позивача в розмірі 15000 гривень надходили, проте жодних записів про повернення від [PERSON] товару чи про повернення нею коштів 02 серпня 2013 року в розмірі 36340 гривень всупереч вимогам чинного законодавства в цій книзі не відображено взагалі. Проведеною перевіркою у відповідача - ПВБП "Лубниспецмонтаж" - виявлено, що кошти в розмірі 15000 гривень, що надійшли від [PERSON], оприбутковані, проте в день їх надходження в касу підприємства вони негайно видавались працівникам підприємства, що підтверджується записами в касовій книзі підприємства. Відповідно до ст.8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів. Ст.9 того ж Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Всупереч вказаним вимогам відповідач - ПВБП "Лубниспецмонтаж" - не надало суду жодних документів як про продаж позивачу тротуарної плитки,її кількість , так і про її повернення. Представником ПП [PERSON] суду надано дві копії накладних (а.с.23), проте під час їх дослідження було встановлено і не заперечувалось сторонами, що жодного підпису [PERSON] на них немає, тому суд не може визнати ці накладні належними та допустимими доказами по справі. Крім того, з наданих накладних вбачається, що всю плитку [PERSON] реалізувала саме ПП [PERSON], що суперечить навіть тим доказам, які надано стороною відповідачів, і опосередковано свідчить про штучне створення відповідачами доказів по справі. Жодних доказів того, що [PERSON] будь-яким чином поширював про відповідачів завідомо неправдиву негативну інформацію, відповідачі також не надали. Звернення до них [PERSON] з претензіями про якість продукції та про повернення коштів, як і звернення до суду з позовом є законним правом позивача, тому не може тлумачитись як поширення недостовірної інформації про відповідачів. Крім того, відповідачами не надано доказів про те, що [PERSON] придбав в подальшому плитку у їх конкурентів, як і про те, що повернута [PERSON] плитка була в подальшому реалізована відповідачами іншим покупцям. Пояснення позивача, покази свідка [PERSON] та власне самі дії відповідачів по негайному прийняттю повернутої плитки та поверненню значної частини коштів позивачу надають суду підстави прийти до висновку про те, що придбана [PERSON] плитка не відповідала встановленим стандартам якості, тобто була неякісною. Суд критично оцінює твердження відповідачів про те, що жодних гарантійних зобов'язань по якості плитки вони не надавали, оскільки ст.673 ЦК України визначено, що продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу. У разі відсутності в договорі купівлі - продажу умов щодо якості продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Порядок виготовлення, зберігання, маркування та інше бетонних виробів в Україні врегульовано положеннями державних стандартів та технічних умов. З 01 січня 2008 року введено в дію "ДСТУ Б В.2.7-145:2008 Будівельні матеріали. Вироби бетонні тротуарні неармовані. Технічні умови", згідно п.13.3 яких гарантійний термін експлуатації виробів складає п'ять років з дня влаштування покриття. Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що істотний недолік - це недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: він взагалі не може бути усунутий; його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Згідно з ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема на належну якість продукції. Продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості (ч.1 ст.6 Закону України "Про захист прав споживачів"). У силу п.6 ч.1 ст.21 Закону України "Про захист прав споживачів" крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою. Таким чином, вимоги позивача про припинення договорів купівлі - продажу тротуарної плитки, укладених між ним та відповідачами, є обгрунтованими. Щодо стягнення з відповідачів 15000 гривень як повернення коштів, сплачених за тротуарну плитку, суд приходить до висновку про часткове задоволення, при цьому враховує, що відповідачі як суб'єкти господарювання не надали належних та допустимих доказів про отримання від [PERSON] коштів саме в розмірі 30000 гривень. Більше того, самі відповідачі наполягають на поверненні позивачу 36340 гривень, що суперечить як наявним квитанціям до прибуткових касових ордерів, так і даним обліку обох відповідачів, а обов'язок по веденню такого обліку та складанню первинних документів покладено саме на відповідачів. Жодних доказів того, що ПВБП "Лубниспецмонтаж" повернуло позивачу хоча б частину сплачених ним в касу підприємства коштів, суду не надано. Відповідачами суду так і не було надано договір про переведення боргу, який зі слів представника відповідачів було укладено між ПП [PERSON] ПВБП "Лубниспецмонтаж", тому суд позбавлений можливості оцінити його як доказ та як правочин. Позивач стверджує, що ним було сплачено 49000 гривень, і з врахуванням 36340 гривень, які йому було повернуто ПП [PERSON], стягненню з ПВБП "Лубниспецмонтаж" підлягає 12660 гривень різниці між сплаченою та повернутою сумами. При вирішенні питання про стягнення витрат на монтаж та подальший демонтаж тротуарної плитки, суд приходить до висновку про їх часткове задоволення. При цьому суд враховує, що з наданих позивачем первинних документів (а.с.6 -9), оригінали яких оглянуто в судовому засіданні, вбачається, що станом на 05 серпня 2013 року позивачем за монтаж та демонтаж тротуарної плитки придбаної у відповідачів і супутні роботи сплачено 12290 гривень. Решта ж витрат датовані кінцем серпня 2013 року, і безпосереднього зв'язку між цими витратами і монтажем/демонтажем тротуарної плитки, позивачем не надано. Враховуючи, що і продаж тротуарної плитки, і її повернення здійснювалось обом відповідачам - витрати на її монтаж та демонтаж мають нести відповідачі в рівних частинах, що складає 12290 /2 = 6145 гривень.

Outcome: partial