Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина" про визнання договору оренди недійсним, мотивуючи позовні вимоги тим, що позивач є власником земельної ділянки площею 5,11 га., кадастровий номер 0524380600:01:003:0043, розташованої на території Бортницької сільської ради Тульчинського району. Однак, користуватися даною земельною ділянкою позивач не має можливості, оскільки нею незаконно користується відповідач на підставі договору оренди землі, укладеного між відповідачем та ніби-то позивачем. Довідавшись у жовтні 2016 року про існування даного договору оренди, позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути належну йому земельну ділянку, оскільки бажає самостійно її обробляти, однак відповідач відмовляється повертати вказану земельну ділянку, мотивуючи свою відмову тим, що позивач систематично отримував орендну плату за користування нею відповідачем. Ознайомившись з копією вказаного договору оренди, позивач зрозумів, що підпис у договорі від його імені здійснено не ним особисто, а іншою особою. Вказане також підтверджується висновком почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 12018020310000327. Окрім того, жодних відносин між позивачем та відповідачем не було. Лише 20.04.2006 між позивачем та ПП "Україна Нова" був укладений договір оренди вищевкказаної земельної ділянки, яка була передана у користування даному підприємству 25.04.2006. В зв`язку з даними обставинами позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати недійсним договір оренди землі № 326/Б, укладений 06.09.2012 між [PERSON] та ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина", зареєстрований реєстраційною службою Тульчинського району Головного управління юстиції у Вінницькій області, індексний номер 13322059 від 26.05.2014, визнати недійсним, стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставити, просить позов задовольнити. Також пояснив, що інших договорів оренди, укладених з ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина" та позивачем не було. З якою метою видавалась довіреність на [PERSON] він не знає. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просить відмовити в задоволенні позову, пояснивши, що між сторонами 06.09.2012 укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,11 га., кадастровий номер 0524380600:01:003:0043, розташованої на території Бортницької сільської ради, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, терміном на п`ять років. Вказаний договір був зареєстрований реєстраційною службою Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області 21.05.2014. Впродовж 2012 -2018 років позивач отримував орендну плату від відповідача за користування вказаною земельною ділянкою і жодних претензій щодо орендної плати не мав. Також він просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача, оскільки останньому було відомо про оспорюваний договір ще у вересні 2013, коли він видав довіреність. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача вказав, що позовні вимоги є безпідставними за обставин, аналочічно викладених ним в судовому засіданні. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що йому відомо, що [PERSON] орендну плату не отримував, так як проживав в Закарпатській області. Про договір оренди останній дізнався в жовтні 2016 року. Свідок [PERSON] суду пояснив, що йому відомо, що [PERSON] договір оренди не підписував, так як останій сам йому це повідомив. Копію відповідного договору було отримано в жовтні 2016 року. Заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВН № 032639 від 12.02.2003 (а.с. 7) [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,11 га в межах згідно з планом, розташованої на території Бортницької сільської ради, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно копії договору оренди землі № 326/Б від 06.09.2012 (а.с.8-11) та копії акту про приймання-передачу земельної ділянки в оренду від 06.09.2012 (а.с.11) вбачається, що 06.09.2012 [PERSON] передав в строкове платне користування ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина" земельну ділянку площею 5,11 га, кадастровий номер 0524380600:01:003:0043, з цільовим призначенням визначеним в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ВН № 032639 від 12.02.2003 виданим відділом Держкомзему в Тульчинському районі Вінницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, терміном на п`ять років. Державну реєстрацію даного договору проведено 21.05.2014, про що свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 26.05.2014 №22153300 (а.с.12). З метою досудового врегулювання спору позивач звертався з заявами до ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина" з проханням повернути належну йому земельну ділянку як власнику та не проводити на ній агротехнічні роботи, інакше повідомив, що буде звертатись до правоохоронних органів з заявою про злочин, що підтверджується копіями даних заяв (а.с. 13,14). Згідно копій відповідей ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина" від 06.12.2016 №5929 на заяву, яка надійшла до товариства 14.11.2016 (а.с.15) та від 15.08.2017 №3745 на заяву, яка надійшла до товариства 28.07.2017 (а.с.16) вбачається, що дане товариствокористується земельною ділянкою площею 5,11 га, кадастровий номер 0524380600:01:003:0043 на підставі договору оренди, зареєстрованого 21.05.2014, строк дії договору закінчується 21.05.2019. Для реєстрації вказаного договору позивачем надано довіренність, посвідчену 24.09.2013 державним нотаріусом Тульчинської державної нотаральної контори, на уповноважену особу від товариства, для реєстрації даного договору оренди землі. На виконання умов даного договору позивач систематично отримував орендну плату продукцією, яку товариство нараховувало та видавало. Також, запропоновано позивачу укласти договір оренди землі зі збільшеною орендною платою. Згідно копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 26.07.2018 (а.с.17) вбачається, що по факту підробки підпису [PERSON] у договорі оренди земельної ділянки за кадастровим номером 0524380600:01:003:0043, 21.07.2018 внесено відомості до ЄРДР за №12018020310000327 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 358 КК України. Відповідно до копії висновку судових експертів за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи у матеріалах кримінального провадження №12018020310000327 від 23.08.2018 № 4459/4460/18-21, проведеної Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз(а.с.74-77), підпис в графі «Орендодавець» перед прізвищем «[PERSON] » у договорі оренди землі №326/Б від 06.09.2012 та підпис у графі «Від орендодавця земельну ділянку передав» в акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду перед прізвищем «[PERSON] » виконані не самим [PERSON] , а іншою особою. Подану представником позивача копію договору оренди землі б/н від 20.04.2006, укладеного між позивачем [PERSON] та ПП "Україна-Нова", та копію акту передачі та прийому земельної ділянки в оренду від 25.04.2006 суд не бере до уваги, оскільки дані докази не стосуються предмету спору, так як на момент укладення спірного договору строк вищевказаного договору вже закінчився. У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання правочину недійсним. Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Стаття 2 Закону України "Про оренду землі" визначає, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. За правилами ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі та за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ст.17 Закону України «Про оренду землі» , об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України (надалі ЗК України), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав. Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання угоди недійсною. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ст.204 ЦК України, правочин, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В свою чергу, частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", недійсним може бути визнано лише укладений договір. Відтак, враховуючи, що в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію договору оренди землі №326/Б від 06.09.2012, тому він є укладеним, а отже - оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 у справі № 6-127цс13, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст.203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судому у постанові від 11.06.2018 у справі № 151/117/17. Крім того, у іншій постанові Верховного Суду України у справі № 6-162цс13 від 19.02.2014, вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги, що позивач заперечує підписання з відповідачем договору оренди землі №326/Б від 06.09.2012, а висновком судових експертів за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи у матеріалах кримінального провадження №12018020310000327 від 23.08.2018 № 4459/4460/18-21, даний факт підтверджується, тому суд приходить до висновку, що підписання оспорюваного договору оренди землі не відповідало волевиявленню позивача та було здійснено всупереч його бажанню, в результаті чого було порушено істотні умови договору. Відтак, наявні підстави для визнання договору оренди землі недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України. В зв`язку з чим позовні вимоги є обгрунтованими. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Разом з тим, беручи до уваги прохання представника відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 4 ст.267ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ст.261 ЦК України). За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом враховано, що доводи представника позивача про те, що позивачу стало відомо про порушення свого права в жовтні 2016 року спростовується нотаріально посвідченою довіреністю від 24.09.2013, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] , бути його представником з питань для яких не є обов`язковою його особиста участь та допускається представництво і які будуть пов`язані із державною реєстрацією договору оренди земельної ділянки (паю), що належать йому на праві приватної власності та укладеного ним із ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина». Згідно копії даної довіреності (а.с.80), вона видана терміном на три роки без права передоручення. Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 26.05.2014 №22153300 (а.с.12) вбачається, що всі дії з реєстрацією договору оренди землі №326/Б від 06.09.2012 виконувала [PERSON] (уповноважена особа). Таким чином, суд погоджується з аргументами представника відповідача та вважає, що позивач був обізнаний про існування оспорюваного договору оренди землі ще у вересні 2013 року, оскільки ним була видана вищевказана довіреність 24.09.2013. Також, судом оглянуто матеріали цивільної справи №148/1427/18 за позовом [PERSON] до ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» про визнання договору оренди землі №327/Б від 15.10.2013 недійсним, де судовим рішенням від 11.01.2019 позов задоволено, підстав для застосування позовної давності не встановлено. Постановою Віннницького апеляційного суду від 21.03.2019 рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11.01.2019 залишено без змін. При цьому, в даній постанові встановлено, що довіреність від 24.09.2013, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] на представництво його інтересів з ряду питань, про яку в данному випадку зазначає представник відповідача, видана до укладення спірного договору. Відтак, суд приходить до висновку, що вищевказана довіреність від 24.09.2013 була видана саме на реєстрацію оспорюваного договору оренди землі №326/Б від 06.09.2012. Отож, оскільки позивач був обізнаний про існування оспорюваного договору оренди землі ще у вересні 2013 року, тому саме з 25.09.2013 (наступного дня після дати укладення довіреності) у позивача виникла можливість реалізувати своє право щодо оскарження оспорюваного договору через суд. Правом на захист своїх інтересівпозивач через свого представника скористався 19.11.2018, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду (а.с.1). Отже, на момент звернення представника позивача до суду з даним позовом, трирічний строк, в межах якого позивач може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплинув. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Між тим, представником позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважних причин, що перешкоджали позивачу подати позов протягом такого тривалого часу. Згідно абз.3 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). З урахуванням того, що позовні вимоги є обгрунтованими, суд вбачає підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що з позовом представник позивача звернувся 29.11.2018, тим самим порушивши норми ст.257 ЦК України, суд дійшов висновку, що представником позивача пропущено строк позовної давності, а тому, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed