Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з заявою про встановлення факту смерті [INFO] у м. Кадіївка (в минулому м. Стаханов) Луганської області, яке знаходиться на тимчасово окупованій території України, свого батька [PERSON] , який народився [INFO] у м. Стаханов (на даний час м. Кадіївка) Луганської області, та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [ADDRESS] пункт знаходиться на непідконтрольній українській владі території, там не діють державні органи України. Заявник зазначив, що в місті Кадіївка (в минулому м. Стаханов) Луганської області отримав лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті так званого державного закладу "Стаханівська центральна міська багатопрофільна лікарня ЛНР". Заявник звернувся до Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з метою реєстрації смерті батька, однак йому було відмовлено на підставі того, що він не надав документу, що передбачений законодавством України. Крім того заявнику пояснили, що рішення суду про встановлення факту смерті є підставою для реєстрації смерті, а тому він просить встановити факт смерті [INFO] в м. Кадіївка (в минулому м. Стаханов) Луганської області громадянина України [PERSON] , [INFO] , який постійно мешкав за адресою: [ADDRESS] , причина смерті - злоякісне новоутворення прямої кишки. Заявник в судове засідання не з`явився, в заяві просив розглянути справу за його відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників процесу на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.1\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» № 1207-VII від 15.04.2014 року, тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" від 1 липня 2010 року\~№ 2398-VI, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п.1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених \~наказом Міністерства\~юстиції України\~№ 52/5\~від 18.10.2000 р., підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров`я України № 545 від 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (лікарське свідоцтво про смерть); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від № 545 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (фельдшерська довідка про смерть); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження\~\~справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно ч. 1 ст. 317\~ ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено наступне. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті № 378 від 05.10.2019 року так званого державного закладу "Стаханівська центральна міська багатопрофільна лікарня ЛНР", [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Кадіївка (в минулому м. Стаханов) Луганської області, причина смерті - злоякісне новоутворення прямої кишки (а.с. 8-9). На підтвердження цього заявнику було видано Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 09 жовтня 2019 року так званого «Відділу запису актів громадянського стану Стаханівського міського управління юстиції Міністерства юстиції ЛНР» (а.с. 10). [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований [ADDRESS] [ADDRESS] , що підтверджується копією його паспорту (а.с. 4,5). Заявник [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а як тимчасово переміщена особа [ADDRESS] (а.с. 3,7). Копією свідоцтва про народження, копіями паспортів підтверджуються родинні відносини між заявником [PERSON] та [PERSON] , а саме що вони є сином та батьком відповідно (а.с. 3-6). Заявник звернувся до Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з заявою щодо державної реєстрації смерті [PERSON] , який доводиться йому батьком, однак йому було відмовлено у державній реєстрації смерті з тих підстав, що ним пред`явлено документи, оформлені установами, які розташованими на непідконтрольній українській владі території та є нелегітимними (а.с.13). На підтвердження факту смерті заявником надано світлини з місця поховання [PERSON] , [INFO] (а.с. 11,12). Інших даних судом не встановлено. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» №254-VIII від 17.03.2015р.,\~визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких, відповідно до\~Закону України\~«Про особливий\~порядок місцевого\~самоврядування в\~окремих районах\~Донецької та\~Луганської областей» №\~1680-VII від 16.09.2014р.,\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р., м. Кадіївка (в минулому м. Стаханов) Луганської області є тимчасово окупованою територією, що не підконтрольна українській владі. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України,\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. А тому заявник не має іншої можливості, крім як у судовому порядку, звернутися за захистом своїх невизнаних прав. З огляду на викладене суд вважає за необхідне встановити факт того, що громадянин України [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Стаханова (на даний час м. Кадіївка) Луганської області, який постійно мешкав за адресою [ADDRESS] , помер [INFO] в м. Кадіївка (в минулому м. Стаханов) Луганської області, причина смерті злоякісне новоутворення прямої кишки. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема, у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. На підставі викладеного,

Outcome: approved