Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом до [PERSON], третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "[PERSON] АВАЛЬ", і просила визнати квартиру № 33 в будинку №7-б, що по вулиці Прибережна у місті Ладижин Вінницької області спільною сумісною власністю її та відповідача; розділити між ними спільну сумісну власність подружжя та визнати за нею та відповідачем по ? частці цієї квартири. На обґрунтування позову зазначила, що 24.07.2005року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який 25.11.2013року розірвано. Під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі придбано спірну квартиру. Частину коштів було взято із сімейного бюджету, а іншу частину, якої не вистачало для придбання нерухомості, за спільною згодою було вирішено отримати в кредит у банківській установі. У 2007 році відповідач в інтересах сімї уклав кредитний договір із ПАТ "[PERSON] АВАЛЬ" та отримав кошти в кредит для придбання квартири, того ж року, за спільною згодою подружжя, було придбано квартиру № 33 в будинку №7-б, що по вулиці Прибережна в місті Ладижин Вінницької області, яку зареєстровано на імя відповідача: [PERSON] Для забезпечення кредитного зобовязання із ПАТ "[PERSON] АВАЛЬ" було укладено іпотечний договір та на квартиру накладено обтяження у виді заборони відчуження нерухомого майна. Боргові зобовязання ще до розірвання шлюбу між ними було виконано за рахунок спільно нажитих коштів, однак відповідач не звертається до відповідних установ із заявою про припинення обтяження. Вважає, що дана квартира є спільною сумісною власністю. Зазначає, що у 2017 році дізналася про порушення свого права, зокрема, про те, що відповідач проживає з іншою жінкою та немає на меті здійснити поділ обєкту нерухомого майна. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала та просила задовольнити вимоги, викладені в ньому, додатково повідомивши суду, що дізналася про порушення свого права у 2017 році, а також про те, що частину коштів на придбання квартири вона позичила у свого батька. Відповідач [PERSON] та його представник, адвокат [PERSON]., проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що позивачка пропустила строк звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. У письмових запереченнях, які підтримані ними в судовому засіданні, посилались на те, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки і такий строк сплив 25.11.2016 року, оскільки шлюб розірвано 25.11.2013 року. Окрім того, повідомили суду, що позов не може бути задоволений з огляду і на те, що на придбання квартири, вартість якої становила 23500,00 доларів США, спільних коштів подружжя було тільки 6500 доларів США, а іншу частину відповідач особисто позичив у своїх батька та матері, які він використав частково на придбання квартири, а частково на погашення кредиту, який було взято для купівлі тієї ж квартири. На погашення кредиту із спільних коштів подружжя було використано тільки 4943 доларів США. Дослідивши докази та надавши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Нормами статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 70СК України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У судовому засіданні встановлено, що 24.07.2005року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб. Під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі ними придбано квартиру № 33 в будинку №7-б, що по вулиці Прибережна в місті Ладижин Вінницької області. Шлюб між сторонами розірвано 25.11.2013року. Дані факти підтверджуються сукупністю доказів, що не викликають сумнівів у своїй достовірності та допустимості. Із рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25.11.2013 року, у справі № 135/1920/13-ц, видно, що шлюб між сторонами було зареєстровано 24.07.2005року, актовий запис№94. Із договору іпотеки від 20.04.2007року видно, що він укладений між ВАТ "[PERSON] [PERSON]" та [PERSON], за яким отримано кредит в розмірі 13 300доларів США. Із договору купівлі продажу квартири від 20.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON], видно, що договір укладено на придбання квартири [ADDRESS], що у м. Ладижин Вінницької області, покупцем якої є [PERSON] Продаж вчинено за 82 000,00 гривень. Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно№ 14316352 від 20.04.2007 року, виданого Комунальним підприємством «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», видно, що право власності на квартиру [ADDRESS], що у м. Ладижин Вінницької області зареєстровано [PERSON] Із інформаційної довідки від 23.02.2017 року видно, що власником цілої частки квартири [ADDRESS], що у м. Ладижин Вінницької області [PERSON] підстава виникнення права власності -договір купівлі-продажу від 20.04.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON]. Із копії рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25.11.2013 року, у справі № 135/1920/13-ц, видно, що шлюб між [PERSON]. та [PERSON] розірвано. Прізвище дружині після реєстрації розірвання шлюбу вирішено залишити - «Мельниченко». Таким чином, у судовому засіданні доведено, що сторони під час шлюбу придбали спірну квартиру і мають на неї рівні права, тобто по ? частці на кожного. Разом з тим, суд бере до уваги клопотання відповідача про застосування строків позовної давності та про відмову позивачеві у задоволенні позову у звязку з їх спливом, з таких підстав. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналогічну правову позицію висловлено і в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі». Судом встановлено, що позивачка звернулася до суду з цим позовом після спливу позовної давності. Про поважність пропуску строку позовної давності суду не повідомлена і клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності не заявляла. Відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності. Ці факти підтверджуються сукупністю доказів. Із копії рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 25.11.2013 року, у справі № 135/1920/13-ц, видно, що шлюб між [PERSON]. та [PERSON] розірвано. Прізвище дружині після реєстрації розірвання шлюбу вирішено залишити - «Мельниченко». Позивачка [PERSON] звернулася з даним позовом до суду 03.03.2017 року, що підтверджується наявністю вхідного штампу на позовній заяві. Ці докази суд приймає до уваги, оскільки вони зібрані із дотриманням вимог законів, не суперечать один одному та ніким не оскаржуються. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що їй стало відомо про порушення її права лише в 2017 році, оскільки законодавець визначив, що строк позовної давності в даних правовідносинах розпочинається з моменту розірвання шлюбу. Позивачка достовірно знала про наявність рішення суду про розлучення і без поважних причин протягом 3 років не зверталася до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя. Разом з тим суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 23 вересня 2015 року у справі N 6-258цс15, у якій зазначено, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Позивачкою не надано суду доказів, які б свідчили про порушення у будь-який інший спосіб її майнового права. Судом не приймаються до уваги твердження відповідача про те, за яких умов та у кого були позичені гроші на придбання квартири та для погашення кредиту, який було взято для купівлі тієї ж квартири, оскільки це питання слід розглядати в іншому процесі за участі інших сторін. Також судом не беруться до уваги документи щодо інвалідності [PERSON] та інші документи, які подані із запереченням, оскільки вони не стосуються даної справи. Із врахуванням вище викладеного, судом встановлено, що квартира придбана у зареєстрованому шлюбі, однак у зв'язку із заявленим відповідачем та його представником клопотання про застосування до вимоги позивача строку позовної давності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON]. слід відмовити в зв'язку зі спливом позовної давності відповідно до положень ст.267 ЦК України. Судові витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову. На підставі\~\~ст. ст.3, 6, 10, 11, 60, 62, 64, 79, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 292, 294 ЦПК України,

Outcome: dismissed