Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення матеріальної шкоди завданої працівником, зазначивши, що на підставі наказу № 3418-к від 14.11.2017 року [PERSON] була прийнята на посаду касира пункту надання послуг Філії №1 ТОВ "ПОСТ ФІНАНС", з нею був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. 15.11.2017 року відповідач була ознайомлена з посадовою інструкцією касира ПНФП Філії №1 та виконувала функції касира, зокрема з видачі грошових переказів в пункті надання фінансових послуг №10266, який розташований за адресою: м.Київ вул.Клінічна, 21/19. 10.07.2020 року ТОВ "ПОСТ ФІНАНС" отримало претензії [PERSON] , про неможливість отримання 15 грошових переказів на суму 13 282,00 грн., а також [PERSON] про неможливість отримання грошових переказів на суму 13 230,00 грн. та 10.09.2020 року претензію [PERSON] про неможливість отрмання грошових переказів на суму 62 084, 00 грн.. Згідно журналу грошових операцій вказані перекази виплачені, операції з видачі цих коштів здійснив касир НПФП [PERSON]. Службовою перевіркою відділу безпеки ТОВ "ПОСТ ФІНАНС" було встановлено, що [PERSON] проводила видачу грошових коштів без присутності клієнтів та належного оформлення касових документів (підписувала за клієнтів документи на видачу коштів). Після розгляду претензій клієнтам було виплачено грошові кошти в розмірі 71 978,00 грн.. Згідно наказу №2620-к від 15.09.2020 року [PERSON] звільнено з посади касира ПНФП Філії №1 з 15.09.2020 року. Просить стягнути на його користь 71978,00 грн. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем відзив на позовну заяву, заяв чи клопотань не подано. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що [PERSON] була прийнята на посаду касира пункту надання послуг Філії №1 ТОВ "ПОСТ ФІНАНС" відповідно до наказу № 3418-к від 14.11.2017 року. Відповідно до вимог ст.135-1 КЗпП з [PERSON] був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 15.11.2017 року відповідач під підпис була ознайомлена з посадовою інструкцією касира ПНФП Філії №1 та виконувала функції касира, зокрема з видачі грошових переказів в пункті надання фінансових послуг №10266, який розташований за адресою: м.Київ вул. Клінічна, 21/19. 10.07.2020 року ТОВ "ПОСТ ФІНАНС" отримало претензії [PERSON] , про неможливість отримання 15 грошових переказів на суму 13 282,00 грн., від [PERSON] про неможливість отримання грошових переказів на суму 13 230,00 грн. та 10.09.2020 року претензію від [PERSON] про неможливість отримання грошових переказів на суму 62 084,00 грн.. Згідно журналу грошових операцій вказані перекази виплачені, операції з видачі грошових коштів здійснено касиром НПФП [PERSON] .. Службовою перевіркою відділу безпеки ТОВ "ПОСТ ФІНАНС" встановлено, що [PERSON] проводила видачу грошових коштів без присутності клієнтів та належного оформлення касових документів (підписувала за клієнтів документи на видачу коштів). Після розгляду претензій клієнтам було виплачено грошові кошти в сумі 71 978,00 грн.. Згідно наказу № 2620-к від 15.09.2020 року [PERSON] звільнено з посади касира ПНФП Філії №1 з 15.09.2020 року згідно п.2 ст.41 КзпП України. Відповідно до ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. У відповідності до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Статтею 134 КЗпП України визначено випадки, коли відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Повна матеріальна відповідальність настає у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" №14 від 29.12.1992, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Згідно до ст.136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Відповідно до положень ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати. Які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, виплата позивачем на підставі претензії клієнтів розміру фактично неотриманих ними грошових переказів у зв`язку з неправомірним використанням таких коштів відповідачем призвела до збитків позивача у розмірі 71 978 гривень. Після звільнення відповідач не відшкодувала завдану нею позивачу матеріальну шкоду. До того ж, відповідачем не надано й до суду доказів на спростування обґрунтувань та доводів позову, як і не надано доказів відшкодування завданих нею матеріальних збитків в добровільному порядку. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, позов обгрунтований та підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат підлягає вирішенню відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved