Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

В січні 2014 року ПП "Лідер" звернулось до суду з позовом до [PERSON] про повернення грошових коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що в період здійснення [PERSON] підприємницької діяльності ПП "Лідер" на протязі 2009 - 2011 р.р. перерахував відповідачу по справі грошові кошти на загальну суму 16080,00 грн. Під час внутрішньої перевірки ПП "Лідер", було виявлено, що грошові кошти на користь [PERSON] перераховувались без достатніх правових підстав. В призначенні платежів зазначено, що кошти сплачувались за начебто послуги пов»язані із діяльністю автомобільного вантажного транспорту. Будь-який договір з даного приводу відсутній, як і відсутні акти про надання таких послуг. ПП "Лідер" пред»являло [PERSON] вимоги щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів, які остання проігнорувала. Рішенням Чернігівського районного суду від 28.07.2014 року позов ПП "Лідер" до [PERSON] про повернення грошових коштів - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПП "Лідер" безпідставно отримані кошти в сумі 7200,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду сторони подали апеляційні скарги. В апеляційній скарзі ПП «Лідер» просить змінити оскаржуване рішення суду у тій частині, за якою не було задоволено позов на суму 8880,00 грн., та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. Незаконність оскаржуваного рішення ПП "Лідер" обґрунтовує тим, що судом невірно застосовані вимоги закону. Зазначає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав у зв»язку з їх порушенням відповідачем через невиконання зобов»язання з повернення коштів у семиденний строк від дня пред»явлення вимоги за ст. 530 ЦК України. В скарзі апелянт зазначає, що жодна заява про застосування позовної давності безпосередньо від відповідача [PERSON], як і будь-яка інша письмова заява чи заперечення до суду не надходила. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Чернігівського районного суду від 28.07.2014 року в частині задоволення позову про стягнення з неї 7200,00 грн. безпідставно отриманих грошових коштів. Незаконність оскаржуваного рішення суду апелянт обґрунтовує тим, що підписуючи акти здачі-прийняття робіт позивач тим самим схвалив ці правочини шляхом оплати, та шляхом включення цих правочинів у свою фінансову звітність. Будь-якої заборгованості третіх осіб перед ПП «Лідер» не існує, так як в балансі підприємства за 2011 та 2013 роки дебіторська заборгованість підприємства станом на кінець звітного періоду, значиться «0». В скарзі апелянт зазначає, що суд не прийняв до уваги показання [PERSON], яка підтвердила, що мала повноваження на підписання актів приймання-здачі виконання робіт, також підтверджувала наявність замовлень від ПП «Лідер» на автотранспортні послуги, наявність на час виконання правочинів у ПП «Лідер» інших документів, що складалися ФОП [PERSON] при укладенні спірних правочинів, а саме рахунки, товарно-транспортні накладні тощо. Вказує, що [PERSON] припинила свою діяльність як ФОП 20.03.2013 року та згідно ст. 50-1 ЦК України, яка діяла на той час, ПП «Лідер» своїм правом про заявлення своїх вимог до [PERSON] як підприємця не скористався, а тому його вимоги про стягнення заборгованості, що є предметом спору, необхідно вважати погашеними. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Кравчинського В.А., представника відповідача [PERSON], враховуючи матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги Приватного підприємства "Лідер" слід відмовити, а апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позов частково, місцевий суд виходив з того, що відповідач безпідставно набув майно (грошові кошти), а тому повинен їх повернути відповідно до ст.1212 ЦК України, в межах строку позовної давності. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного. По справі встановлено, що згідно копій платіжних документів (а.с. 7-15 том 1) ПП "Лідер" з 22.02.2010 року по 11.05.2011 року перераховувало ФОП [PERSON] кошти за послуги, в тому числі транспортні послуги. Відповідно до актів здачі-прийняття робіт (а.с.43-52 т.с 2) представником замовника автотранспортних послуг у ФОП [PERSON] від імені ПП "Лідер" зазначена заступник директора ПП "Лідер" [PERSON] 20.03.2013 року відповідач [PERSON] як фізична особа-підприємець припинила свою діяльність. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави зобов'язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України). Ч. 1 ст. 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 та 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо не відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст.11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Згідно із ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;2) зміна умов зобов'язання;3) сплата неустойки;4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Одностороння відмова від зобов'язання допускається на підставі договору або закону (с.615 ЦК України). За змістом п.3 ч.1 ст.208 ЦК України правочин між сторонами повинен був укладатися у письмовій формі, однак недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. (ст.218 ЦК України). Відповідно до листів-вимог про повернення безпідставно набутих грошових коштів вих. № б/н від 11.11.2013 року, № 30 від 10.12.2013 року, № б/н від 10.07.2014 року адресованих відповідачу, зазначено, що кошти були перераховані за начебто автопослуги, які ПП «Лідер», від відповідача, як від підприємства за період 2009-2011 року не отримувало (а.с.43,44 т.с. 1, а.с. 62 т.с. 2). Із копій платіжних документів вбачається, що кошти від ПП «Лідер» до ФОП [PERSON] перераховувались за послуги згідно рахунків (а.с. 7-15 т. с. 1), з чого вбачається, що між сторонами досягнуто домовленості щодо надання послуг, підтвердженням чого є перерахування відповідачу коштів на загальну суму 15480,00 протягом 2009-2011 років, чим спростовуються доводи представника позивача про недосягнення згоди з істотних умов договору з посиланням на норми ст. ст. 181, 180, 307 ГК України та ст. ст. 638, 909 ЦК України. Виходячи з положень ст. 57-59 ЦПК України зазначені платіжні документи та акти є належними та допустимими доказами, щодо проведення сплати, згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до наданих оригіналів актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ - 0000066 від 11.05.2011 року, № ОУ - 0000047 від 18.04.2011 року, № ОУ - 0000044 від 11.04.2011 року, № ОУ - 0000013 від 15.06.2010 року, № ОУ - 0000008 від 03.06.2010 року, № ОУ - 0000006 від 31.05.2010 року, № ОУ - 0000005 від 26.03.2010 року, № ОУ - 0000003 від 01.03.2010 року, № ОУ - 0000066 від 22.02.2010 року, № ОУ - 0000101 від 21.12.2009 року послуги надано на загальну суму 16080,00 грн. (а.с. 43-52 т.с. 2). На спростування достовірності зазначених актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) позивачем не надано жодного доказу, твердження про їх фальшивість є припущенням. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, встановлено, що кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримані останнім від позивача як оплата за надання послуг, а отже, за наявності правової підстави. Так, за умови існування між сторонами договірних правовідносин, неналежне виконання відповідачем умов договорів може слугувати підставою для відповідальності, а не підставою для повернення коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України. За викладених обставин твердження позивача, про те, що підставою для повернення коштів є ті обставини, що Актом перевірки виконання посадових обов»язків заст. директора [PERSON] виявлено безпідставне перерахування коштів на користь відповідача без договорів, актів виконаних робіт, товаротранспортних від 17.07.13 року (а.с. 56 т.с. 1), не заслуговують на увагу. Виявлені комісією порушення лише підтверджують, що між сторонами існує спір щодо належного виконання договірних зобов'язань. У той же час, виявлення вказаних порушень може бути підставою для притягнення до відповідальності посадових осіб у встановленому чинним законодавством порядку. Як свідчить аналіз матеріалів справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. За таких обставин, ураховуючи, що доказів визнання укладеного правочину недійсним або його розірвання не надано, оспорювана сума не може вважатися отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст.1212 ЦК України. Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст.1212 ЦК України, на яку послався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Крім того, є обгрунтованими доводи апелянта [PERSON] про те, що судом по справі не застосовано ст. 50-1 ЦК України (яка діяла на час припинення підприємницької діяльності [PERSON].), згідно до якої фізична особа - підприємець письмово повідомляє державного адміністратора, кредиторів про прийняте рішення щодо припинення її підприємницької діяльності, порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог, що не може становити менше двох і більше трьох місяців з дня опублікування повідомлення про прийняття фізичною особою - підприємцем рішення щодо припинення підприємницької діяльності. Після внесення запису про прийняття рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців повідомлення про внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо рішення фізичної особи - підприємця про припинення нею підприємницької діяльності публікується у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації. Кожна вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається фізичною особою - підприємцем, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше п'ятнадцяти днів з дня отримання фізичною особою - підприємцем відповідної вимоги кредитора. Вимоги кредиторів, не визнані фізичною особою - підприємцем, діяльність якої припиняється, якщо кредитор у місячний строк з дня одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, та вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, не задоволені через відсутність майна, вважаються погашеними. Підприємницька діяльність фізичної особи - підприємця є припиненою з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про державну реєстрацію припинення такої діяльності. Як вбачається з матеріалів справи з 25.06.2012 року по 03.07.2012 року при закритті ФОП [PERSON] податкова інспекція у м. Чернігові проводила комплексну перевірку дотримання нею вимог чинного законодавства (а.с. 89-97) і жодних порушень при цьому податкова інспекція не знайшла. Враховуючи, вищевикладене доводи апеляційної скарги ПП «Лідер», що судом першої інстанції не враховано норми ст. 530 ЦК України, є довільним тлумаченням норм права враховуючи підстави заявленого позову, оскільки наведена норма матеріального права розміщена у гл. 48 ЦК України "Виконання зобов'язань" і носить загальний характер, тобто, може бути застосована до будь-яких видів договірних зобов'язань, які виникають в цивільному обороті. Як вбачається позивач заперечує в позові наявність договірних відносин між сторонами. Посилання, щодо необґрунтованого застосування строків позовної давності, за відсутності заяви відповідача, як це регламентовано ст. 267 ЦК України, спростовується даними заперечення проти позову, які містять посилання про наявність підстав про застосування строків позовної давності визначних ст. 257, 258 ЦК України. Враховуючи встановлені обставини, слід дійти висновку про необґрунтованість заявлених вимог, з врахуванням наведеного, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову. Оскільки апеляційна скарга [PERSON] задовольняється, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ПП "Лідер" на користь [PERSON] в повернення судового збору 121,8 грн. за розгляд справи в апеляційній інстанції. При подачі апеляційної скарги [PERSON] було сплачено 243,60 грн. судового збору, в той час як відповідно до пп.2 п.1 ч.2 ст. 4, пп.8 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір" за подання позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, а при поданні апеляційної скарги - в розмірі 50 % ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви. Таким чином, при подачі апеляційної скарги апелянтом надлишково було сплачено 121,80 грн. судового збору. Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ „Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Ч. 2 ст. 7 ЗУ „Про судовий збір" передбачено, що у випадках, установлених п.1 ч.1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] необхідно повернути переплачений судовий збір в сумі 121,8 грн.

Outcome: approved