Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом та зазначив, що є орендарем земельної ділянки загальною площею 20,0000 га, кадастровий номер 3220481803/23/06/2008,що розташована по вулиці Пролетарська, №47 у с.Красне Білоцерківського району Київської області в межах Иосипівської сільської ради. Зазначена земельна ділянка була надана товариству в оренду для облаштування господарських будівель і споруд, а саме, розташованих на ній нежитлових будівель, позначених літерами: «А» загальною площею 216,6 кв.м., «В» - 308,7 кв.м., «Г» - 279,4 кв.м.; та споруд, позначених в плані цифрами: 1,2 - огорожа; 3 - замощення, 4 - артезіанська свердловина. Власниками цих будівель та споруд товариство є відповідно до договору б/н від 31 жовтня 2006 року, укладеному з Українсько-Німецьким Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОС». На цій же земельній ділянці знаходиться самовільно збудована у 1983 році попередніми власниками нежитлова будівля (свінарник-склад) під літерою "Д" площею 1591,40 кв.м. Оскільки у державній реєстрації прав власності на цю будівлю товариству було відмовлено у зв'язку з ненаданням передбачених законом документів, просив визнати за ним право власності на зазначену нежитлову будівлю під літерою "Д". У судовому засіданні представник позивача - Капуста С.А., який діє на підставі довіреності, підтримав позов, посилаючись на наведені у ньому обставини. Відповідач - Білоцерківська районна державна адміністрація у судове засідання свого представника не направила, про місце та час розгляду справи повідомлена належно, заяви про відкладенні розгляду справи не подала. Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, на підставі такого. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 того ж Кодексу, обов'язок довести факт порушення прав, свобод чи інтересів лежить на позивачеві. З договору купівлі-продажу нежитлових будівель б/н від 31 жовтня 2006 року, укладеному між ТОВ ФК «Агро-Лідер-Україна» та Українсько-Німецьким Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОС», а також Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим 04.04.2008 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації, судом встановлено, що позивач є власником нежитлових будівель під літерами: «А» загальною площею 216,6 кв.м.; «В» - 308,7 кв.м.; «Г» - 279,4 кв.м., та споруд, позначених в плані цифрами: 1,2 - огорожа; 3 - замощення, 4 - артезіанська свердловина, розташованих селі Красне Білоцерківського району Київської області, вул. Пролетарська, № 47. З відповідного договору вбачається, що О6 квітня 2011 року між Білоцерківською районною державною адміністрацією Київської області та ТОВ "Фермерський комплекс "Агро-лідер-Україна" було укладено договір №39 оренди земельної ділянки площею 20,0000 га для облаштування господарських будівель і споруд за адресою: с.Красне Білоцерківського району Київської області, вул.Пролетарська, 47, терміном на 25 років. Згідно з довідкою №02-18-460, виданою виконкомом Йосипівської сільської ради 11.09.2014 року, а також Технічним паспортом на нежитлову будівлю, на орендованому ТОВ ФК «Агро-Лідер-Україна» господарському дворі розташована самочинно побудована у 1983 році нежитлова будівля (свінарник- склад) літера "Д" площею 1591,40 кв.м. З рішення №17401719 від 21 листопада 2014 року вбачається, що Реєстраційна служба Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, розглянувши заяву ТОВ ФК «Агро-Лідер-Україна» про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю (свінарник-склад), що розташована за адресою: Київська обл., Білоцерківський район, с. Красне, вул. Пролетарська, б. 47, літера "Д", відмовила у цьому. Звернувшись до суду з позовом про визнання права власності, позивач послався на ч.5 ст.376 ЦК України. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України дійсно передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання цим Кодексом чинності. Про поширення правил ЦК України 2003 р. до даних правовідносин наголошено і у пункті 30 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)". Відповідно до пункту 9 цієї постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст.26 Закону України від 16 листопада 1992 року №2780-XII "Про основи містобудування", спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства; за загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права, однак лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК, ч.1 ст.3 ЦПК України); у зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Заначене підтверджується і положеннями п.9 вказаної постанови Пленуму, за змістом яких при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), а, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Заявивши про наявність спору про право, позивач послався на рішення Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 21.11.2014 року. Однак, згідно з Законом України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності", цей орган не є компетентним органом, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Таке право зазначеним Законом надано органам державного архітектурно-будівельного контролю, а пунктом 9 Прикінцевих положень зазначеного Закону визначено спрощений порядок прийняття до експлуатації збудованих до 12 березня 2011 року будівель і споруд сільськогосподарського призначення, відповідно до якого орган державного архітектурно-будівельного контролю до 31 грудня 2015 року безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об'єкти будівництва, збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає їх в експлуатацію. Однак доказів на підтвердження того, що позивач звертався до уповноваженого органу з питанням про прийняття свинарника-склада в експлуатацію, суду не надав. З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що позивач не довів наявності спору про право, а тому у позові відмовляє.

Outcome: dismissed