Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

06 вересня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому, зменшивши позовні вимоги, просить: - визнати недостовірною інформацію про [PERSON]., поширену [PERSON] та [PERSON]., а саме такі відомості: "[PERSON] здійснив хуліганський вчинок ввечері 03.09.2013 року зламавши новий паркан біля заміського будинку моєї матері [PERSON] в селі Пилипча Ріпкинського району Чернігівської обл. з ціллю помсти. Є свідки даної події та подана заява до Ріпкинського райвідділу міліції"; " 05.09.2013 року мій зять [PERSON] 05.09.2013 року приїжджав в с. Пилипча і розібрав біля 25 метрів паркану навколо дачного господарства"; - зобов'язати [PERSON] спростувати поширену нею недостовірну інформацію про [PERSON]: в усній формі та в заяві від 16 вересня 2013 року протягом семи днів з дня набрання рішення суду законної сили у спосіб, яким її було поширено, а саме подання до Деснянського районного суду м. Києва такої інформації: "Я, [PERSON], спростовую недостовірну інформацію, яка була мною поширена, а саме такі відомості: "[PERSON] здійснив хуліганський вчинок ввечері 03.09.2013 року зламавши новий паркан біля заміського будинку моєї матері [PERSON] в селі ПилипчаРіпкинського району Чернігівської обл. Є свідки даної події"; - зобов'язати [PERSON] спростувати поширену нею в заяві від 06 вересня 2013 року недостовірну інформацію про [PERSON] протягом семи днів з дня набрання рішення суду законної сили у спосіб, яким її було поширено, а саме подання до Ріпкинського РВ МВС України в Чернігівській області такої інформації: "Я,[PERSON], спростовую недостовірну інформацію, яка була мною поширена в моїй заяві до Ріпкинського РВ МВС України в Чернігівській обл. від 06.09.2013 року, а саме такі відомості: " 05.09.2013 року мій зять [PERSON] 05.09.2013 року приїжджав в с.Пилипча і розібрав біля 25 метрів паркану навколо дачного господарства. Є свідки даної події"; - стягнути як компенсацію за нанесену позивачу моральну шкоду з відповідачів по 25 000 грн. з кожної, у зв'язку з поширенням недостовірної інформації. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідачів позов не визнав. Сторони до суду не з'явилися, про час і місце розгляду справи оповіщені, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків,дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, щозгідно висновку ст. ДІМ Ріпкинського РВ УМВС України в Чернігівській області Сухорукова О.М. від 15.09.2013, до Ріпкинського РВ УМВС України в Чернігівській області 06.09.2013 із заявою звернулась [PERSON], [INFO], мешканка [ADDRESS] з проханням провести перевірку по факту пошкодження паркану в її дачному господарстві за адресою [ADDRESS]. Допитана в справі [PERSON] пояснила, що 06.09.2013 від сусідів подачі в с. Пилипча вона дізналась, що 05.09.2013 в с. Пилипча приїжджав її зять, [PERSON], і розібрав біля 25мерів паркану навколо дачного господарства. Також [PERSON] пояснила, що даний паркан належав їм спільно з зятем, і вона вважає, що мотивом даних дій зятя є їх розлучення з дочкою і між ними останнім часом склались неприязні відносини. В листі від 18.09.2014 № 8185 начальником Ріпкинського РВ УМВС України в Чернігівській області Дєвицьким Р.А. було повідомлено [PERSON] про те, що за результатами перевірки прийнято рішення про її припинення, так як в діях [PERSON] не вбачаються ознаки будь-якого злочину чи адміністративного правопорушення, а також роз'яснено право звернутись до суду. Також, позивач стверджує, що 16.09.2013 [PERSON] подала до Деснянського районного суду м. Чернігова заяву (заперечення проти позову щодо перегляду заочного рішення), в якій просила розірвати шлюб та зазначила, що [PERSON] здійснив хуліганський вчинок ввечері 03.09.2013, зламавши новий паркан біля заміського будинку її матері,[PERSON], в селі Пилипча Ріпкинського району Чернігівської області з ціллю помсти. Є свідки даної події та подана заява до Ріпкинського райвідділу міліції. Вважаючи, що поширенням вищевказаної інформації, яка, на його думку, є недостовірною, відповідачами порушені його особисті немайнові права, позивач звернувся до суду з даним позовом. Згідно приписів статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Також в п. 16 вищевказаної Постанови звертається увага судів на те, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Конституційний Суд України в рішенні від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 вказав, що положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Як вбачається з матеріалів перевірки за заявою [PERSON], 06.09.2013 вона звернулась до Ріпкинського РВ УМВС України в Чернігівській області із заявою про проведення перевірки по факту пошкодження паркану в її дачному господарстві. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про міліцію", міліція відповідно до своїх завдань зобов'язанаприймати і реєструвати заяви й повідомлення про кримінальні та адміністративні правопорушення, своєчасно приймати по них рішення. Отже, враховуючи те, що [PERSON] звернулась із заявою, в якій міститься інформація про вчинення [PERSON] неправомірних дій, до Ріпкинського РВ УМВС України в Чернігівській області як до органу, який компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, вказана обставина не є підставою для задоволення позову, оскільки відповідач, звернувшись із даною заявою,мала на меті реалізувати своє конституційне право, передбачене статтею 40 Конституції, а не поширити недостовірну інформацію про позивача. При цьому, позивач не виконав вимоги ч. 1 ст. 60 ЦПК України та не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відомості, викладені [PERSON] у заяві, були завідомо для неї неправдиві, і її звернення було викликано не наміром захистити свої права, свободи чи законні інтереси. Щодо позовних вимог до [PERSON] суд робить такий висновок. Так, Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 в пункті 17 постанови "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснив, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Як убачається зі змісту заяви [PERSON] від 16.09.2013, адресованій Деснянському районному суду м. Чернігова, інформацію про вчинення [PERSON] хуліганського вчинкувона зазначила як одну з причин неможливості збереження подружніх стосунків тавважала це підставою для залишення без задоволення заяви останнього про перегляд заочного рішення, яким розірвано їх шлюб, а відтак зазначена у заяві інформація була предметом перегляду судового рішення і не може вважатись поширенням недостовірної інформації. Також суд зазначає, що у справі про розірвання шлюбу, укладеного [PERSON] та [PERSON], брали участь лише подружжя, а тому в силу положень ст. 27 ЦПК України, викладена в заяві [PERSON] негативна інформація не може бути повідомлена особам, які не беруть участь у справі. Крім того, з копії вищевказаної заяви, наданої позивачем на підтвердження своїх доводів, неможливо достовірно встановити, що вона була отримана Деснянським районним судом м. Києва. Враховуючи все вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про зобов'язання відповідачів спростувати недостовірну інформацію необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 23 ЦК України, немає підстав для задоволення позову і в частині відшкодування моральної шкоди у зв'язку з не доведенням позивачем порушення його прав.

Outcome: dismissed