Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

В позовній заяві представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 14.10.2010 року у розмірі 58148 грн. 15 коп. та судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, проте відповідач порушила умови договору та ухилялася від погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого виникла вказана заборгованість. Оскільки відповідач умови кредитного договору не виконувала, за нею перед банком виникла сума заборгованості, яка станом на 20.09.2020 року становить в загальному розмірі 58148 грн. 15 коп., яка складається з наступного: 46704 грн. 32 коп. - заборгованість за кредитом; 11443 грн. 83 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом. В добровільному порядку відповідач не погашає наявну заборгованість. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, де підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити, просить розглядати справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву з проханням розгляд справи проводити за її відсутності. Крім цього, відповідач надала суду відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечувала. В обґрунтування відзиву зазначила, що відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріпляється печаткою. Таким чином, кредитний договір має бути укладений у письмовій формі у вигляді одного документа, що містить усі істотні умови. Позивач не довів належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, що відповідач при складанні анкети-заяви ознайомився саме із цими Правилами надання банківських послуг, а також не відомо на яких умовах та з якими відсотками і штрафними санкціями погодився відповідач під час підписання анкети-зави. З урахування викладеного вважала, що позивачем не підтверджено, що між ним та відповідачем укладено кредитний договір. Позивачем, до суду надана Анкета-заявка, яка була підписана працівником банку, про те не доведено повноваження особи/осіб, якою/якими підписано договір приєднання - Анкету-заяву від 14.10.2010 року. Тобто, з наданої до суду Анкети-заявки неможливо встановити, чи були особи, що її підписали, уповноваженими для підписання Анкети- заявки. Крім цього, не надано належних первинних фінансових документів про отримання та повернення нібито кредитних коштів. Вважала, що саме на позивача покладено обов`язок доказування виникнення кредитних зобов`язань та порушення відповідачем умов кредитного договору. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг"). Проте, із жодною інформацією, зазначеною вище, відповідач ознайомлена не була, та відповідно жодного підтвердження щодо ознайомленні не направляла до позивача, що додатково свідчить про відсутність будь яких договірних відносин між позивачем та відповідачем. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А це означає, що навіть якщо такий договір підписаний сторонами, але кошти (речі) позичальникові не надані, такий договір є неукладеним. Тільки фінансовий документ про отримання коштів є умовою його укладення, а значить і правових наслідків для позичальника, однак позивачем таких підтверджень не надано. Розрахунок наданий позивачем не може бути доказом отримання коштів відповідачем. Відповідно до ч.4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Вказане свідчить про обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів. Однак вказані вимоги позивачем виконано не було. Крім цього, в наданій позивачем Анкеті-заявці не зазначається жодної інформації про встановлення та розмір кредитного ліміту. В наданій позивачем довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, зазначено встановлення кредитного ліміту у розмірі 7000,00грн. Про те, дана довідка не підписана відповідачем, тобто відсутнє підтвердження щодо згоди відповідача на встановлення будь якого кредитного ліміту. В той же час, позивач у своєму позові просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 58148,15 грн, з яких: 46704,32 грн. - заборгованість за тілом кредиту. Тобто взагалі не зрозуміло, як у випадку ніби то встановлення кредитного ліміту у розмірі 7000,00 грн, заборгованість за тілом кредиту становить 46704,32 грн. На думку Позивача, ним була видана Відповідачу карта № [NUMBER] , з терміном дії 14.10.2010 - 09.2014 року. Тобто, у випадку, порушення відповідачем умов нібито укладеного кредитного договору, позивач мав би право звернутись з відповідним позовом до суду не пізніше 09.2017 року. З урахуванням викладеного просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Представником позивача надано відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідачка звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 14.10.2010 року. Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Укладення договору здійснюється за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Відповідачу було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] (п.п.1.1.1.90,2.1.1.11 Умов). Ключем до карткового рахунку є пластикова Картка (п. 1.1.1.62 Умов), яку отримав Відповідач, та мобільний телефон, який вказав Відповідач (п. 1.1.1.15 та п. 1.1.1.16 У мов) в Заяві. Пунктом 21 Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз`яснено, що Договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов`язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. Крім цього, Закон України "Про споживче кредитування" був прийнятий 15.11.2016 року, а кредитний договір з відповідачем був укладений № б/н від 14.10.2010 року. Також позивач зазначає, що згідно виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Тому посилання відповідача на те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування, не має прийматись судом до уваги. З урахуванням викладеного, просив позов задовольнити у повному обсязі. Судом встановлено, що 14.10.2010 року відповідач [PERSON] в присутності представника Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» надала представнику банку інформацію про себе і підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку. В даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач ознайомилась з умовами і Правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку. Відповідач виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну кредитку «Універсальна» без зазначення кредитного ліміту по даній платіжній картці. Відповідач погодилася, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Вказана Анкета-заява була підписана і представником банку. За розрахунком банку станом на 20.09.2020 року за [PERSON] утворилася заборгованість в загальному розмірі 58148 грн. 15 коп., яка складається з наступного: 46704 грн. 32 коп. - заборгованість за кредитом; 11443 грн. 83 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 14.10.2010 року, процентна ставка не зазначена. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які посилається представник позивача, розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) вказує, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (14 жовтня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до ст. ст.12,13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг банку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. За встановлених обставин суд приходить висновку, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Беручи до уваги вищевикладене, висновки суду про те, що позивач не довів факт укладання між сторонами по справі кредитного договору, а отже позивач не довів своїх вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, відсутні підстави для ствердження про порушення прав або інтересів позивача у цій частині. В зв`язку з цим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом з 14.10.2010 року по 20.09.2020 року в сумі 11443,83 грн. Отримані та використані позичальником кошти, згоду на отримання яких надала відповідач [PERSON] за Анкетою-заявою від 14.10.2010 року, остання в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернула. Згідно до розрахунку заборгованості станом на 20.09.2020 року, відповідач погасила заборгованість по нарахованим відсоткам - 59.48 грн., заборгованість по простроченим відсоткам - 11112.80 грн., а також за простроченим тілом кредиту - 3052.72 грн. За змістом частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Неповернення позичальником отриманих коштів за вимогою Банку свідчить про порушення прав позивача, тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача на користь позивача отриманих відповідачкою та використаних нею коштів за Анкетою-заявою від 14.10.2010 у розмірі 35532 грн.04 коп. При цьому суд стягує не 46704.32 грн., які банк вважає заборгованістю за тілом кредиту, а вираховує із даної суми сплачені відповідачкою банку 59.48 грн. у вигляді погашеною відповідачкою заборгованості по нарахованим відсоткам, і вираховує 11112.80 грн. у вигляді погашеною відповідачкою заборгованості по нарахованим відсоткам. При цьому суд бере до уваги, що вказані суми - 59.48 грн. і 11112.80 грн. фактично є сумами повернутих коштів, так як відсотки банку відповідач не повинна була сплачувати. Посилання відповідачки на відсутність її згоди на встановлення будь-якого кредитного ліміту, що позивачем не надано належних первинних фінансових документів про отримання та повернення нібито кредитних коштів, що позивач не здійснив обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів, не спростовують висновків суду про часткове задоволення позовних вимог. При цьому суд враховує, що відповідач, згідно виписки по рахунку, до певного часу брала у позивача кошти і повертала банку кошти, що свідчить про те, що відповідач кошти від банку отримувала і погоджувалася із встановленим їй лімітом. Також суд враховує, що відповідач не заявляла до суду клопотання про забезпечення доказів шляхом витребування певних фінансових документів. Обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів не передбачений законом, а ч.3 ст.530 ЦК України передбачено право кредитора вимагати виконання обов`язку у будь-який час. Крім цього, Закон України "Про споживче кредитування", на який посилається відповідач, був прийнятий значно пізніше, чим відповідач отримала кошти у банку, а тому не розповсюджується на правовідносини сторін даної справи. Посилання представника позивача на факт укладення кредитного договору спростовуються доводами і аналізом, зазначеними вище. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача суд стягує пропорційно до задоволених позовних вимог понесені банком та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору - 1284 грн. 45 коп. Всього з відповідача на користь позивача суд стягує 36816 грн. 49 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial