Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], просила встановити факт їхнього проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, а також поділити майно, набуте під час спільного проживання. а саме: квартиру [ADDRESS] шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частки за кожним. В обгрунтування позову позивач послалась на ті обставини, що з 22 травня 1997 року проживала однією сім'єю без укладення шлюбу з [PERSON] спочатку в будинку гуртожитку № 25 по вул. Набережній в м. Миколаєві. а з 01 листопада 1997 року - в квартирі [ADDRESS]. 14 червня 1999 року вона ([PERSON]М.) купила у свої колеги [PERSON] спірну квартиру, але в договорі купівлі-продажу вирішила в якості покупця зазначити [PERSON] В подальшому 14 серпня 1999 року вона (позивач) та [PERSON] вступили у шлюб, в якому 27 листопада 2000 року народився син [PERSON]. 26 липня 2013 року шлюб між подружжям був розірваний. Як на правові підстави позову позивач послалась на ст. 113 ЦК УРСР, ст. 74 СК України. Ухвалою суду від 23 вересня 2014 року до участі в справі в якості третьої особи притягнута новий власник квартири [ADDRESS] [PERSON] 03 березня 2015 року [PERSON] збільшила позовні вимоги, пред'явивши їх також до [PERSON] та додатково просила визнати недійсним договір довічного утримання № 1690, укладений 14 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] В останніх уточненнях від 25 червня 2015 року позивачем в частині поділу спільного майна подружжя заявлені суперечливі одна одній вимоги щодо шляху проведення поділу майна, а саме: наряду з визнанням за собою права на 1/2 частку квартири [ADDRESS] позивач просить про стягнення на свою користь компенсацію вартості в сумі 127985 грн. 81 коп. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали, підтвердили викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача проти позову заперечував з тих підстав, що його довіритель до шлюбу ні за однією адресою разом з позивачем не проживав, спільного господарства вони не вели, приходив лише в гості до позивача, яка на той час проживала разом зі своїм неповнолітнім братом в кімнаті гуртожитку. вважав недоведеними та такими, що не відповідають дійсним обставинам та не ґрунтуються на законі твердження позивача про те, що спірна квартира була придбана нею, є спільною сумісною власністю її та [PERSON], а також щодо недійсності договору довічного утримання. Вислухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як слідує з довідки Миколаївського будівельного коледжу Київського національного університету будівництва і архітектури вих. № 01-13/095 від 15 лютого 2013 року [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) О.М. була прописана і мешкала у гуртожитку Миколаївського будівельного коледжу за адресою: м. Миколаїв, вул. Набережна, 25 у період з 19 вересня 1991 року по 25 листопада 1999 року включно. Виписана на адресу: [ADDRESS]. В свою чергу, [PERSON] був зареєстрований у цьому ж гуртожитку та мешкав в ньому з 22 травня 1997 року по 01 листопада 1997 року включно. Виписаний на адресу: [ADDRESS]. (а.с. 6). Довідками ТОВ "ЖЕК "Забота" вих. № 3442 та вих. № 3441, виданими 12 червня 2014 року (а.с. 74. 75) підтверджено, що в квартирі [ADDRESS] був зареєстрований один [PERSON] з 04 листопада 1997 року по 10 вересня 1999 року, а з 10 вересня 1999 року по 28 березня 2008 року він був зареєстрований в [INFO]. Згідно актів про непроживання, посвідчених ТОВ "ЖЕК "Забота" (без номеру та дати), слідує, що в квартирі [ADDRESS] (до шлюбу [PERSON]) О.М. до вересня 1999 року разом з [PERSON] не проживала та спільного господарства не вела, як і не проживала та не вела з ним спільного господарства в квартирі [ADDRESS] (а.с. 76, 77). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду, що [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) О.М. в 1999 році проживала у будинку гуртожитку № 25 по вул. Набережній в м. Миколаєві разом зі своїм неповнолітнім братом [PERSON] та їх часто відвідував [PERSON] Як на думку свідків з боку відповідача [PERSON] та [PERSON] проживали спільно як чоловік та жінка без укладення шлюбу. Свідки з боку позивача цих обставин не підтверджують. Оцінюючи викладені факти у їх сукупності суд доходить висновку про те, що твердження позивача в частині ведення з відповідачем спільного господарства з 22 травня 1997 року в будинку гуртожитку № 25 по вул. Набережній в м. Миколаєві. а з 01 листопада 1997 року до укладення шлюбу в квартирі [ADDRESS] є надуманими та не відповідають об'єктивним обставинам. Так, по-перше: позивачем не представлено суду у встановленому цивільним процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів того, що з 22 травня 1997 року по 01 листопада 1997 року включно [PERSON] був зареєстрований та/або проживав у тій самій кімнаті гуртожитку, якою користувалася вона з братом. По-друге: сам по собі той факт, що позивач проживала в одній кімнаті з неповнолітнім братом підтверджує як неможливість її проживання у іншому місті, у тому числі в квартирі [ADDRESS], так і неможливість проживання [PERSON] в одній кімнаті гуртожитку з позивачем та її неповнолітнім братом. За такого суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині установлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без укладення шлюбу, більш того, що можливість установлення такого факту не передбачалась положеннями ЦК УРСР та КпШС України. Як слідує з договору купівлі-продажу (а.с. 7) 14 червня 1999 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1095. Право власності на цю квартиру зареєстроване за [PERSON] КП ММБТІ 23 червня 1999 року за реєстровим № 18137. 14 серпня 1999 року укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). В силу ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно ст. 12 ЗУ "Про власність" (в редакції від 11 квітня 1995 року) праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. В той же час [PERSON] не представила суду у встановленому цивільним процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що квартира [ADDRESS] була придбана за рахунок її коштів повністю або частково. За такого, в суду відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру внаслідок участі позивача в її купівлі. 14 грудня 2012 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір довічного утримання згідно умов якого відчужувач передав у власність набувачу квартиру [ADDRESS], а остання зобов'язалась матеріально забезпечувати та утримувати [PERSON] довічно на суму 500 грн. щомісяця. Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1690. Виходячи з викладених судом доводів, підстави для визнання договору довічного утримання недійсним внаслідок безпідставності майнових вимог [PERSON] відсутні. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити по суті. Крім того, суд вважає, що під час звернення до суду позивачем були пропущені встановлені законом строки позовної давності. В силу ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові судові витрати позивача присудженню за рахунок відповідача не підлягають. Відомостей про судові витрати відповідача матеріали справи не містять.

Outcome: dismissed