Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Головне управління Державної міграційної служби у Донецькій області, третя особа Служба у справах дітей Ясинуватської райдержадміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом зі зняттям з реєстрації. У позові вказав, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ясинуватського району нотаріального округу Дорменок Ю.М. Разом із ним в його квартирі зареєстрована колишня власниця квартири [PERSON], [INFO] та її сини: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. З 2013 року відповідачка із своїми дітьми в квартирі не мешкають, особистих їх речей в квартирі немає, за комунальні послуги вони не сплачують, знятися з реєстрації самостійно відповідачка не бажає. Позивач оплачує комунальні послуги, які нараховуються по кількості осіб зареєстрованих в квартирі, тобто і за відповідачку, і за її дітей. Реєстрація відповідачки із її дітьми в квартирі позивачу перешкоджає користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, отримати субсидію. Просить усунути йому перешкоди у користуванні ним його власністю, визнавши відповідачку із її дітьми такими, що втратили право на користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстрації. В судове засідання, позивач [PERSON] не з'явився, проте надав заяву слухати позов за його відсутності, наполягає на позові, просить його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка в судове засідання не з'явилася. Вона надала заяву розглядати справу без її участі, позов визнає в повному обсязі. Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби у Донецькій області в судове засідання не з'явився. Надали клопотання, в якому зазначили, що у зв'язку із внесенням змін до Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" з 04.04.2016 року органом реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до Закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Таким чином, з 04.04.2016 року реєстрація місця проживання не входить до повноважень Державної міграційної служби України. Тому рішення суду з питань користування житлом ніяким чином не впливає, не може вплинути, та не порушує майбутніх чи наявних прав та інтересів ГУ ДМС України в Донецькій області. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З огляду на це, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши факти та відповідні їм правовідносини дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності до ст.ст. 13, 82ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання права (ст.16 ЦК України). Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948р) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950), встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом; проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд встановив, що позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07 листопада 2017 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1142, посвідченим приватним нотаріусом Ясинуватського районного нотаріального округу Донецької області Дорменок Ю.М. , право власності на квартиру зареєстровано за позивачем в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за №23222117 /а.с. 27,28/. У вищевказаній квартирі крім позивача зареєстрована [PERSON], [INFO] та її діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] /а.с. 29,30/. Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER], яке видане 19 червня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Ясинуватському району реєстраційної служби Ясинуватського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №3 складений 19 червня 2013 року, відповідачка змінила прізвище "[PERSON]" на прізвище "[PERSON]" (а.с.20). Судом встановлено, що відповідачка та її діти не є членами сім'ї позивача, не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що [PERSON] є колишнім власником квартири, що вибачається із договору купівлі-продажу квартири від 07 листопада 2017 року (а.с. 27). З 2013 року відповідачка [PERSON] разом із своїми дітьми в квартирі не проживає, не несе витрат на її утримання, не сплачує комунальні платежі. Ніхто перешкод відповідачці та її дітям у користуванні житлом не чинив. Факт непроживання відповідачки та її дітей підтверджується актом обстеження житлово-комунальних умов проживання від 17 вересня 2018 року, складеним комісією Очеретинської селищної ради в присутності сусідів / а. с. 29/. Також судом встановлено, що 17 липня 2017 року [PERSON] за договором купівлі-продажу нерухомого майна з використанням позикових коштів набула право власності житловий будинок, загальною площею 48,2 кв.м, кадастровий номер [NUMBER], розташований на земельній ділянці площею 574 кв.м, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS]. Даний договір засвідчений нотаріусом нотаріального округа м.Вольська та Вольського району Саратовської області Харитоновою Оленою Юріївною та зареєстрований в реєстрі за №1-1530 (а.с.21-24). Відповідачка [PERSON] зареєстрована та мешкає у вищевказаному будинку. Неповнолітні діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], - мешкають разом із матір'ю (а.с. 15,17, 25). У судове засідання Службою у справах дітей Ясинуватської райдержадміністрації висновку щодо доцільності визнання неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], суду не надано, однак суд вважає, за можливе визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі позивача, оскільки мешкають разом з матір'ю в Російській Федерації, та є громадянами Російської Федерації (а.с.6-19). Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Діти проживають разом з матір'ю, якаі забезпечила їм умови проживання, забезпечені житлом, є громадянами іншої держави, а саме Російської Федерації, тому їхні житлові права та інтереси після зняття з реєстрації з квартири позивача порушені не будуть. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. За матеріалами справи підтверджено, що відповідачка [PERSON] та її діти, зареєстровані в будинку, який належить на праві приватної власності позивачу, не є членами cім'ї власника квартири, не є співвласниками нерухомого майна, відсутні в квартирі понад один рік без поважних причин, відповідачка не бажає знятися з реєстрації в будинку в добровільному порядку, що порушує права власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. До того ж відповідачка повністю визнала позовні вимоги позивача. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у здійсненні права користування квартирою та визнання відповідачку [PERSON], [INFO] та її дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS], доведений і підлягає задоволенню. Позивач також просить суд зняти відповідачку та її дітей з реєстрації у вказаному житловому приміщенні. Проте це питання не віднесено до компетенції суду. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі закон №1382-IV) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене повноваженими на це органами виконавчої влади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже вимога позивача до суду про зняття відповідачки та її синів з реєстрації за місцем проживання є такою, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, тому витрати по сплаті судового збору понесені позивачем підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачки в сумі 234 грн. 93 коп.

Outcome: partial