Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

У серпні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що [INFO] вона народила сина [PERSON] . Батьком дитини є відповідач у справі. Як стверджувала позивач, з листопада 2019 року [PERSON] не приймає участі у вихованні сина, його утриманні, станом здоров`я дитини не цікавиться, що свідчить про те, що він систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Унаслідок самоусунення відповідача від надання утримання синові [PERSON] та дитина перебувають у скрутному матеріальному становищі. Окрім цього, відповідач жорстоко поводився з сином та [PERSON] , неодноразово створюючи небезпеку для життя і здоров`я дитини. Так, 02 листопада 2019 року [PERSON] приїхав зі своїм батьком [PERSON] до квартири [ADDRESS] , в якій мешкає [PERSON] разом з сином. Позивач вказала на те, що [PERSON] увірвався у спальню з ножем, побив її на очах відповідача та малолітнього [PERSON] . Проте [PERSON] не втрутився у ситуацію, не захистив позивача та не викликав поліцію. Після цього інциденту малолітній [PERSON] перебував у шоковому стані, постійно плакав та трусився від страху. Дитина боїться відповідача, уникає будь-яких розмов про батька, не хоче з ним зустрічатись. Також малолітній [PERSON] боїться відвідувати дитячий садок, не хоче залишатись без присутності матері у зв`язку з чим вона не може працювати та отримувати дохід. Як на підтвердження невиконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків [PERSON] також вказувала на те, що він не надає згоду на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон, незважаючи на те, що це потрібно для лікування дитини. Ураховуючи наведене, [PERSON] просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] . Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позовних вимог та зазначив, що [PERSON] всіляко чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином та у його вихованні, наданні йому утримання, а тому він був змушений звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON] , визначення розміру аліментів на дитину та порядку їх сплати. Пропозицію [PERSON] надати дозвіл на виїзд сина за кордон відповідач не отримував. [PERSON] стверджував, що він бажає брати активну участь у житті його сина, спілкуватись з ним, проводити з ним час та займатись його вихованням, однак унаслідок негативних стосунків між сторонами справи, він не може це реалізувати. Також відповідач зазначив, що [PERSON] , користуючись зв`язками свого батька [PERSON] , який є колишнім працівником правоохоронних органів, подала фіктивні заяви до поліції. У ході досудового розслідування не здійснено жодних інших процесуальних дій, окрім постійних допитів [PERSON] , які спрямовані на чинення морального та психологічного тиску на нього. На думку [PERSON] , позбавлення його батьківських прав відносно його сина [PERSON] негативно вплине на дитину. З цих підстав відповідач просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позову. Позивач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що нею не чиняться перешкоди [PERSON] у спілкуванні з сином та у його вихованні, навпаки це відповідач не бажає бачитись з дитиною, брати участь у її вихованні, лікуванні та утриманні. [PERSON] пов`язує те, що у відзиві [PERSON] вказав на бажання брати активну участь у житті його сина, спілкуватись з ним, проводити з ним час та займатись його вихованням, лише з пред`явленням нею позову про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] [PERSON] також зазначила, [PERSON] свідомо ухилився від отримання листа з вимогою прибути до нотаріуса для надання згоди на виїзд дитини за кордон. Заперечення відповідач [PERSON] до суду не подав. Третя особа пояснення щодо позову чи відзиву до суду не подала. У судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Сушко В.С. у судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи у судовому засіданні зазначила про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його сина, а тому просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є сестрою позивача, у судовому засіданні надала покази, в яких зазначила, що [PERSON] не приймає участі у вихованні малолітнього [PERSON] , його утриманні, станом здоров`я сина не цікавиться. У присутності свого адвоката та батька відповідач [PERSON] казав що у нього немає сина. Дитина не згадує відповідача, на сьогодні фактично обов`язки батька взяв на себе чоловік свідка. Зі слів свого чоловіка [PERSON] стало відомо про побиття [PERSON] колишнім свекром [PERSON] . Також свідок повідомила, що мала намір повезти малолітнього [PERSON] на оздоровлення за кордон, проте відповідач не надав згоди на виїзд дитини за межі України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що мешкає у будинку [ADDRESS] , в якому проживає [PERSON] з сином. Син свідка є ровесником малолітнього [PERSON] , а вона є подругою [PERSON] . [PERSON] повідомила, що зі слів позивача їй стало відомо, що колишній свекор [PERSON] її побив, а відповідач у справі не захистив її. Свідок засвідчила, що з 03 листопада 2019 року не бачила [PERSON] , а останній не виконує своїх батьківських обов`язків стосовно малолітнього [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, у судовому засіданні надала покази, в яких зазначила, що 03 листопада 2019 року їй зателефонувала донька [PERSON] та сказала, що її побив колишній свекор [PERSON] , а присутній при цьому [PERSON] не втрутився у ситуацію. Свідок пояснила, що з 03 листопада 2019 року вона постійно мешкає з донькою [PERSON] та малолітнім [PERSON] , за цей час батько дитини жодного разу не прийшов до неї, кошти на утримання сина від нього не надходили. У червні-липні 2020 року [PERSON] надіслав SMS-повідомлення, в якому висловив бажання відвідати сина, але на зустріч не з`явився. Свідок вказала, що її донька [PERSON] намір повезти малолітнього [PERSON] на оздоровлення за кордон, проте відповідач не надав згоди на виїзд дитини за межі України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є другом дитинства відповідача, чоловіком сестри позивача, а також хрещеним батьком малолітнього [PERSON] . Свідок зазначив, що відповідач не достатньо приділяв уваги сину, ставлячи в пріоритет свої інтереси. [PERSON] повідомив, що [PERSON] розказував йому, що він втомився від сім`ї. 03 листопада 2019 року, коли трапилося побиття [PERSON] колишнім свекром [PERSON] , він приїхав до квартири позивача, однак відповідача та його батька там уже не було. Малолітній [PERSON] після інциденту закрився в собі, не говорив, але спитав чому батько не захистив його матір. Зі слів своєї дружини [PERSON] та позивача повідомив, що у лютому 2020 року сторони справи зустрілися, на зустрічі був присутній батько відповідача та його адвокат, а сама зустріч закінчилась викликом поліції. [PERSON] стверджував, що разом з дружиною хотів повезти малолітнього [PERSON] на оздоровлення за кордон, проте відповідач не надав згоди на виїзд дитини за межі України. Також свідок засвідчив, що [PERSON] не надає утримання сину та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Суд, заслухавши вступні слова позивача, представників сторін та третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку. Судом з`ясовано, що сторони справи перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] в [PERSON] народився син [PERSON] . Батьком дитини є відповідач у справі [PERSON] (а. с. 9). Після розірвання шлюбу між батьками малолітній [PERSON] залишився мешкати з матір`ю. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Ч. 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За приписами ч. ч. 1-3 ст. 150 СК України, які кореспондуються з положеннями абз. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки зобов`язані батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України). Ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків (постанови від 26 березня 2018 року у справі № 756/1696/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 758/727/16-ц, від 17 травня 2018 року у справі № 205/8321/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 569/5825/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17). Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України). Ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. [PERSON] , як батьку малолітнього [PERSON] , в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та жорстоке поводження з нею, що є правовими підставами для позбавлення батьківських прав (п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 164 СК України). Поняття "ухилення від виконання батьківських обов`язків" є "оціночним" і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як "ухилення від виконання батьківських обов`язків" не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Між тим Верховний Суд вказав на те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення ст. 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в п. 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (п. 50 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хант проти України"). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні у справі "Мамчур проти України" Європейський суду з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Савіни проти України"). У рішенні "Хант проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Так, суд констатував, що факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17). Верховний Суду у постанові від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 зазначив, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанова Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20). У ході розгляду справи відповідач категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав стосовно малолітнього [PERSON] , стверджував, що він бажає спілкуватися з дитиною та приймати участь у її житті. Матеріалами справи засвідчується, що відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON] , визначення розміру аліментів на дитину та порядку їх сплати. В обґрунтуванні позовних вимог він зазначив, що матір дитини чинить йому перешкоди у спілкуванні з нею. У свою чергу [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітнього [PERSON] , стягнення аліментів на утримання матері дитини після розірвання шлюбу та додаткових витрат на дитину. Указані позови перебувають на розгляді Оболонського районного суду м. Києва (справа № 756/11185/20). Таким чином, між сторонами справи існує спір до розміру утримання, яке батько має надавати сину, що є достатнім є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Також [PERSON] до свого відзиву долучив докази на підтвердження того, що у вересні та жовтні 2020 року він здійснив переказ коштів [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] . За таких обставин на сьогодні не можна достовірно стверджувати, що батько ухиляється від надання утримання синові, оскільки з`ясування належного розміру аліментів є предметом розгляду справи № 756/11185/20. Також у матеріалах справи відсутні письмові докази на підтвердження того, що [PERSON] чинив перешкоди у виїзді малолітнього [PERSON] за кордон, який був зумовлений необхідністю лікування дитини (отримання відповідачем повідомлення з необхідністю прибути до нотаріуса для посвідчення згоди батька на виїзд дитини за межі України та ухилення від явки до нотаріуса). У матеріалах справи також відсутні письмові докази з приводу того, що [PERSON] повідомлявся про незадовільний стан здоров`я сина, перебування дитини на лікуванні, прохання відповідача у зв`язку з цим про надання допомоги, а [PERSON] навмисно проігнорував такі факти. Крім цього, суд ураховує, що небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення батьком (матір`ю) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17). При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька (матері) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17). У справі, що розглядається, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з сином [PERSON] та брати участь у його вихованні, натомість з`ясовано, що між позивачем та відповідачем, а також їхніми родичами склались тривалі неприязні стосунки, що негативно впливають на стосунки батька з сином, а також можливість [PERSON] спілкуватися і приймати участь у вихованні дитини. Також позивачем не доведено з покликанням на належні, допустимі, достовірні доказів на підтвердження фактів жорстокого поводження відповідача з малолітнім [PERSON] . Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад. У висновку Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 29 грудня 2020 року № 104-11875 зазначено про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] (т. 2, а. с. 14-15). Нормою ч. 6 ст. 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З огляду на те, що висновок Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 29 грудня року № 104-11875 є достатньо аргументованим, не суперечить інтересам дитини, суд погоджується з ним. При цьому суд відхиляє доводи позивача про недопустимість указаного доказу з огляду на таке. Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 затверджено Типове положення про комісію з питань захисту прав дитини (далі - Типове положення). Комісія з питань захисту прав дитини є консультативно-дорадчим органом, що утворюється головою районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради (п. 1 Типового положення). Згідно з п. 4 Типового положення комісія з питань захисту прав дитини відповідно до покладених на неї завдань розглядає питання, у тому числі спірні, які потребують колегіального вирішення, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав. Відповідно до п. 6 Типового положення комісію очолює голова районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (в разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади. Організація діяльності комісії забезпечується відповідною службою у справах дітей. Заступник, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади може виконувати повноваження заступника голови комісії. До складу комісії на громадських засадах входять керівники структурних підрозділів районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (в разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади з питань освіти, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центрів соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, заступники керівників органів Національної поліції (органів ювенальної превенції) та Мін`юсту, закладів освіти, охорони здоров`я, соціального захисту населення (п. 7 Типового положення). Розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 січня 2011 року № 6 утворено комісію з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації та затверджено її склад. Розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 23 квітня 2019 року № 269 з урахуванням змін, внесених розпорядженнями від 17 червня 2020 року № 271, від 07 серпня 2020 року № 348, від 31 серпня 2020 року № 404, сформовано такий персональний склад комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної вм. Києві державної адміністрації: Фесик К.О. , Запорожченко О.Ф. , Трофимов А.В. , Ботивець О.А. , Бурлака А.С. , Дудко Д.О. , Дмитрієва О.М. , Вахнюк Н.М. , Образцов О.В. , Струна С.І. , Бондарчук Ю.В. , Клебанова О.Б. , Ричок Р.М. , Кононенко С.О. , Кричина А.В . Також згідно з п. 7 Положення про комісію з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, затвердженим розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 28 лютого 2019 року № 123, до складу комісії на громадських засадах входять керівники структурних підрозділів Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації (з правом юридичної особи) з питань освіти, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центрів соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, заступники керівників органів Національної поліції (органів ювенальної превенції) та Мін`юсту, закладів освіти, охорони здоров`я, соціального захисту населення. Відповідно до п. п. 8, 10 Типового положення засідання комісії з питань захисту прав дитини є правоможним, якщо на ньому присутні не менш як дві третини загальної кількості її членів. Рішення комісії приймається відкритим голосуванням простою більшістю голосів членів комісії, присутніх на засіданні. У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос голови комісії. Такі ж норми щодо правомочності та порядку комісії з питань захисту прав дитини закріплені у Положенні про комісію з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації. Для вирішення питання щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] комісія з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації провела засідання 17 грудня 2020 року, на якому були присутні члени комісії: Трофимов А.В. , Дудко Д.О. , Дмитрієва О.М. , Вахнюк Н.М. , Струна С.І. , Бондарчук Ю.В. , Клебанова О.Б. , Кричина А.В. , а також запрошені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішення було прийнято більшістю голосів присутніх. Між тим слід зазначити, що згідно з п. 9 Типового положення комісія відповідно до компетенції приймає рішення, організовує їх виконання, подає рекомендації органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення або підготовки висновку для подання його до суду. Таким чином, рішення комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації має рекомендаційний характер для органу опіки і піклування Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації при підготовці його висновку про доцільність чи недоцільність позбавлення особи її батьківських прав. Зважаючи на наведені вище обставини, ураховуючи бажання [PERSON] відновити повноцінне спілкування з сином, виходячи з того, що позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого позивач не довела, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітнього [PERSON] .

Outcome: dismissed