Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

26.04.2018р. Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - позивач) звернулося до суду з позовом, в якому вказав, що у нього з [PERSON] (далі - відповідач) укладений кредитний договір б/н від 17.08.2011р., за яким остання отримала кредит у розмірі 2 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Посилаючись на те, що відповідач, всупереч норм закону та умов договору зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, станом на 31.03.2018р. у неї перед позивачем наявна заборгованість в розмірі 58 813 грн. 93 коп., з якої: 2 416 грн. 71 коп. - заборгованість за кредитом; 49 231 грн. 09 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3 889 грн. 28 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина); 2 776 грн. 85 коп. - штраф (процентна складова). 18.05.2016р. представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, у зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю. Відзив обґрунтований тим, що позивач у позовній заяві зазначає про те, що 17.08.2011р. відповідач підписала договір № б/н та Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у "ПриватБанк", згідно якої отримала кредит у розмірі 2 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 30 % річних за користування кредитом на термін дії банківської кредитної картки, однак вказана обставина не відповідає дійсності. Так представник відповідача зазначає, що відповідач дійсно подавала заяву про надання їй банківських послуг позивачем та 17.08.2011р. підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у "ПриватБанк", але не про видачу кредиту, а на отримання дебетової особистої банківської платіжної картки для користування останньою як "електронним гаманцем", можливість отримання якої передбачена у останньому розділі Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у "ПриватБанк". Зважаючи на вказані правовідносини відповідача з позивачем 28.08.2011р. відповідач особисто отримала у Врадіївському відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк" вказану дебетову особисту банківську картку, строк дії якої встановлювався терміном на 1 рік. Після спливу встановленого строку дії вказаної дебетової особистої платіжної картки при спробі відповідачем зняти залишок коштів із вказаної банківської картки, остання була заблокована банкоматом ПАТ КБ "ПриватБанк" у місті Одеса та не повернута Відповідачеві банкоматом Банку у зв'язку із закінченням строку її дії. Номер даної картки відповідач наразі пригадати не може, оскільки з часу отримання картки сплинуло майже 7 років, а будь-яких даних про номер платіжної картки, реквізити кредитного рахунку, дату видачі банківської картки та строк її дії позивачем суду не надано. Представник відповідача зазначає, що вищезазначені обставини підтверджуються письмовими документами позивача, наданими в додатку до позовної заяви, а саме копією Анкети-заяви від 17.08.2011р. про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у "ПриватБанк". У відзиві також зазначено, що позивач у позовній заяві зазначає про існування кредитного договору б/н від 17.08.2011р., пов'язуючи факт виникнення кредитних правовідносин між сторонам на підставі Анкети-заяви про надання банківських послуг, моментом укладення якого підписання відповідачем даної Анкети-заяви № б/н від 17.08.2011р. про надання банківських послуг, та що "Умови та Правила надання банківських послуг" разом з "тарифами банку", які викладені на офіційному сайті Банку є умовами договору про надання банківських послуг, тобто складають сам зміст договору про надання банківських послуг, укладеного між відповідачем та позивачем, оскільки носять публічний характер та є договором приєднання, який за своєю правовою природою є публічною офертою. На думку представника відповідача вказана обставина, з урахуванням приписів ст.ст. 203, 208,633, 634, 638 ЦК України, не відповідає дійсності, оскільки між відповідачем та позивачем не укладалося жодного письмового договору про надання відповідачу кредиту в розмірі 2 500 грн. 00 коп., а відповідач зверталася до позивача з пропозицією про надання їй банківських послуг по виготовленню та видачі дебетової особистої картки. Представник відповідача також зазначає про недотримання позивачем та відповідачем, в порушення вимог ст. 1055 ЦК України, письмової форми договору, що як наслідок свідчить про відсутність кредитного договору та його істотних умов, а отже має місце нікчемність даного правочину в силу вимог закону. У відзиві також зазначено, що з наданих позивачем документів в додатках до позовної заяви не вбачається, що позивачем було відкрито кредитну лінію відповідачу, оскільки: відповідач кредитної платіжної картки не отримувала, а у Анкеті-заяві від 17.08.2011р. будь-яких відомостей щодо номеру банківської картки, номеру кредитного рахунку, типу банківської картки, про суму (розмір) кредиту та кредитний ліміт, цільове призначення кредиту не зазначено, що свідчить про порушення позивачем п.п. 2.1.1.2.1., 2.1.1.11.1., 1.1.1.46., 1.1.1.45., 1.1.1.36., 1.1.1.90., 1.1.1.89. та 2.1.1.9.3. Умов та Правил надання банківських послуг у "ПриватБанк". На думку представника відповідача вказана обставина свідчить про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача. Також у відзиві зазначено про недопустимість одночасного нарахування пені та штрафу за одне і теж правопорушення. 01.06.2018р. та 30.07.2018р. позивач надіслав на адресу суду відповідь на відзив, в якому зазначає про необґрунтованість відзиву з огляду на дотримання позивачем під час укладення кредитного договору приписів ст.ст. 204, 207, 509, 634, 639, 640 ЦК України щодо форми договору та його дійсності, погодження всіх істотних умов договору, ознайомлення відповідача з умовами договору, виконання умов договору. Позивач також зазначає, що згідно приписів чинного законодавства одночасне стягнення пені та штрафу допускається та не суперечить приписам ст. 61 Конституції України. 25.06.2018р. представник відповідача подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, вказуючи про те, що строк дії картки [NUMBER] виданої позивачем відповідачу закінчився у листопаді 2014 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише 26.04.2018р., що свідчить про пропущення строку позовної давності та є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. 06.07.2018р. позивач подав до суду відповідь на заяву про застосування строків позовної давності, в якій посилаючись на п. 1.1.7.31. Умов та Правил надання банківських послуг вказує про дотримання строку позовної давності при зверненні до суду з вказаним позовом. Представник позивача в судові засідання не з'явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій заявлені позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити. Відповідач в судові засідання не з'явилася, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлена про час та місце судового розгляду шляхом направлення поштовим зв'язком судових повісток за адресою реєстрації місця проживання: [ADDRESS]. Відповідач про причини неявки суд не повідомила та не подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. У судовому засіданні 25.06.2018р. представник відповідача заперечив щодо вимог позову з підстав зазначених у відзиві та просив відмовити в задоволенні позову, а також підтримав заяву про застосування строків позовної давності. У судове засідання 06.08.2018р. представник відповідача не з'явився, проте 06.08.2018р. звернувся до суду із заявою, в якій просить розглянути справу за його відсутності на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження. Суд з власної ініціативи розгляд справи проводить в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Дослідив письмові докази, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач у простій письмовій формі 17.08.2011р. уклали кредитний договір, який складається із Анкети-заяви відповідача, "Умов та правил надання банківських послуг" (далі - Умов та правил), "Правил користування платіжною карткою" та "Тарифів Банку". Відповідно до умов кредитного договору позивач випустив та надав відповідачеві - держателю платіжну картку, тип кредитного ліміту: фінансовий. На день укладення цього договору встановив ліміт у розмірі 300 грн. 00 коп., який в подальшому був збільшений до 2 500 грн. 00 коп. із базовою процентною ставкою 30.00% по кредитному ліміту на момент підписання договору із розрахунку 360 днів в році. Вказане підтверджується Анкетою-заявою [PERSON] від 17.08.2011р., Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", "Умов та правилами надання банківських послуг", з якими відповідач був ознайомлений в день укладення договору письмово. Згідно умов кредитування, розмір щомісячних платежів становить 7% від заборгованості, погашення відбувається в строк до 25 числа наступного за звітним шляхом внесення коштів на карту клієнтом, або шляхом списання банком самостійно з дебіторської карти клієнта. Так, зокрема з довідок про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти вбачається, що відповідач згідно кредитного договору від 17.08.2011р. отримала карти [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER], строк дії останньої визначено до кінця серпня 2016 року. Факт отримання відповідачем вказаних карток та їх використання підтверджується випискою по рахунку відповідача за період з 01.01.1999р. по 28.05.2018р. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 "Умов та правилами надання банківських послуг", де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 "Умов та правил надання банківських послуг". Так, зокрема з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти вбачається, що 17.08.2011р. кредитний ліміт був встановлений в сумі 300 грн. 00 коп., а 11.09.2013р. кредитний ліміт був збільшений до 2 500 грн. 00 коп. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умов та правилами надання банківських послуг", "Правил користування платіжною карткою", затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010р., та "Тарифів Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому "Тарифами банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 "Правил користування платіжною карткою". Пунктом 1.1.3.2.3 "Умов та правил надання банківських послуг" передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід'ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 "Умов та правил надання банківських послуг". Відповідно до п. 1.1.2.3. до обов'язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 "Умов та правил надання банківських послуг", позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно п. 2.1.1.5.6 "Умов та правил надання банківських послуг", у разі невиконання зобов'язань за Договором на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Власник карти повинен слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 1.1.2.7 "Умов та правил надання банківських послуг". Відповідно до п. 2.1.1.7.6 "Умов та правил надання банківських послуг", при порушенні позичальником строків платежів по якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн.+5% від суми позову. У відповідності до п. 2.1.1.12.6.1. "Умов та правил надання банківських послуг", у разі виникнення прострочених зобов'язань за борговими зобов'язаннями на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню, відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту. Відповідно до п.п. 2.1.1.4.2, 2.1.1.4.6 "Правил користування платіжною карткою", банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим Договором. Відповідно до п. 1.1.7.12 "Умов та правил надання банківських послуг", сторонами було визначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідач суму кредиту отримала, що підтверджується випискою по рахунку відповідача за період з 01.01.1999р. по 28.05.2018р., згідно якої відповідач користувалася кредитними коштами, шляхом зняття готівки та оплати послуг, однак зобов'язання повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленому кредитним договором, не виконала, у зв'язку з чим у останньої перед кредитором виникла заборгованість. Згідно розрахунку позивача станом на 31.03.2018р. у відповідача перед позивачем наявна заборгованість в розмірі 58 813 грн. 93 коп., з якої: 2 416 грн. 71 коп. - заборгованість за кредитом; 49 231 грн. 09 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3 889 грн. 28 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина); 2 776 грн. 85 коп. - штраф (процентна складова). Водночас, у відзиві на позовну заяву позивач фактично вказує, що відповідачу нараховано пеню, що відповідає умовам 2.1.1.12.6.1. "Умов та правил надання банківських послуг", а тому суд вважає, що визначена позивачем заборгованість за пенею та комісією в сумі 3 889 грн. 28 коп. є виключно сумою нарахованої пені. Крім того, з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку відповідача за період з 01.01.1999р. по 28.05.2018р. вбачається, що останнє погашення відповідачем було здійснено 28.04.2015р. в сумі 5 грн. 36 коп. Після цього, відповідач в односторонньому порядку відмовилась від виконання взятих на себе зобов'язань за цим договором. Відповідачем не надано до суду жодних доказів на спростування суми позовних вимог та неправомірності дій позивача чи порушення вимог законодавства при укладенні між сторонами кредитного договору. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних) , у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 2 ст. 639 ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, з урахуванням вимог чинного законодавства, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між банком та позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов'язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають заява, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи, з якими позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в заяві. В контексті вищевикладеного слід зазначити, що доводи представника відповідача зазначені у відзиві щодо необґрунтованості та недоведеності вимог позову спростовуються приписами чинного законодавства та доказами наявними в матеріалах справи, при чому слід відмітити, що ні відповідачем, ні його представником не надано до суду жодних доказів на підтвердження обставин та доводів наведених у відзиві. Встановив вказані обставини, суд вважає, що зі сторони відповідача порушені вимоги чинного законодавства, що регулює кредитні правовідносини, та вимоги кредитного договору, укладеного між сторонами. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. З огляду на вищевикладене суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано в частині стягнення 2 416 грн. 71 коп. - заборгованості за кредитом, 49 231 грн. 09 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 889 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею. Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафів слід зазначити наступне. Пунктом 2.1.1.7.6 "Умов та правил надання банківських послуг", сторонами, тобто позивачем та відповідачем передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по любому із грошових зобов'язань, передбачених договором. У відповідності до п. 2.1.1.12.6.1. "Умов та правил надання банківських послуг", у разі виникнення прострочених зобов'язань за борговими зобов'язаннями на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню, відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту. З розрахунку заборгованості наданого позивачем слідує, що станом на 31.03.2018р. за одні і ті ж порушення строків виконання грошових зобов'язань позивачем до відповідача застосовано цивільно-правову відповідальність як у виді пені, так і виді штрафів. Наявність даних фактичних обставин справи не узгоджується із висновком Верховного Суду України від 21.10.2015р у справі за № 6-2003цс15, яким визначено, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку доводи позивача щодо можливості одночасного застосування пені та штрафу є безпідставними, а позовні вимоги в частині стягнення штрафів в сумі 3 276 грн. 85 коп. є необґрунтованими, не відповідають вимогам чинного законодавства, а відтак не підлягають задоволенню. 25.06.2018р. представником відповідача подано до суду заяву, в якій він просить застосувати строк позовної давності та, як наслідок, відмовити в задоволенні позову. Щодо заяви про застосування строку позовної давності суд зазначає, що згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Умовами кредитного договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями, а також визначено кінцевий строк повернення кредиту в повному обсязі. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 цього Кодексу). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Згідно ч.ч. 1 та 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до п. 1.1.7.31 "Умов та правил надання банківських послуг", строк позовної давності стосовно вимог банку щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки, пені, штрафів, видатків банку становить 50 років. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Вивчив матеріали справи, суд вважає, що "Умови та правила надання банківських послуг", п. 1.1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ятдесят років, не містять підпису відповідача, що не дає підстави вважати, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягає застосуванню загальний трирічний та спеціальний однорічний строк позовної давності. Водночас, слід також враховувати, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (правова позиція Верховного Суду України висловлена в постановах від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14 та від 18.06.2014р. у справі № 6-61цс14). Позивач звернувся до суду з позовом 20.04.2018р., що підтверджується реєстром № 8872552 від 20.04.2018р. З розрахунку позовних вимог згідно кредитного договору від 17.08.2011р. вбачається, що поточна заборгованість по кредиту нараховувалася відповідачу починаючи з 26.10.2013р. по 31.03.2018р., при чому строк дії картки визначений до кінця серпня 2016 року, а відтак, враховуючи момент звернення позивача до суду та правову позицію Верховного Суду України, позивач з вимогою про стягнення основної заборгованості по кредиту в сумі 2 416 грн. 71 коп. звернувся до суду до спливу позовної давності, оскільки перебіг позовної давності починається зі спливом останнього дня місяця дії картки. Відсотки за користування кредитом нараховувалися з 24.10.2013р. по 31.01.2018р., при чому відповідач здійснював часткові оплати заборгованості за кредитом остання з яких була проведена 28.04.2015р. в сумі 5 грн. 36 коп., що свідчить про переривання перебігу строку позовної давності, однак, враховуючи момент звернення позивача до суду з вказаним позовом (20.04.2018р.) та те, що розмір відсотків визначається щомісячними платежами, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками підлягають задоволенні в межах позовної давності тривалістю три роки, а саме за період з 20.04.2015р. по 20.04.2018р. в сумі 47 825 грн. 51 коп. Пеня за порушення умов кредитного договору нараховувалася з 01.03.2014р. по 31.03.2018р., при чому враховуючи момент звернення позивача до суду з вказаним позовом (20.04.2018р.) позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню в межах позовної давності тривалістю один рік, а саме за період з 20.04.2017р. по 20.04.2018р. в сумі 1 200 грн. 00 коп. Таким чином, беручи до уваги, що з моменту укладення кредитного договору, ніхто із сторін до цього часу не заявив про намір його припинити, відповідач не надала банку письмової заяви про закриття картрахунку, та у неї у зв'язку з неналежним виконанням взятого на себе перед банком зобов'язання утворилась заборгованість за кредитним договором, наявність підстав для застосування строку позовної давності, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає частковому задоволенню в сумі 51 442 грн. 22 коп., з якої: 2 416 грн. 71 коп. - заборгованість за кредитом; 47 825 грн. 51 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1 200 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 762 грн. 00 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 541 грн. 22 коп. (87,47 %).

Outcome: partial