Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», зменшивши розмір позовних вимог, про стягнення заборгованості по заробітній платі за березень - травень 2017 року в розмірі 4678,22 грн. та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням термінів її виплати, у розмірі 698,87 грн., з утриманням із цих сум передбачених законом податків та зборів. В обґрунтування позову посилається на те, що 11 квітня 1995 року він працевлаштувався до «Іловайської дистанції сигналізації та зв'язку» «Донецької залізниці», з подальшими переведеннями у відповідності до структурних реорганізацій. Після реорганізації 11 липня 2016 року структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця» шляхом його злиття, він продовжив вже працювати у Виробничому підрозділі «Іловайська дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 11 травня 2017 року звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. На день його звільнення була нарахована, але по теперішній час не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по травень 2017 року, відповідно до наданих відповідачем розрахунків заробітна плата складає: за березень 2017 року - 2655,55 грн., за квітень 2017 року - 1616,50 грн., за травень 2017 року - 406,67 грн., що разом становить 4678,72 грн. Сума заборгованої компенсації станом на 20 листопада 2018 року, тобто на день звернення до суду з даним позовом, становить 698,87 грн.. Представник відповідача звернувся в суд із відзивом на позовну заяву з якого вбачається, що з позовними вимогами не погоджується та просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зокрема, посилається на те, що Указом Президента України №405-2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи» щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей». Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція та визначено населені пункти, на території яких органи державної влади не здійснюють свої повноваження. До даного переліку віднесено і місто фактичної праці позивача, а саме м. Іловайськ. У відповідача відсутній доступ до документації підприємства, до комп'ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. Висновком торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі і в м. Іловайську. Відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників, що знівелювало можливість відповідача виконати зобов'язання перед працівниками згідно КЗпП. Крім того, відповідачем зазначено, що з урахуванням того, що табелі обліку робочого часу щодо позивача велись на непідконтрольній території, в розпорядженні відповідача відсутні первинні документи обліку робочого часу, а саме табель обліку робочого часу з відмітками про фактично відпрацьований час, які б могли підтвердити факт роботи позивача в період з березня 2017 року по травень 2017 року. Вважають, що у відповідача відсутня вина у нездійсненні виплат на користь позивача. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, звернулися до суду із заявою про розгляд справи без їх участі, в якій позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату. Час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступні обставини. Із записів трудової книжки [PERSON] вбачається, що з 1995 року позивач працював на різних посадах в Іловайській дистанції сигналізації та зв'язку Донецької залізниці (а.с.8-13). На підставі Наказу ПАТ «Укрзалізниця» №2/ос від 11 січня 2016 року [PERSON] було переведено сторожем у бригаду з ремонту виробничих приміщень Іловайської дистанції сигналізації та зв'язку Державного підприємства «Донецька залізниця». (а.с.12) 11 липня 2016 року Державне підприємство «Донецька залізниця» на підставі Закону України від 23 лютого 2012 року №4442-IV, Постанови КМУ від 25 червня 2014 року №200 реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська Залізниця». (а.с.12, 13) 11 липня 2016 року Іловайська дистанція сигналізації та зв'язку Державного підприємства «Донецька залізниця» на підставі наказів ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року №303 та наказу №2/ос від 11 липня 2016 року реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Іловайська дистанція сигналізації та зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.13) 11 травня 2017 року на підставі наказу № 33/ос від 11 травня 2017 року [PERSON] звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 14) На підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі та її розміру позивачем до позовної заяві надані розрахунки по заробітній платі за березень - травень 2017 року, які видані ВП ШЧ Іловайськ СП «ДДЗП» філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» ЄРДПОУ 40150216. (а.с.23-25) Згідно розрахунку заробітної плати за березень 2017 року [PERSON] нараховано 2655,55 грн., сума до виплати - 2111,65 грн. (а.с.23) Згідно розрахунку заробітної плати за квітень 2017 року [PERSON] нараховано 1646,62 грн., сума до виплати 1309,36 грн. (а.с.24) Відповідно до розрахунку заробітної плати за травень 2017 року [PERSON] нараховано 414,25 грн., сума до виплати 329,41 грн. (а.с.25) Також, позивач долучив до матеріалів справи копії табелів обліку використання робочого часу за березень 2017 року - травень 2017 року. (а.с.26-28) Суд звертає увагу, що відповідачем не оспорюються надані позивачем суду розрахунки по заробітній платі за березень-травень 2017 року та вказані в ній суми. Відповідачем не надано суду будь-яких документів ні про нараховану заробітну плату, ні про наявність чи відсутність заборгованості по ній. А тому суд бере до уваги надані позивачем розрахунки по заробітній платі. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпПУ, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до положень ст.ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Крім того факт наявності заборгованості перед позивачем представник відповідача у відзиві не заперечував та не спростовував. Враховуючи, що судом встановлено факт перебування позивача в трудових відносинах з ПАТ «Укрзалізниця», який відповідачем не оспорюється, наявність заборгованості підтверджено наданими позивачем розрахунками по заробітній платі позивача за березень - травень 2017 року, які як стверджує позивач він не отримував, а відповідач протилежного не підтвердив та не спростував доводів позивача, то суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з березня по травень 2017 року. При перевірці розрахунку нарахованої заробітної плати, яку позивач просить стягнути, суд дійшов висновку, що позивачем при розрахунку допущено помилку та заборгованість по заробітній платі становить 4716,42 (2655,55 + 1646,62 + 414,25) грн., з вирахуванням суми до оподаткування, що в сукупності становить 3750,42 (2111,65 + 1309,36+329,41) грн. Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, суд не може виходити за межі позовних вимог, у зв'язку з чим до стягнення підлягає заявлена позивачем сума заборгованості у розмірі 4678,72 (2655,55 + 1616,50 + 406,67) грн., як це наведено у розрахунку позивача, з вирахуванням суми до оподаткування, що в сукупності становить 3750,42 (2111,65 + 1309,36 + 329,41) грн. Суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо поважності причин виникнення заборгованості по заробітній платі перед позивачем з приводу того, що ПАТ «Укрзалізниця» утворена як нова юридична особа. Правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 % акцій якого належать державі, визначено Законом України від 23 лютого 2012 року № 4442-VI «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» (далі Закон № 4442-VI). Згідно п. 6 ст. 2 Розділу ІІ Закону № 4442-VI, товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Відповідно до Закону № 4442-VI постановою № 200, утворено ПАТ «Укрзалізниця» на базі Укрзалізниці, підприємств залізничного транспорту, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1. До переліку, наведеного у зазначеному додатку, включено ДП «Донецька залізниця». Відповідно до частини 4 ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. За змістом частини 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Отже, ПАТ «Укрзалізниця» у повному обсязі несе обов'язок оплати праці перед позивачем. Відповідачем до відзиву надано Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2. Суд приймає, як доказ відсутності вини ПАТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати Науково-правовий висновок, оскільки ним підтверджено, що починаючи з 2014 року і станом на 11 травня 2017 року вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з робітниками немає, але це не звільняє відповідача від взагалі проведення розрахунку з працівниками відповідно до трудового законодавства. Що узгоджується з позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747св18. Норма ст. 67 Конституції України покладає обов'язок на кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно ст. 14 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI саме на роботодавця покладається обов'язок із нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці (ст. 14.1.222). Відповідно до ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок (ст. 168.1.1). Як зазначено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Тобто, при виплаті позивачу заборгованості по заробітній платі у розмірі 4678,72 (2655,55 + 1616,50 + 406,67) грн., відповідач зобов'язаний утримати з цієї суми податки та інші обов'язкові платежі. А тому суд вважає, що вірним буде стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість по заробітній платі, яка нарахована без утримань та в межах заявлених позовних вимог у розмірі 4678,72 грн., а відповідача зобов'язати утримати з цієї суми податки та інші обов'язкові платежі. Що стосується позовних вимог в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, то суд виходить з наступного. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законами України «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків ї виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою КМУ від 20 грудня 1997 року № 1427. Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. У рішенні Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року № 9 рп/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно ст. 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою КМУ від 23 квітня 1999 року № 692) компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Суд не погоджується з наведеним розрахунком позивача щодо компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати, та при перерахунку отримав наступний результат: 1) компенсація втрати частини доходу за березень 2017 року = 2111,65 грн. (сума нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за березень 2017 року (після утримання податків і обов'язкових платежів) * індекс інфляції за період квітень 2017 року-жовтень 2018 року = 368,26 грн.; 2) компенсація втрати частини доходу за квітень 2017 року = 1309,36 грн. (сума нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за квітень 2017 року (після утримання податків і обов'язкових платежів) * індекс інфляції за період травень 2017 року-жовтень 2018 року = 214,64 грн.; 2) компенсація втрати частини доходу за травень 2017 року = 329,41 грн. (сума нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за травень 2017 року (після утримання податків і обов'язкових платежів) * індекс інфляції за період червень 2017 року-жовтень 2018 року = 49,03 грн. Загальна сума компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період березень - квітень 2017 року становить 631,93 грн. (368,26 грн. + 214,64 грн. + 49,03 грн.) У зв'язку з наведеним розрахунком, суд вважає, що позов в цій частині підлягає до задоволення частково та до стягнення належить компенсація втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 631,93 грн. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до п. 2 частини 1 ст. 430 ЦПК України у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати суд допускає негайне виконання рішень, але не більше ніж за один місяць, у зв'язку з чим суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі за один місяць - за березень 2017 року у розмірі 2655,55 грн. Враховуючи, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч. 6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що на день звернення до суду сума судового збору для фізичних осіб за звернення до суду з позовною заявою майнового характеру становила 704,80 грн., а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 696,03 грн.

Outcome: partial