Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

Виклад позицій позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом проведення демонтажу гаража, сінника та інших будівель, які знаходяться на межі земельної ділянки, мотивуючи позовні вимоги тим, що йому на праві власності належить житловий будинок в [ADDRESS] , та земельна ділянка за вказаною адресою. 01.06.2018 року ним проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. По сусідству в будинку [ADDRESS] , проживає відповідач [PERSON] , який порушив будівельні норми та спорудив на межу земельної ділянки [ADDRESS] , капітальну споруду гараж та тимчасову споруду сінник, які необлаштовані системою водовідведення, тому вода з покрівель потрапляє на територію земельної ділянки позивача. Позивач позбавлений можливості встановити межі земельної ділянки, а ту що почав споруджувати відповідач зруйнував. Добровільно вирішити дане питання відповідач відмовляється, тому він звернувся до суду. Відповідач в судове засідання не з`явився, в попередніх засіданнях позовні вимоги не визнав пояснивши, що позивач пропонував йому укласти мирову угоду, але згоди вони не досягнули так як він не погоджується на демонтаж гаражу та сараю. Раніше коли він будував дані постройки то та територія належала йому. Просить відмовити в задоволені позову. Заяви, клопотання учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою від 24.10.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 14.12.2018 року представником відповідача заявлено клопотання про долучення до справи доказів: технічну документацію із землеустрою, та клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову Рівнянську сільську раду Новоукраїнського району Кіровоградської області. Ухвалою суду від 14.12.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову Рівнянську сільську раду та призначено по справі будівельно-технічну експертизу. Підготовче провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 25.07.2019 року до суду надійшов висновок експерта. Провадження у справі відновлено. Ухвалою від 27.09.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. Ухвалою від 27.11.2019 року спарву залишено без розгляду. Постановою від 12.02.2020 року скасовано ухвалу суду першої інстанції від 27.11.2019 року. Справу направлено для продовження розгляду. В судовому засіданні позивач та його представни позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з обставин викладених в позові, вказавши, що незаконно збудовані господарські будівлі сусіда [PERSON] заважають збудувати паркан на їх межі. Відповідач про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. 15.07.2020 року надіслав до суду заяву про розгляд спарви без його участі. В задоволенні позову просить відмовити. Вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його права як власника, користувача земельної ділянки. Представник Рівнянської сільської ради в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду заяву про розгляд справи у відсутність. Ухвалити рішення на розсуд суду. Попередньо 29.01.2019 року надіслав до суду письмові пояснення, в яких вказав, що в 2017 році комісія виїздила на обстеження земельних ділянок сторін у справі з метою вирішення питання дотримання правил добросусідства, було здійснено заміри земельної ділянки [PERSON] , які співпали з даними карти земельно-кадастрової книги. В обох користувачів не було документів на право власності на земельні ділянки. Фактичні обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновки суду. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України. Заслухавши учасників судового засідання, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування на 23/50 частини від 05.11.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №3219 та договором дарування на 27/50 частини від 24.10.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №1942 (а.с.18, 25-27). Відповідно до рішення дев`ятнадцятої сесії сьомого скликання Рівнянської сільської ради №421 від 18.05.2018 року позивачу [PERSON] передано у власність земельну ділянку розміром 0.15 га та вирішено затвердити технічну документацію щодо встановлення меж земель земельних ділянок (а.с. 12). 25.05.2018 року позивач зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №125995654 від 01.06.2018 року (а.с. 13). Позивач розробив технічну документацію на належну йому земельну ділянку та було визначено межі земельної ділянки, що підтверджується матеріалами польвих топографо-геодезичних робіт (а.с. 124-143). Відповідно до кадастрової зйомки, площа земельної ділянки, (огороженого двору) [PERSON] по [ADDRESS] складає 0,15 га. По сусідству з позивачем, у житловому будинку по [ADDRESS] проживає відповідач [PERSON] , який є власником вказаного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 22.04.1998 року та користувачем земельної ділянки загальною площею 0,30 га по [ADDRESS] (а.с.69-72). Отже суд встановив, що власником та користувачем суміжних земельних ділянок, розташованих у [ADDRESS] , являються позивач та відповідач. Згідно висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №5245/5246/1827 від 18.07.2019 року, господарські будівлі, споруджені власником домоволодіння [PERSON] по [ADDRESS] , на межі з земельною ділянкою по [ADDRESS] , не відповідають нормам ДБН Б.2.2-12:2018. Відстань від сінника «С» до житлового будинку по [ADDRESS] , дорівнює 4,12 м., а відстань від дровника «Л» до житлового будинку фактично дорівнює 4,74 м., а повинна бути не менш 30м., відстань від сараю для худоби «Л» до житлового будинку повинна бути не менш 15 м. у нашому випадку відстань дорівнює 10,65м. Будівництво господарських та житлових будівель не повинно виходити за межі своєї земельної ділянки. У нашому випадку сарай «Г», що належить [PERSON] виходить за межу своєї земельної ділянки, та розташований з заступом на 1 м. на земельну ділянку, яка належить [PERSON] (а.с. 151-159). У висновку експерт вказав, що відповідачем [PERSON] порушено будівельні санітарні та пожежні норми розташування господарських будівель. Крім того позивач вказує, що споруджені відповідачем на його межі будівлі не облаштовані системою водовідведення та заважають йому в спорудженні огорожі. Позивач намагався вирішити дане питання за допомогою органу місцевого самоврядування Рівнянської сільської ради, викликав комісію, що підтверджується (а.с.14), однак його спроби залишились безрезультатними. На клопотання експерта відповідач не надав технічного паспорту з розташуванням господарських будівель. Пунктами «г», «е» ч. 1 ст. 96 ЗК України визначено, що землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власності суміжних земельних ділянок та землекористувачів; додержуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Статтею 116 Земельного Кодексу України (у редакції на момент видачі Державного акту позивачу по справі) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ч.1 ЦК України). Відповідно дост. 319 ч. 1 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно дост. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 152, п.г) ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України (на час виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Отже позивач [PERSON] як власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У відповідності дост. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Верховний Суд в Постанові у справі № 926/2189/17 від 12.04.2018 р. зазначив, що негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Отже, встановлення саме зазначених обставин входить до предмета доказування у справах за такими позовами. П. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачає, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. На негаторний позов положення про позовну давність не поширюються, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання відповідного правопорушення. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 11 жовтня 2017 року зазначив, що, звертаючись до суду, як на правову підставу позову позивач посилався на ст. 376 ЦК України, яка визначає сукупність ознак, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним. За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16, та постанові Верховного Суду України від 16 січня 2019 року в справі № 458/1173/14-ц. Отже, законодавцем визначено, щовимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за наявності двох умов: 1) доведеності факту порушення прав; 2) це будівництво є самочинною забудовою. Ця обставина перевірена судом при розгляді справи і з`ясовано наступне. Доказів на спростування доводів позивача, про відсутність у відповідача будь-яких прав на будівництво сараю (Г), сінника (С), дровника (Л), гаража (К), побудованих з порушенням норм ДБН, які завдають незручностей позивачу в користуванні його земельною ділянкою, та сараю (Г), який взагалі виходить за межі земельної ділянки та заважає збудувати позивачу на межі паркан, відповідачем суду не надано. В матеріалах справи наявний лише технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] за 1998 рік (а.с.70-71), в плані якого відсутні будівлі, які вбачаються на схемі будівельно-технічної експертизи. Також, жодної іншої технічної документації ні відповідачем ні його представником не надано і суду, а тому у суду є підстави для висновку про незаконну побудову вказаних приміщень. Згідно нормам ДБН Б.2.2-12-2018, які поширюються на планування і забудову територій населених пунктів та міжселенних територій на державному, регіональному та місцевому рівнях, передбачено допустимі відстані побудови господарських будівель від житлового будинку, а саме: допустима відстань господарських будівель (сараїв) для худоби та інших тварин площею до 50 кв. м. до житлового будинку повинна бути не менша 15 метрів; відстань від дровника та сінника до житлового будинку повинна бути не менша 30 м. Необхідність обслуговування гаражу та передбачено відстань від стін гаражу до меж ділянки не менше 1,0 м з метою недопущення стоку дощових і стічних вод на суміжні земельні ділянки (п. 6.1.41 ДБН Б.2.2- 12:2018 «ПЛАНУВАННЯ І ЗАБУДОВА ТЕРИТОРІЙ» Крім того, для усунення цього порушення та з`ясування дійсних обставин проведено експертизу та у висновку експерта №5245/5246/1827 від 18.07.2019 року, експерт встановив, що вказані вище норми відповідачем порушено. Відстань від сінника «С» до житлового будинку позивача становить 4,12 м.; відстань від дровника «Л» становить 4,74 м., відстань від сараю для худоби «Л» становить 10,65м. Крім того сарай "Г" (згідно схеми) взагалі виходить на земельну ділянку позивача з заступом 1 м., що заважає йому збудувати огорожу на межі. Відповідач, представник відповідача та представник третьої особи не подали жодних заперечень чи спростувань щодо експертного висновку №5245/5246/1827 від 18.07.2019 року та матеріалів геодезичних робіт земельної ділянки на по [ADDRESS] . Позивач просив постановити рішення, яким усунути перешкоди, щодо користування належною йому власністю - земельною ділянкою, розташованою по [ADDRESS] , які спричинив відповідач [PERSON] користувач земельної ділянки по [ADDRESS] . Як зазначалось вище, захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав тощо. При цьому, обов`язком власника у негаторному позові не є доказування неправомірності дій відповідача. Він припускається таким, доки сам не доведе правомірність своєї поведінки. Отже, позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, а неправомірність дій відповідача презюмується. Підсумовуючи зазначене, суд вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Суд в даному випадку вважає, що позивачем вжито всіх заходів для врегулювання спору, зокрема він звертався до по допомогу до органів місцевого самоврядування, також під час судового розгляду надававася час сторонам для врегулювання спірного питання шляхом укладенні мирової угоди, однак питання залишилось невирішенним, сторона відповідача відмовляється вирішувати питання добровільно, тоді як сторона позивача не розглядає інших варіантів вирішення конфлікту, окрім демонтажу спірних господарських приміщень. Відповідно дост. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а позивачем в обґрунтування вимог представлені відповідні докази, які відповідачами не спростовані. Отже оцінюючи зібрані у справі докази та встановлені на підставі них обставини встановлено, що позивач у справі є власником земельної ділянки по [ADDRESS] , а відповідач є користувачем земельної ділянки по [ADDRESS] . Судом встановлено наявність перешкод в реалізації права позивача на вільне користування належною йому земельною ділянкою з боку відповідача, так як відповідачем створювалися перешкоди про встановленні позивачем огорожі, що підтверджено заявою позивача та Рівнянської сільської ради від 17.07.2017 року та актом комісії від 21.07.2017 року а також відсутністю в плані технічного паспорту на час купівлі домоволодіння відповідачем -22.04.1998 року гаражу(а.с.69), сінника "С", дровника "Л", а сараю ("Г"), хоч і був на час купівлі домоволодіння, але вийшов за межі земельної ділянки на 1м, внаслідок чого порушено право позивача щодо користування належною йому земельною ділянкою, яка відповідачем приватизована та присвоєно кадастровий номер, земельна ділянка позивача замовлено геодизичнаі роботи та в стані виконання, межеві знаки не встановлювалися і на час розгляду справи(а.с.47-68), а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту. Суд приходить до висновку, щопозивач, як власник земельної ділянки домоволодіння по [ADDRESS] вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, у зв`язку з чим суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, а саме зобов`язавши відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою [PERSON] , шляхом демонтажу - перенести на відстань від житлового будинку, як передбачено нормами ДБН Б.2.2-12:2018: сараю ("Г"), який вийшов за межі земельної ділянки на 1м, сінника "С", дровника "Л", гаража "К", які збудовано на межі земельної ділянки по [ADDRESS] . Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ч. 5-6 ст. 139 ЦПК України, витрати на оплату послуг експерта стягуються відповідно до правил розподілу судових витрат. Розмір встановлюється на підставі договорів, рахунків та інше. Отже, відповідно до положень ст.ст. 139, 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, які складаються з оплати судового збору при подачі позову 704.80 грн. та оплати послуг експеррта 5720.00 грн., разом 6424 грн. 80 коп.

Outcome: approved