Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

В провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до [PERSON] про стягнення суми надміру виплаченої пенсії, в якій позивач просить суд стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (ЄДРПОУ: 20987385) п/р [NUMBER] філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», МФО: 328845, надміру отримані кошти у розмірі 62080,33 грн., мотивуючи її тим, що при розрахунку пенсії відповідачці були помилково враховані стаж та заробітна плата після січня 1991 року та після надходження акту зустрічної перевірки взято в розрахунок заробітну плату за період з 01.02.1993 р. по 31.01.1998 р. та з 01.07.2000 р. по 14.04.2006 р. та зараховано стаж роботи відповідачки за період роботи з 01.01.1991 р. по 18.02.1998 р., у зв`язку з чим, розмір пенсії відповідачки з 31.10.2016 р. склав 2786,36 грн. при стажі роботи 28 років 1 місяць 3 дні та середньомісячному заробітку 9867,40 грн. В той же час, після приведення пенсійної справи відповідачки у відповідність, а саме видалення заробітної плати за період з 01.02.1993 р. по 31.01.1998 р. та стажу роботи з 01.01.1991 р. по 18.02.1998 р., який можливо буде зарахувати після досягнення відповідачкою пенсійного віку 60 років, розмір пенсії з 31.10.2016 р. склав 949 грн. при стажі роботи 20 р. 9 м. 8 днів та середньомісячному заробітку 3008,01 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст.3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року №280 затверджено Положення про Пенсійний фонд України (надалі - ПФУ), відповідно до якого ПФУ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМІ через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Згідно з п.3 Положення, основними завданнями ПФУ є: 1) реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 2) внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань; 3) виконання інших завдань, визначених законом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Крім того згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на як вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 31.10.2016 до Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області звернулася [PERSON] із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку у зв`язку із наявністю стажу роботи у районах Крайньої Півночі. Суд з`ясував, що 15.03.1993 року між Урядом України і Урядом Російської Федерації було підписано Тимчасову Угоду (далі - Угода), де ст. 1 передбачено, що громадяни обох країн, що домовляються, які пропрацювали не менш як 15 календарних років у районах Крайньої півночі або не менш як 20 календарних років у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, незалежно від їхнього постійного проживання на території обох держав мають право на пенсію за віком: жінки - за досягнення 50 років і загального стажу роботи - не менш як 20 років. Відповідно до ст. 4 Угоди при обчисленні пенсії або її частини, яка відповідає тривалості стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі, до 01 січня 1991 року , на підставі ст. 1 цієї Угоди на території України визначення загального трудового стажу роботи, середньомісячного заробітку і розміру пенсії здійснюється згідно з її законодавством. Згідно п. 5 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058 періоди роботи до 01 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01 січня 1991 року. Згідно документів [PERSON] працювала на Крайній Півночі з 11.01.1983 року по 18.02.1998 рік . Позивач зазначає, що при розрахунку пенсії були помилково враховані стаж та заробітна плата після січня 1991 року. Після надходження акту зустрічної перевірки взято в розрахунок заробітну плату за період з 01.02.1993 по 31.01.1998 та з 01.07.2000 по 14.04.2006, а також зараховано стаж за період роботи з 01.01.1991 по 18.02.1998. Розмір пенсії з 31.10.2016 склав 2786,36 грн. при стажі роботи 28 років 1 місяць 3 дні та середньомісячному заробітку 9867,40 грн. Після приведення пенсійної справи [PERSON] у відповідність, а саме видалення заробітної плати за період з 01.02.1993 по 31.01.1998 та стажу роботи з 01.01.1991 по 18.02.1998 (можливо буде зарахувати після досягнення пенсійного віку - 60 років) розмір пенсії з 31.10.2016 року склав 949.00 грн. при стажі роботи 20 років 9 місяців 8 днів та середньомісячному заробітку 3008,01 грн. Загальний розмір переплати пенсії з 31.10.2016 по 31.05.2020 становить 62080,33 грн. 10.09.2019 року згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань діяльність Чорноморського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області припинено. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду» Чорноморське об`єднане управління Пенсійного фонду України реорганізоване шляхом приєднання до головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області Отже Головне управління є правонаступником об`єднаного управління. Листом Головного управління від 26.05.2020 року за вих. № 1500-0316-8/29047 [PERSON] повідомлено про суму переплаченої пенсії . Однак на даний час відповідач до Головного управління не з`явилася, сума переплати [PERSON] на користь позивача не повернута. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон) пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до ч.1 ст. 50 Закону, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Частиною 2 статті 50 Закону передбачено, що відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання територіальними органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій, що є безнадійними до списання визначений Порядком повернення сум пенсії, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсії, що є безнадійними до стягнення затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 6-4 від 21.03.2003, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 15.05.2003 № 374/7695 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пенсійного фонду № 25-3 від 25.11.2014). Відповідно до п. 3 Порядку повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Таким чином, необхідною умовою повернення надмірно виплачених сум пенсій є, зокрема, зловживання з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних. Відповідно ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її. Згідно із ч.1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов`язана повернути потерпілому це майно. Разом з тим, відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. В пункті 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Заява № 29979/04) наголошено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Правовою позицією Верховного Суду України 22.01.2014 року за результатами розгляду справи №6-151цс13 визначено, що безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абз. 2 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. Крім того, правовою позицією Верховного Суду України від 02.07.2014 року за результатами розгляду справи №6-91цс14 визначено, що до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у ст. 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Отже, обов`язковою умовою для стягнення надміру виплачених пенсій є допущення зловживань з боку пенсіонера та в жодному випадку вказані суми не можуть бути стягнуті у випадку призначення пенсії на підставі недостовірних даних, формування яких не залежить від пенсіонера. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2016 року у справі №686/26486/14-а та постановах Верховного Суду від 25 вересня 2018 року у справі №340/644/15-а та від 21 лютого 2020 року у справі №173/424/17(2-а/173/41/2017). При цьому, факт подання позивачу завідомо недостовірних даних, які стали б підставою для призначення пенсії відповідачці, судом не встановлено. Також і під час розгляду справи судом не було встановлено жодної з підстав, зазначених у ч. 1 ст. 50 Закону № 1058, для утримання з відповідачки надміру виплачених коштів. Отже, утримання виплаченої надміру суми пенсії, відповідно до ст. 50 Закону № 1058, можливе тільки за двох умов: зловживання з боку пенсіонера (надання недостовірної інформації або ненадання інформації, обов`язковість подання якої передбачена законодавством) та подання страхувальником недостовірних даних у спосіб, передбачений Порядком. Законодавцем передбачені лише два винятки з цього правила: якщо виплата відповідних грошових сум сталася внаслідок рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату, та у разі недобросовісності зі сторони набувача (ст. 1215 Цивільного кодексу України). Щодо зловживань з боку пенсіонера, Верховний Суд у постанові від 12.07.2018 у справі № 489/1079/17 висловив правову позицію, яка полягає в тому, що пенсіонер не несе відповідальність за зміст та достовірність офіційних документів, які видаються органами державної влади, іншими організаціями та установами на виконання їх повноважень. Таким чином, відсутні докази зловживань з боку відповідачки як пенсіонера, що відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» могли б бути визнані підставою для стягнення в судовому порядку надміру виплачених сум пенсії. Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність рахункової помилки при перерахунку пенсії [PERSON] . На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права, подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом». Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року №16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року №13-рп/2011). Також, приймаючи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, n. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п. 40, від 13.12.2007, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п. 67, від 11.06.2009). Перераховані виплати не підлягають поверненню за умови, що особа, яка зробила такі виплати, здійснила їх, по-перше, добровільно, по-друге, за відсутності рахункової помилки з її боку і, по-третє, за відсутності недобросовісності з боку набувача. Тобто, якщо, наприклад, виплата стала наслідком якоїсь іншої помилки платника (помилки у документах тощо), вищеперераховані виплати поверненню не підлягають. Письмовими матеріалами справи підтверджено, що переплата пенсії відповідачеві за період з 31.10.2016 по 31.05.2020 року виникла не з вини самого відповідача, а була добровільно виплачена позивачем внаслідок помилково врахованого стажу роботи відповідачки після січня 1991 року. На підставі наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту зловживань з боку відповідача, її винуватості чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних. Доказів того, що помилкове призначення відповідачу пенсії відбулося з вини відповідача суду не надано, сумлінність поведінки одержувача коштів [PERSON] презюмуються, а отже позовні вимоги ГУ ПФУ в Одеській області задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed