Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

10.04.2014 року позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю "Будова-Центр-1", третя особа Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Цукровик" про визнання договору недійсним. В обґрунтування вимог зазначила, що 23.12.2003 року, з її відома та за її згоди, між відповідачем [PERSON], який є її чоловіком, та відповідачем ТОВ "Будова-Центр-1" було укладено Інвестиційний договір №10, відповідно до мов якого подружжя інвестувало в будівництво вбудованих приміщень у житловому будинку за адресою м. Київ, [ADDRESS]. Інвестиційні платежі, на виконання умов договору, вносилися за рахунок сімейних заощаджень [PERSON] та [PERSON], а також, частково, за рахунок залучення кредитних коштів. 31.12.2008 року будинок за адресою м. Київ, [ADDRESS], було введено в експлуатацію, а 13.09.2011 року [PERSON] отримав Свідоцтво про право власності на нежилі приміщення з №1 по №29 (група приміщень №197), загальною площею 375,5 кв.м., за адресою м. Київ, [ADDRESS] (літера В). 22.09.2011 року, з відома позивача та за її згоди, між відповідачем [PERSON] та третьою особою Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Цукровик" було укладено Договір купівлі-продажу вищевказаних приміщень. Позивач зазначає, що в березні 2014 року вона дізналася про існування Договору про відступлення права вимоги від 23.12.2008 року за Інвестиційним договором №10, який було укладено між [PERSON] та громадянкою [PERSON], з якою позивач не знайома. Вказує, що даний договір нею не погоджувався, згоди на його укладення [PERSON] не надавала, про його існування позивачу не було відомо до 2014 року. З огляду на вищевказане, посилаючись на відповідні положення Сімейного кодексу України, оскільки договір від 23.12.2008 року було укладено чоловіком без її згоди, як іншого з подружжя, просила вказаний договір визнати недійсним. Не погоджуючись з вимогами первісного позову, 29.09.2014 року [PERSON] подала до Голосіївського районного суду м. Києва зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю "Будова-Центр-1", третя особа Сільськогосподарське товариством з обмеженою відповідальністю "Цукровик" про визнання договору дійсним. В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказала, що 23.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір по відступлення права вимоги за Інвестиційним договором №10. Вказаний договір передбачає також зобов'язання [PERSON] гарантувати відсутність будь-яких претензій та прав будь-яких осіб на майнове право - право вимоги, відчуження якого відбувалося за договором. Також позивач посилалася на положення ст. 65 СК України, відповідно до якої, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таким чином, вважає, що при укладенні Договору від 23.12.2008 року [PERSON] діяв також і від імені [PERSON]. Враховуючи наявність договору від 23.12.2008 року, позивач за зустрічним позов вважає незаконною реєстрацію за [PERSON] права власності на нежилі приміщення з №1 по №29 (група приміщень №197), загальною площею 375,5 кв.м., за адресою м. Київ, [ADDRESS] (літера В). Крім того, зазначає, що вказана реєстрація не повинна була відбутися також з огляду на те, що необхідні для її проведення оригінали документів були передані [PERSON] при укладенні Договору від 23.12.2008 року. Таким чином, реєстрація була проведена без надання необхідних право встановлюючи документів. На підставі вказаного, посилаючись на те, що при укладенні Договору було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, враховуючи, що договір було виконано в момент укладення, просила суд визнати Договір про відступлення права вимоги від 23.12.2008 року дійсним. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Зазначив, що майнові права на нежитлові приміщення є цінним майном, таким чином, договір, який стосується вказаного майна, виходить за межі дрібного побутового та вимагає згоди іншого з подружжя на його укладення. Наголошував, що згоду на укладення договору необхідно надавати в письмовій формі. Крім того, посилався на те, що відповідач [PERSON] достовірно знала про перебування [PERSON] в шлюбі, оскільки відповідна помітка наявна в його паспорті, посилання на який міститься в Договорі про відступлення права вимоги. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити, оскільки обставини, на які посилаються позивач за первісним позовом, виключають можливість задоволення зустрічного. Крім того, вказував, що визнання договору дійсним, як спосіб захисту, використовується у випадку ухилення сторін від нотаріального посвідчення договору. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним, [PERSON], в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала. Вказала, що Договір про відступлення права вимоги відповідає всім вимогам цивільного законодавства, був виконаний в момент укладення, крім того, в самому договорі наявні посилання на відсутність на предмет договору будь-яких прав у третіх осіб. Також, посилалася на те, що згідно положень ст. 65 СК України, при укладенні договору одним з подружжя, вважається, що він діє за згодою іншого з подружжя, тобто [PERSON] діяв від імені [PERSON]. Вказала, що позивач за первісним позовом не надавала письмової згоди на укладення Інвестиційного договору, однак, вказаний договір було укладено за її згоди. Також вказала, що з наданих платіжних доручень про сплату інвестиційних платежів не вбачається, що виплати здійснювалися за рахунок спільних коштів подружжя, оскільки як платника зазначено [PERSON]. Додатково посилалася на те, що вважає реєстрацію за [PERSON] права власності на нежилі приміщення незаконною, такою, що здійснена без достатнього обсягу прав на вчинення вказаних дій. Вказувала про пропуск позивачем строків звернення до суду з заявленими вимогами. Стосовно зустрічного позову, зазначила, що договір про відступлення права вимоги був укладений у відповідності до вимог чинного законодавства, всі зобов'язання за договором були виконані сторонами в момент підписання. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що його довіритель не заперечує факт неповідомлення дружини про укладення Договору про відступлення права вимоги, таким чином, первісні позовні вимоги визнав, проти задоволення зустрічного позову заперечував. З приводу обставин справи пояснив, що [PERSON] було укладено Договір з [PERSON], про який він не повідомив дружину, оскільки стосунки між ними зіпсувалися та на той час вони проживали окремо. Після примирення з дружиною його довіритель не розповів останній про наявність договору, побоюючись конфлікту. Крім того, усна домовленість з [PERSON] передбачала, що наявні між ними правовідносини є позиковими за своєю природою. Представник відповідача ТОВ "Будова-Центр-1" надав суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи СТОВ "Цукровик" в судовому засіданні вважала первісний позов таким, що підлягає задоволенню, зустрічний вважала таким, що задоволенню не підлягає. Вказала, що позивачем за зустрічним позову обрано неналежний спосіб захисту, оскільки визнання договору дійсним передбачено у випадку ухилення сторін від нотаріального посвідчення договору. Також зазначала про попуск [PERSON] строків позовної давності при подання зустрічного позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, зустрічний позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] 24.02.1995 року зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серія [NUMBER]. 23.12.2003 року між [PERSON] та Кооперативом "Будова-Центр-1", правонаступником якого є Товариством з обмеженою відповідальністю "Будова-Центр-1", було укладено Інвестиційний договір №10, щодо здійснення інвестування в будівництво, а саме вбудовані приміщення загальною площею 775,00 м.кв., що розташовані в житловому будинку за адресою м. Київ, [ADDRESS]. Вказаний Договір було укладено з відома та за згоди дружини [PERSON] - [PERSON], оскільки остання підтверджує в своїй позовній заяві, що про укладення такого договору їй було відомо. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність також здійснюється на основі інвестування, здійснюваного громадянами. Інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей. До інвестиційного проекту може включатися проект будівництва, розроблений відповідно до законодавства. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права. Відповідно до ст. 190 ЦК України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, вбачається, що майнові права за Інвестиційним договором №10 належали [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки Договір було укладено під час шлюбу та за погодженням обох з подружжя. Суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача за первісним позовом [PERSON] на те, що майнові права за Договором не можуть належати обом з подружжя, оскільки інвестиційні внески здійснювалися виключно [PERSON], з наступних підстав. Як вбачається з долучених до матеріалів справи квитанцій про сплату грошових коштів з відміткою: «Призначення платежу: інвестування вбудованих приміщень згідно договору №10 від 23.12.2003 року», платником коштів є [PERSON]. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Доказів того, що грошові кошти, які вносилися [PERSON], є особистою приватною власністю чоловіка, в розумінні ст. 57 СК України, суду не надано. Типові зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси, визначені Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, що затверджена Постановою Правління Національного Банку України 3174 від 01.06.2011 року. Відповідно до п. 1.3 Інструкції, касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. Таким чином, зазначення в квитанціях прізвища, ім'я та по-батькові «[PERSON]», свідчить лише про те, що вказана особа вносила до банківської установи грошові кошти особисто, тобто виступала як платник, водночас, жодним чином не підтверджує його приватне право власності на такі кошти. 13.09.2011 року [PERSON] отримано Свідоцтво про право приватної власності на нежилі приміщення з №1 по №29, загальною площею 375,5 кв.м., що розташовані за адресою м. Київ, [ADDRESS] 22.09.2001 року між [PERSON] та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Цукровик" було укладено та посвідчено нотаріально Договір купівлі - продажу вбудованих приміщень за №1-29, загальною площею 375,50 м.кв., що розташовані в житловому будинку за адресою м. Київ, [ADDRESS] Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Як вбачається з заяви [PERSON] від 06.07.2011 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим та зареєстрована в реєстрі за №1999, остання надавала згоду своєму чоловіку на відчуження належного їм нерухомого майна, що розташоване за адресою м. Київ, [ADDRESS] Судом також встановлено, що 23.12.2008 року між [PERSON] Товариством з обмеженою відповідальністю "Будова-Центр-1" та [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги за Інвестиційним договором №10 від 23.12.2003 року. Особа [PERSON] під час укладення договору була встановлена за паспортом громадянина України, на що міститься посилання в договорі. Водночас, в паспорті [PERSON] проставлена відмітка про укладення шлюбу, таким чином, вказане дозволяє встановити, що останній перебуває в шлюбних відносинах. Разом з тим, [PERSON], як особа, якій на праві спільної власності подружжя також належали майнові права за Інвестиційним договором №10 від 23.12.2003 року, наполягає, що про укладення вказаного договору не була обізнана. Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ст. 31 ЦК України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Згідно ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Враховуючи суть Договору про відступлення права вимоги за Інвестиційним договором, беручи до уваги вартість об'єкту інвестування, суд приходить до висновку, що Договір від 23.12.2008 року є таким, що укладений стосовно цінного майна, відтак, потребує письмової згоди [PERSON] на його укладення. Одночасно, суд не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] на те, що при укладенні Інвестиційного договору №10 [PERSON] не надавала письмової згоди, відповідно не потрібна така згода і при укладенні Договору на відступлення права вимоги, виходячи з наступного. Положеннями ст. 65 СК України передбачено право дружина або чоловіка на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим без її чи його згоди. Таким чином, у випадку, коли укладення договору не суперечить правам та інтересам другого з подружжя, та останній не вважає за потрібне скористатись своїм правом на звернення до суду, договір є дійсним, оскільки жодна особа не заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Таким чином, такі посилання відповідача вимог позовної заяви про визнання договору недійсним не спростовують. Також не приймаються до уваги посилання відповідача [PERSON] на те, що наявність у неї оригіналів Інвестиційного договору №10 та Додаткових угод до нього, а також квитанцій про сплату інвестиційних внесків, свідчать про обізнаність [PERSON] з наявністю Договору про відступлення права вимоги, оскільки в запереченнях та зустрічній позовній заяві прямо зазначено, що вказані документи передані [PERSON], який, в свою чергу, зазначає, що не повідомляв про вчинення даних дій [PERSON]. За вказаних обставин суд критично оцінює також посилання відповідача [PERSON] на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки, під час судового розгляду не встановлено, що позивач була обізнана з договором від 23.12.2003 року в момент його укладення, відтак підстави обраховувати строк перебігу позовної давності з 24.12.2003 року, як про те зазначив відповідач, відсутні. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи все викладене, оскільки стороною позивача за зустрічним позовом доведено, що договір від 23.12.2008 року було укладено без згоди [PERSON], що є підставою для визнання договору недійсним з підстав, визначених СК України, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд керувався наступним. Згідно ст. 123 ЦПК України, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Як вбачається зі змісту первісної та зустрічної позовної заяви, задоволення первісного позову виключає повністю задоволення зустрічного та навпаки. Таким чином, оскільки під час судового розгляду суд дійшов висновку про необхідність задоволення первісного позову про визнання договору від 23.12.2008 року недійсним, можливість задоволення зустрічного щодо визнання вказаного договору дійсним за тих же юридично значимих обставин виключається. Крім того, суд вважає за доцільне зазначити, що, відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верхового суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Як вбачається з положень ЦК України, ст. 218 та ст. 220 стосуються недодержання вимог щодо письмової форми правочину та вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, разом з тим, Договір від 23.12.2003 року укладений в письмовій формі та не вимагає нотаріального посвідчення, відтак відповідає вимогам ст. 218 та не підпадає під дію ст. 220. Таким чином, позивачем за зустрічним позовом обрано неналежний спосіб захисту свого права, що також виключає можливість задоволення заявлених вимог. Стосовно заяви третьої особи Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Цукровик" про пропуск стороною позивача за зустрічним позовом строків позовної давності, суд не надає викладеним в ній обставинам оцінки з наступних підстав. Відповідно до ст. 30 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Водночас, в розумінні ст. 30 ЦПК України, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Цукровик" не є стороною у справі, таким чином, не може звертатися до суду з вказаною заявою. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів за первісним позов на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачена сума судового збору в рівних часках з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved