Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. У позові вказав, що він з 02.04.2009 року працював у ПАТ «Оболонь», його робоче місце знаходилося у м.Запоріжжі. У своїй діяльності він використовував службовий автомобіль [NUMBER]. 01.07.2014 року його у телефонному режимі повідомлено про звільнення на підставі його заяви за власним бажанням. 03.07.2014 року на його розрахунковий рахунок було перераховано грошові кошти у сумі 18 094 грн., як розрахунок при звільненні, але відповідачем до теперішнього часу не проведено повний розрахунок за роботу у святкові та вихідні дні, тому підприємство повинно йому виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, йому не виплачена заробітна плата за квітень 2014 року, а також не видана трудова книжка. Просив суд стягнути на його користь з відповідача не донараховану і не виплачену зарплату за роботу у святкові та вихідні дні, середній заробіток за період з 01.07.2014 року по 08.12.2014 року у сумі 39 165 грн. 56 коп., зобов'язати відповідача видати трудову книжку. 21.01.2015 року позивач уточнив позовні вимоги і просив стягнути з відповідача не донараховану та невиплачену оплату за роботу у вихідні та святкові дні у сумі 10 412 грн. 13 коп., стягнути заробітну плату за квітень 2014 року у розмірі 7 147 грн., стягнути середній заробіток за період з 01.07.2014 року по 29.01.2015 року у сумі 50 600 грн. за час затримки розрахунку при звільненні, покласти зобов'язання про видачу трудової книжки, стягнути судові витрати. У судовому засіданні позивач позов підтримав. Суду пояснив, що на ПАТ «Оболонь» він працював з 2009 року по 30.06.2014 року. 01.07.2014 року йому зателефонували з підприємства і повідомили, що його звільнено відповідно до заяви, розрахунок він отримає 03.07.2014 року. Наказ про звільнення та трудову книжку він не отримував. Крім того, при звільненні йому не було виплачено заробітну плату за квітень 2014 року та за період з 03.01.2011 1року по 28.06.2012 року не виплачено заробітну плату за роботу у святкові та вихідні дні. Він звертався неодноразово до керівництва підприємства з приводу невиплаченої зарплати, але це результатів не дало. Доводів у частині звернення надати не може, бо лише дзвонив на підприємство. Про те, що йому не доплачували грошові кошти за роботу у святкові та вихідні дні знав, але з цього приводу раніше до керівництва не звертався, бо хвилювався щоб не звільнили. За трудовою книжкою він не їздив на підприємство ні 01.07.2014 року, ні 02.07.2014 року, а також у наступний час, бо чекав поки йому виплатять усі належні суми, та вважав, що її передадуть у м.Запоріжжя. У цей час проживав у [ADDRESS], ніяких листів з ПАТ «Оболонь» на його адресу не надходило. Просив задовольнити його позов у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримала його позов та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача ПАТ «Оболонь» заперечують проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Суду пояснили, що [PERSON] дійсно працював у ПАТ «Оболонь» та був звільнений на підставі його заяви з 30.06.2014 року. При звільненні [PERSON] з підприємства йому повністю виплачено належні при звільненні суми, заробітна плата виплачувалася за кожний місяць. Надані позивачем копії подорожніх листів не є доказом його роботи у святкові та вихідні дні,бо залучення працівників до роботи у вихідні та святкові дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. На підприємстві відсутній будь-який наказ про залучення [PERSON] до роботи у вихідні чи святкові дні. За відсутності таких наказів на підприємстві подорожні листи, які надав до суду позивач, свідчать лише про його переміщення на транспортному засобі, який належить ПАТ „Оболонь", а не підтверджують трудових обов'язків та факту виконання роботи у вихідні та святкові дні. На ПАТ „Оболонь" щомісячно кожному працівнику видаються лицеві рахунки, в яких чітко вказуються відпрацьовані дні, відпрацьовані години та сума, яка нараховується у відповідності до табелю обліку робочого часу за фактично відпрацьовані дні. [PERSON] отримував лицеві рахунки щомісячно, мав можливість побачити порушення свого права кожного разу після отримання лицевого рахунку на виплату, якщо вважав що таке мало місце, а саме, що йому не було виплачено у відповідному місяці певну суму коштів. Як вбачається з табелів робочого часу, на основі яких формуються лицеві рахунки працівника, [PERSON]: 03.01.2011 року - працював, як стверджує позивач, цей день повинен був бути перенесений з суботи, але він не враховується при оплаті компенсації, оскільки працівник працював у режимі 6 - ти денного робочого тижня, субота - робочий день, відповідно до Наказу № 3025/к від 22.06.2010 року; 04.01.2011 року - працював, але цей день взагалі не є святом, тому не потребує відшкодування бо 02.01.2011 року не буде переноситись на 04.01.2011 року; 25.04.2011 року - вихідний; 02.05.2011 року - вихідний; 03.05.2011 року - вихідний; 13.06.2011 року - вихідний; 28.06.2011 року - вихідний; 24.08.2011 року - вихідний; 09.01.2012 року - працював, як стверджує позивач, цей день повинен був би бути перенесений з суботи, але він не враховується при оплаті компенсації, оскільки працівник працював у режимі 6 - ти денного робочого тижня, субота - робочий день, відповідно до наказу № 3025/к від 22.06.2010 року; 16.04.2012 року - вихідний; 02.05.2012 року - вихідний; 09.05.2012 року - вихідний; 04.06.2012 року - вихідний; 28.06.2012 року - вихідний. [PERSON] не надав належних доказів, що підтверджують той факт, що він дійсно працював у вказані ним дні. При звільненні [PERSON], йому була повністю виплачена сума, яка належали до виплати звільненому працівникові. Заробітна плата за квітень 2014 року була виплачена [PERSON] у травні місяці 2014 року, що підтверджується лицевим рахунком за травень 2014 року, а також розгорнутою довідкою з бухгалтерії ПАТ „Оболонь" про нарахування заробітної плати по лицевому рахунку за травень 2014 року №406/0/2-15 від 18 лютого 2015 року. Крім того, [PERSON] працював на посаді спеціаліста по методам розширення ринків збуту та знаходився у м. Запоріжжі, а його трудова книжка знаходилася в адміністративному корпусі ПАТ „Оболонь", а саме в м. Києві, вул. Богатирська 3, тому не було змоги вручити документ особисто. [PERSON] після звільнення за отриманням трудової книжки не звертався. У свою чергу, ПАТ «Оболонь» неодноразово направляло листи позивачеві із запрошенням у м. Київ для передачі йому трудової книжки, але направлені листи позивач не отримував, вони поверталися на підприємство. Крім того, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з ПАТ «Оболонь» середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні є безпідставними, оскільки такий розрахунок ним повністю отримано, а крім того, позивач пропустив строк позовної давності для пред'явлення таких вимог. В Кодексі законів про працю України, наявна ч.2 ст. 233, згідно якої у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до пункту 3.9. Наказу Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5 „Про затвердження Інструкції зі статистики заробітної плати", суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не належать до фонду оплати праці, а тому ч.2 ст. 233 КЗпПУ не може бути застосована до пред'явлення вимоги про сплату середньомісячної заробітної плати у випадку невиплати заборгованості по заробітній платі при звільненні, до таких вимог повинен бути застосований тримісячний строк. Просять відмовити [PERSON] повністю у задоволенні позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача, свідків, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі у зв'язку з наступним. Відповідно до ст.ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що [PERSON] працював на ПАТ «Оболонь» з 02.04.2009 року, з 27.05.2014 року супервайзером у дивізії 290. Звільнено [PERSON] за його заявою від 27.05.2014 року за угодою сторін, наказом № 3668/к від 27.06.2014 року з 30 червня 2014 року ( т.1, а.с.139, 140). Під час роботи у ПАТ «Оболонь», [PERSON] використовував службовий автомобіль з номерним знаком [NUMBER]. Як пояснив у судовому засіданні [PERSON], він працював у святкові та вихідні дні, суду надав копії шляхових листів, пояснивши, що шляхові листи він отримував із штампами підприємства, куди вносив відомості про місця пересування службовим автомобілем, та потім вказані листи здавав для списання пального. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює диспетчером автотранспортного цеху ПАТ «Оболонь», пояснила суду, що вказана служба знаходиться у м.Києві. Шляхові листи для використання службових автомобілів, передаються представникові регіону, а він передає у регіони особам, за якими такі автомобілі закріплено, приблизно у кількості 10 штук на тиждень, бо автомобілі використовуються на всій території України. Такі подорожні листи містять штамп диспетчера і механіка, а інші відомості заповнює торговий представник, на якого виписано цей подорожній лист, сам проставляє дату і кілометраж. Автотранспортний цех не контролює та не знає чи працював працівник у конкретний день, а лише списує пальне на підставі подорожніх листів. Згідно частини 3 ст. 73 КЗпП України, у святкові і неробочі дні допускаються роботи, припинення яких неможливе через виробничо-технічні умови (безперервно діючі підприємства, установи, організації), роботи, викликані необхідністю обслуговування населення, а також невідкладні ремонтні і вантажно-розвантажувальні роботи. Відповідно до частини 3 ст. 71 КЗпПУ, залучення працівників до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Тобто на підприємстві обов'язково повинен бути виданий наказ про те, що [PERSON] було залучено до роботи у вихідний день, або святковий. Відповідно до частини першої ст.. 71 КЗпПУ, робота у вихідні дні забороняється, тому [PERSON] міг вийти на роботу лише після видачі письмового наказу підприємством. Позивачем суду не надано жодного доказу, що він працював у вихідні та святкові дні на підставі наказу чи розпорядження. Отже, за відсутності таких наказів на підприємстві подорожні листи, які надав суду позивач як доказ його роботи у вихідні та святкові дні, свідчать лише про переміщення його на транспортному засобі, який належить ПАТ „Оболонь", а не підтверджують трудових обов'язків та факту виконання роботи у вихідні та святкові дні. Роботу працівника в певний день можливо підтвердити табелем робочого часу, але з табелів робочого часу не вбачається того, що [PERSON] працював у дні, заявлені ним як робочі. 03.01.2011 року, як стверджує позивач він працював, цей день повинен був би бути перенесеним з суботи. Але такий день не може бути врахований при оплаті компенсації, оскільки [PERSON] працював у режимі 6 - ти денного робочого тижня і субота була робочим днем, відповідно до наказу № 3025/к від 22.06.2010 року; 04.01.2011 року не було святковим днем, а доводи [PERSON] про те, що на цей день переноситься святковий день 02.01.2011 року протиречать ст.. 73 КЗПп України, оскільки святковим і неробочим днем є лише 01 січня, а 02.01.2011 року не може бути перенесеним днем на 04.01.2011 року; 25.04.2011 року, 02.05.2011 року, 03.05.2011 року, 13.06.2011 року, 28.06.2011 року, 24.08.2011 року є вихідними днями; твердження позивача про те, що 09.01.2012 року він працював, протиречать матеріалам спрви, не може бути врахований при оплаті компенсації, оскільки [PERSON] працював у режимі 6 - ти денного робочого тижня і субота була робочим днем, відповідно до Наказу № 3025/к від 22.06.2010 року); 16.04.2012 року,02.05.2012 року, 09.05.2012 року, 04.06.2012 року, 28.06.2012 року були вихідними днями. Відповідно до табелю робочого часу, [PERSON] працював: 03.01.2011 року, 04.01.2011 року, 09.01.2012 року. Оскільки 03.01.2011 року, 09.01.2012 року були перенесені з суботи, а 04.01.2011 року - не було святом, то [PERSON] працював в ці дні відповідно до законодавства та локальних актів підприємства. В усі інші дні, на які посилається позивач, він був вихідний. З наданих копій табелів обліку робочого часу вбачається, що за інші дні позивач, як працівник був протабельований, як вихідний, а тому оплата заробітної плати, була здійснена підприємством у відповідності до табелю обліку робочого часу ( т.1, а.с.144-174, 175-176). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він працює директором торгової компанії, знає [PERSON] як представника ПАТ «Оболонь», але графіку роботи [PERSON] він не знає. 01.01.2012 року [PERSON] як представник ПАТ «Оболонь» приїздив у магазин «Сільпо». 24.08.2011 року він викликав [PERSON] сам, через конфлікт, який виник у зв'язку з крадіжкою мобільного телефону іншим представником підприємства. Він викликав [PERSON] не на роботу, а для владнання конфлікту. Свідок [PERSON] пояснив суду, що колись [PERSON] був його керівником на роботі з серпня 2010 року по листопад 2011 року. Робота у святкові та вихідні дні ніяким чином не оформлювалася, з наказами про таку роботу, їх ніколи не знайомили, але вони працювали: 03 і 04.01.2011 року, 25.04.2011 року, 02 і 03.05.2011 року, 09.05.2011 року, 13.06.2011 року, 28.06.2011 року, 24.08.2011 року. [PERSON] вранці і ввечері знаходився на зборах, коли їх усіх збирали, але чим займався [PERSON] протягом дня, йому відомо не було. Вихідним днем у них завжди була неділя. Свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] був його керівником, коли він працював у ПАТ «Оболонь» з листопада 2011 року по вересень 2011 року, оформлений на підприємстві не був, запису у трудовій книжці не має. 03.01.2011 року та 04.01.2011 року у них були робочими днями. Він бачив [PERSON] вранці та ввечері, але чим той займався протягом дня, йому не відомо. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] знає з 2005 року, вони разом займалися спортом. [PERSON] казав, що у нього ненормований робочий день. 09.05.2012 року він зустрічав [PERSON] у торговому центрі, той розкладав продукцію «Оболоні». Також у травні 2012 року, у суботу, бачив [PERSON], але чи був цей день у нього робочий не знає. Свідок [PERSON] пояснив суду, що 28.06.2012 року він бачив [PERSON] у магазині «Сільпо», той розставляв пляшки на стелажі. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він до березня-квітня 2010 року працював у ПАТ «Оболонь», на аналогічній посаді, графік роботи був шестиденний. Вихідним днем була неділя. Шляхові листи видавав начальник автопарку, на них було вказано назву підприємства, стояла печатка підприємства, шляховий лист видавався на тиждень, інші дані вносили вони самі. Робота у вихідні та святкові дні не оформлювалася. 02.05.2011 року він бачив [PERSON] у м.Мелітополі, 03.05.2011 року ум.Запоріжжі, він працював. Заробітну плату вони отримували на карточку, щомісяця. Пояснення вказаних вище свідків, суд до уваги не бере, оскільки жодний з опитаних не пояснив, чи оформлювалася наказом робота позивача [PERSON] у вихідні та святкові дні, чи працював [PERSON] у кожний вказаний ним вихідний та святковий день, яку роботу останній виконував, їх пояснення повністю протиречать матеріалам справи, а саме табелю обліку робочого часу. Крім того, до пояснень свідка [PERSON] суд відноситься критично, оскільки свідок пояснюючи про умови роботи на ПАТ «Оболонь», пояснив, що запису у трудовій книжці про його роботу на підприємстві він взагалі не має. Довідкою ПАТ «Оболонь» від 18.02.2015 року підтвердило, що при звільненні [PERSON] з підприємства, йому було повністю виплачено всі належні суми при звільненні, проведено повний розрахунок ( т.1, а.с.188). Жодний із свідків не надав суду доказів у частині заявлених позивачем [PERSON] позовних вимог. Як встановлено судом, жодного доказу який доводив би роботу позивача [PERSON] у святкові та робочі дні, на які він вказує, судом не добуто, а тому його позовні вимоги у частині стягнення невиплаченої суми за роботу у святкові та вихідні дні у розмірі 10 412 грн. 13 коп., суд вважає не підлягаючими задоволенню. Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 50 600 грн. Відповідно до ст.. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом та вбачається з вищевказаного, у судовому засіданні судом не добуто жодного доказу, що [PERSON] працював у вказані ним святкові та вихідні дні, а тому, суд вважає що позовні вимоги його у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у вказаній сумі, задоволенню не підлягають, оскільки такі суми позивачеві були виплачені повністю. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] було звільнено з ПАТ «Оболонь» з 30.06.2014 року, до суду з позовом позивач звернувся 17.11.2014 року, а тому ним пропущено строк звернення до суду, встановлений ст.. 233 КЗпП України, оскільки, як вважав позивач у день звільнення з ним не був проведений повний розрахунок належних йому сум і про порушення його права він дізнався при звільненні. Поважних причин пропуску такого строку суду не назвав. Оскільки згідно ст. 233 КЗпП України строки позовної давності не поширюються тільки на вимоги про стягнення заробітної плати, [PERSON] варто відмовити у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і з підстав пропуску ним строку звернення до суду, на чому наполягали і представники відповідача. Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги у частині стягнення не виплаченої заробітної плати за квітень місяць 2014 року. Із службових записок: від 07.05.2014 року начальника ВНОП та ЗП про відсутність табелю обліку робочого часу по відділу дивізіонних продаж в Північному та Східному регіонах та службової записки від 23.05.2014 року заступника директора з продаж- начальника відділу супроводження та контролю продаж про звернення з проханням до генерального директора ПАТ «Оболонь» про надання дозволу на табелювання фахівця з методів розширяння ринку збуту ( супервайзера) відділу дивізіонних продаж в Північному с Східному регіонах [PERSON], який не був протабельований у квітні 2014 року у зв'язку з технічними причинами, вбачається, що за квітень місяць 2014 року [PERSON] не був протабельований, що також вбачається з лицьового рахунку за квітень 2014 року ( т.1, а.с. 190, 191, 182). З лицьового рахунку за травень місяць 2014 року вбачається, що [PERSON] за травень місяць 2014 року було виплачено заробітну плату, а також виплачено заробітну плату за квітень місяць 2014 року ( т.1, а.с. 183). Довідкою ПАТ «Оболонь» підтверджено, що заробітна плата [PERSON] за квітень 2014 року була нарахована та виплачена разом з нарахованою зарплатою за травень 2014 року, а тому підстав для стягнення з відповідача суми заробітної плати на користь [PERSON] за квітень місяць 2014 року не вбачається, у задоволенні позовних у цій частині необхідно відмовити. Позовні вимоги позивача про покладання зобов'язання на відповідача у видачі трудової книжки, необхідно залишити без задоволення, оскільки трудова книжка видана [PERSON] під час розгляду справи судом, що підтвердив позивач у судовому засіданні. Як пояснив позивач [PERSON] він не звертався до відповідача з приводу видачі йому трудової книжки, оскільки вважав, що спочатку з ним повинні повністю провести розрахунок, трудову книжку передати у регіон через представника. Він весь час проживав за адресою: [ADDRESS]. З матеріалів справи вбачається, що листами від 01.07.2014 року, 17.07.2014 року, 07.08.2014 року, 05.09.2014 року ПАТ «Оболонь» повідомляло [PERSON] про його обов'язок прибути до відділу кадрів ПАТ «Оболонь» для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки. Вказані листи направлялися на адресу місця проживання [PERSON]: [ADDRESS], але [PERSON] такі листи не були отримані, хоч як і пояснював позивач, що він постійно проживає за зазначеною адресою, такі листи повернуто ПАТ «Оболонь» з відміткою поштового відділення зв'язку « за закінченням терміну зберігання» ( т.2, а.с.91-98). За правилами ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка, а ст. 47 цього Кодексу передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58, записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно із п. п. 4.1, 4.2 Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Трудова книжка [PERSON] не отримана своєчасно з його вини, оскільки він не поїхав до відділу кадрів її отримувати, тому трудова книжка повернута позивачеві у суді під час розгляду вказаної цивільної справи, а тому позовні вимоги позивача у частині покладання зобов'язання на відповідача щодо повернення йому трудової книжки, задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо стягнення судових витрат задоволенню не підлягають, оскілки позивачем такі витрати не були сплачені, крім того його позовні вимоги, підсумовуючи вказане вище, суд вважає у повному обсязі не підлягаючими задоволенню.

Outcome: dismissed