Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Направленим позовом заявник просив суд ухвалити рішення про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку № 72 по вулиці Шевченко в с. Іванівка Житомирського району Житомирської області та земельної ділянки площею 0,15 га під ним (далі за текстом скорочено спірні об'єкти нерухомості або спірна земельна ділянка і спірний житловий будинок), як таких, які були укладені на час мораторію на відчуження майна. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила суд повністю задовольнити. Представники відповідачів у задоволенні позову просили відмовити, адже вимоги позивача не ґрунтуються на законі. Заслухав пояснення учасників розгляду, проаналізував надані ними матеріали, суд встановив наступні фактичні обставин справи. 5 лютого 2008 року між позивачем та банком (відповідач 1) було укладено кредитний договір та іпотеки (а.с.10-14). Предметом останнього стали спірні об'єкти нерухомості. Рішенням суду від 12 березня 2013 року (справа № 2-100/12, головуюча суддя Баренко С.Г.) позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] було задоволено повністю і звернуто стягнення на предмет іпотеки спірні житловий будинок і земельну ділянку. 15 квітня 2016 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ "Естейт Селлінг" було укладено два оспорювані правочини про купівлю-продаж спірних обєктів нерухомості (а.с.6-9). Відповідно до положень останнього речення абзацу другого п. 7 договору про купівлю-продаж житлового будинку орган місцевого самоврядування довідкою № 402 від 18 лютого 2016 року повідомив, що у вказаному будинку зареєстрована лише одна особа [PERSON] [INFO] (зворот аркуша 6). Позивач, станом на 15 квітня 2016 року, був власником 4-ри кімнатної квартири [ADDRESS] (раніше Максютова) у м. Житомирі на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 2005 року (реєстровий № 5802). Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями норм матеріального та процесуального права. Протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно (абзац другий підпункту 1 пункту 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304 VII від 3 червня 2014 року далі за текстом скорочено Закон № 1304). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: розяснює сторонам, які беруть участь у справі, ї права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених Цим кодексом (ст. 10 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми закону, якими вони врегульовані, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що законом, чинним на час укладення оспорюваних позивачем правочинів, діяли норми Закону № 1304, які забороняли відчужувати іпотечне майно за наявності певних обставин. Так, серед інших обставин, закон передбачав, аби дане та відчужуване житло було місцем постійного проживання і за умови, що у позичальника не находиться інше нерухоме житлове майно. Серед наданих суду доказів представником позивача не було відомостей, які б підтверджували згадувані обставини. Зокрема, відсутні відомості щодо того, що дане приміщення є єдиним житлом та є постійним місцем проживання позивача на час вчинення оспорюваних правочинів. Навпроти, надана представником банку інформація, що станом на день вчинення оспорюваних правочинів позивач мав у власності житлову нерухомість, а також відомості від органу місцевого самоврядування, що позивальник/позивач не був зареєстрований у спірному житловому будинку стверджують про правомірність укладених правочинів, підтверджують правильність зроблених судом висновків щодо даних правовідносин. За таких обставин суд і робить висновок про недоведеність представником позивача заявлених вимог, а отже вони не можуть бути задоволені, враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Оскільки позов до задоволення не підлягає, судові витрати у справі подальшому розподілу також не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed