Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

У січні 2017 року до суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» (в особі директора [PERSON]Ю.) з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги по утриманню будинків і споруд та прибудинкових територій. 04.10.2017 з боку ТОВ «УЮТ-2011» подано уточнену позовну заяву про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги по утриманню будинків і споруд та прибудинкових територій. Позовні вимоги обґрунтовані наступним, з 04.05.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» є управителем мк-н. Даманський Тернівського району м. Кривого Рогу. Приміщення за адресою: вул. Маршака, 2/72, знаходиться у власності (оренді) [PERSON]. У відповідності до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Відповідач, як споживач (особа яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальні послуги), зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Згідно ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги надаються безперебійно, виключно за винятком часу перерв на проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем та інше. Формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій здійснюється по кожному будинку окремо відповідно до Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Додатком до зазначеного Порядку визначено перелік обовязкових послуг, які повинні надаватись для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій. Оскільки ТОВ «УЮТ-2011» послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Маршака, будинок №2 надавались безперебійно з 04.05.2012 року, тому нарахування здійснювались щомісячно згідно загальної площі квартири (приміщення). У звязку з тим, що Відповідач не виконує свого обовязку щодо укладання договору, між Позивачем та Відповідачем встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг на підставі наявності фінансового особового рахунку. Відповідач своєчасно та в повному обсязі за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій не сплачує, в результаті чого станом на 03.10.2017 року виникла заборгованість на суму 11\~668,17 грн. за період з 21.07.2012р. по 03.10.2017р. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Згідно зазначеної статті, цивільні права та обовязки виникають з дій осіб, що передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Отже, Відповідач зобовязаний оплатити спожиті послуги, а Позивач має право вимагати від Відповідача виконання обовязку щодо сплати наданих послуг. В добровільному порядку Відповідач не бажає виконати свій передбачений діючим законодавством України обовязок щодо сплати вартості спожитих послуг, що підтверджується відсутністю оплати. На вимоги ТОВ «УЮТ-2011» погасити заборгованість Відповідач не реагує, заборгованість не погашено, порушуючи тим самим Житлове законодавство України та інші нормативні акти. До того ж, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Сума інфляції станом на 03.10.2017р. становить 6\~935, 04 грн. У звязку з вищевикладеним, ТОВ «УЮТ-2011» звернулось до суду для захисту своїх прав і інтересів та стягнення відповідної заборгованості з [PERSON]. У судовому засідання представник позивача [PERSON] (за довіреністю від 21.09.2017) заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд позов задовольнити, посилаючись на обґрунтування, викладені у позові та підтверджені відповідними доказами. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] (який діє на підставі нотаріальної Довіреності від 21.08.2017) у судовому засіданні зазначив, що позов не визнає та просить суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на заперечення, подані до суду 05.09.2017. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації. Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Відповідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться й одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги". Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"). Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Згідно зі\~статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"\~залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов'язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими. Так, завданнями житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою: 1) забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло; 2) належного використання і схоронності житлового фонду; 3) зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст. 2 ЖК Української РСР). За змістом ст. 9 ЖК Української РСР житлові права громадян поділяються на три види: - право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за бажанням громадян грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. - право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. - на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У свою чергу, встановивши заборону використання громадянами жилих будинків і жилих приміщень на шкоду інтересам суспільства, законодавець у ст. 10 ЖК Української РСР визначив такі житлові обов'язки громадян: - дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають; - використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; - додержувати правил користування жилими приміщеннями; - економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. У Розділі V ЖК України (ст.ст. 189, 190) передбачена відповідальність за порушення житлового законодавства, а саме: - за неналежне використання житлового фонду та інші порушення житлового законодавства; - за заподіяння шкоди житловому фонду. Таким чином, питання оплати житлово-комунальних послуг, у т.ч. і щодо належного виконання відповідних зобов'язань, житловим законодавством не регулюється. Натомість, відповідно до частини першої статті 1 ЦК України особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством. Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. За визначенням, наданим у ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3). Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно з частиною другою статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону - Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства. Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі №6-59цс13. Крім того, обов'язком сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення ч. 1 ст. 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов'язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110 цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Судом встановлено, що 04.05.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» є управителем мк-н. Даманський Тернівського району м. Кривого Рогу. Приміщення за адресою: вул. Маршака, 2/72. Оскільки ТОВ «УЮТ-2011» послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Маршака, будинок №2 надавались безперебійно з 04.05.2012 року, тому нарахування здійснювались щомісячно згідно загальної площі квартири (приміщення). Однак, з боку ТОВ «УЮТ-2011» не надано жодних належних та допустимих доказів того, що [PERSON] має відношення до приміщення квартири [ADDRESS] та є споживачем відповідних наданих з боку Позивача житлово-комунальних послуг. Крім того, у своїй позовній заяві, Позивач звертає увагу суду на те, що [PERSON] у добровільному порядку не бажає виконати свій обовязок щодо сплати вартості спожитих послуг, на вимоги ТОВ «УЮТ-2011» погасити заборгованість, Відповідач не реагує. Однак, з боку Позивача не надано жодних доказів того, що ТОВ «УЮТ-2011» безпосередньо зверталося до [PERSON] з вимогою сплатити відповідну заборгованість у добровільному порядку. За таких обставин, суд не знаходить правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь Позивача заборгованості за надані ТОВ «УЮТ-2011» житлово-комунальні послуги за період з 21.07.2012 року по 03.10.2017 року в розмірі 11 668,17 грн. та збитки завдані інфляцією у розмірі 6\~935,04 грн. Тому, позов ТОВ «УЮТ-2011» задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed