Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29.01.2018 року, близько 12 год. 50 хв., машиніст потягу № 77 сполученням "Ковель-Москва" [PERSON] , рухаючись по вул. Ківерцівській у м. Луцьк здійснив наїзд на [PERSON] , який переходив колію. Внаслідок наїзду [PERSON] загинув на місці пригоди. 29.01.2018 року за фактом настання цієї події внесено відомості до ЄРДР за № 12018030010000394 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого Луцького ВП ГУНП у Волинській області ст. лейтенанта поліції Любчича В.С. від 13.07.2018 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12018030010000394, було закрито. В ході досудового розслідування було встановлено, що смерть [PERSON] настала від наїзду потягом. Між наїздом на [PERSON] (тобто дією джерела підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України) та смертю останнього наявний причинно-наслідковий зв`язок. Представник позивача посилаючись на Ухвалу ВССУ від 30.05.2016 року у справі № 607/18544/14-ц, Постанову № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року, а також п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України зазначає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини власника джерела підвищеної небезпеки, якщо між ним і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. З постанови про закриття кримінального провадження від 13.07.2018 року вбачається, що в даному випадку має місце факт заподіяння шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між подією та завданням шкоди. Представник позивача зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Власником потягу є АТ "Укрзалізниця", а [PERSON] є працівником АТ "Укрзалізниця". [PERSON] є батьком загиблого, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, він втратив рідного сина, фактично найближчу людину. Смертю сина повністю зруйновано найважливіший життєвий зв`язок, який у будь який спосіб відновлений бути не може. Загиблий був єдиним сином, що надзвичайно важливо для батька, оскільки син був продовженням роду, носієм прізвища. Перед смертю сина батько був на заробітках у Польщі, щоб заробити грошей та допомагати сину. Через те, що незадовго до смерті [PERSON] мало спілкувався з сином, він відчуває сильніші страждання і переживання. Загиблий був молодого віку, тому батько в похилому віці не зможе розраховувати на допомогу сина. Втрата сина тягне за собою необхідність докладати додаткових зусиль і викликає таку необхідність також і в майбутньому. Важко оцінити глибину душевних страждань [PERSON] , оскільки такі страждання більше ніколи не будуть припинені. Крім фактичних теплих відносин між батьком та його загиблим сином, слід враховувати також психофізичну природу людини, а саме те, що втрата дитини є найтяжчою втратою. Втрата є такою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання будуть тривати і надалі, що свідчить про їх тривалість. Щодо характеру та обсягу страждань - смерть сина є різкою і психотравматичною подією, яка викликає надзвичайний стрес, крім того, такі страждання є не лише різкою трагічною подією. Страждання пов`язані зі смертю відрізняються тим, що є не "одномоментними", а "триваючими", тому що втрата сина є непоправною подією. Загиблий навчався в м. Луцьк, проте кожного разу на вихідні приїжджав додому, допомагав батьку. [PERSON] був дуже близький з загиблим сином і часто проводили разом час, їх об`єднував спільний побут, спільні традиції. Втрата сина є однозначно передчасною, оскільки на момент смерті йому було лише 18 років і будь-яких передумов до його смерті не було. Враховуючи те, що батько позбавлений підтримки і допомоги від загиблого, а також те, що смерть сина повністю змінила його життя у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, [PERSON] оцінює розмір грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди у грошовому еквіваленті 200000 грн. Такий розмір є розумним, справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після важкої втрати. Крім того, [PERSON] придбав у ФОП [PERSON] надгробний пам`ятник для могили свого загиблого сина, на спорудження якого поніс витрати у розмірі 46700 грн., що підтверджується товарним чеком № 14 від 25.07.2020 року та рахунком № 14 від 25.07.2020 року. Тому позивач просив стягнути з відповідача також витрати на спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 46700 грн. Після проведення підготовчого засідання у даній справі до суду надійшов відзив представників відповідача Якуби Є.А. та Підгородної І.М. , у якому вони просили поновити строк на подання відзиву, оскільки такий строк ними було пропущено через карантинні заходи в Україні та перебуванням відповідального працівника, якому довірено дану справу, на лікарняному. Також у відзиві представники відповідача зазначили, що не визнають позовні вимоги, оскільки смерть [PERSON] настала внаслідок нещасного випадку, неуважності самого пішохода, який перебував у навушниках та на звукові сигнали локомотива не реагував. Просили суд врахувати також те, що винуватості водія потягу [PERSON] в настанні ДТП, під час якої загинув [PERSON] , слідчими органами не встановлено, а в свою чергу [PERSON] грубо порушив правила безпеки громадян на залізничному транспорті. Тому представники відповідача Якуба Є.А. та Підгородна І.М. просили відмовити у задоволенні позовної заяви. Ухвалою Шацького районного суду Волинської області від 23.06.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представників відповідача Якуби Є.А. та Підгородної І.М. про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву у даній справі. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, представник позивача подав до суду письмове клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача АТ «Українська залізниця» Підгородна І.М. в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки вина та протиправність дій відповідача відсутні, так як в силу закону в даному випадку відповідач не несе цивільно - правову відповідальність, смерть потерпілого настала через його власну необережність, внаслідок порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком загиблого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Шацьким райвідділом реєстрації актів громадянського стану від 05.05.1999 року. В судовому засіданні встановлено, що 29.01.2018 року, близько о 12 год. 50 хв., потяг № 77 сполученням "Ковель-Москва" (електровоз ЧС4-113), власником якого є Акціонерне товариство "Українська залізниця", під керуванням машиніста [PERSON] , рухаючись по залізничній колії по вул. Ківерцівська в м. Луцьк, здійснив наїзд на [PERSON] , який переходив колію, в результаті чого останній помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Шацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 01.02.2018 року. Тіло [PERSON] після ДТП знаходилось між коліями. Згідно відповіді АТ "Укрзалізниці" від 27.08.2020 року на адвокатський запит представника позивача, електровоз ЧС4 № 113 перебуває на балансі виробничого підрозділу локомотивне депо "Київ-Пасажирський" регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Укрзалізниця". Згідно довідки № 146 від 25.08.2020 року [PERSON] дійсно працює у виробничому підрозділі локомотивне депо "Київ-Пасажирський" з 25.06.1998 року і займає посаду машиніста електровоза в дільниці експлуатації локомотивів. Відомості про вказану подію 29.01.2018 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018030010000394, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, однак постановою слідчого від 13.07.2018 року кримінальне провадження №12018030010000394 було закрите за відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення. З даної постанови слідчого вбачається, що між наїздом на [PERSON] (тобто дією джерела підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України) та смертю останнього наявний причинно-наслідковий зв`язок. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України). Відтак, АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Таким чином, у спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого, як про це стверджує представник відповідача. В п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до ст. 23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду. Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд враховує, що факт смертельного травмування [PERSON] стався внаслідок його грубої необережності, а саме порушення ним п. 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, згідно якого пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів. Крім того, [PERSON] порушив п. 3 Постанови КМУ № 903 від 10.11.1995 року «Про правила поведінки громадян на залізничному транспорті», відповідно до якого особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях, знаходитися у службових приміщеннях залізниці, крім приміщень, де здійснюється прийом громадян, у вагонах під час їх відстою. Факт порушення вказаних правил встановлено постановою слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області ст. лейтенанта поліції Любчича В.С. від 13.07.2018 року про закриття кримінального провадження №12018030010000394, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.01.2018 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні [PERSON] , складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Порушення ж працівниками залізниці правил безпеки руху, на день ухвалення рішення не встановлено та доказів на підтвердження цього представником позивача не надано. Отже, враховуючи наведені обставини та норми матеріального права, приймаючи до уваги те, що смерть [PERSON] сталася внаслідок його неуважності, а саме порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, суд погоджується з тим, що [PERSON] завдано моральну шкоду, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть сина, порушенням укладу його життя. Однак заявлений розмір моральної шкоди є явно завищеним, тому, враховуючи відсутність вини відповідача, те, що загиблий знехтував правилами безпеки громадян на залізничному транспорті, перебуваючи у навушниках, що свідчить про грубу необережність, виходячи з принципу розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути 50000 грн. моральної шкоди. Крім того, суд зазначає, що сам факт загибелі сина [PERSON] під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань батька, враховуючи те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Судом встановлено, що [PERSON] поніс витрати на спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 46700 грн., що підтверджується товарним чеком № 14 від 25.07.2020 року та рахунком № 14 від 25.07.2020 року, виданими ФОП [PERSON] . Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а враховуючи, що [PERSON] при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 967 грн.

Outcome: partial