Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

У лютому 2015 року ТОВ "Володарський сортонасінницький завод" звернувся до суду із позовом до [PERSON], Фізичної особи - підприємця [PERSON] про визнання договору недійсним. У позовній заяві зазначав, що між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладений 24.12.2014р. договір про відступлення права вимоги №24/12/2014. Товариству з обмеженою відповідальністю "Володарський сортонасінницький завод" стало відомо про укладення вищезазначеного договору про відступлення права вимоги в січні м-ці 2015р. після того, як ФОП [PERSON] звернувся в господарський суд Запорізької області з позовною заявою до Позивача про стягнення заборгованості. Між Позивачем та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладений 29.06.2011р. договір №2/06/11 поставки жатки ПЗС-12, переобладнаної на зернозбиральний комбайн "Джон Дир" W650 (2011 року випуску) в комплекті з візком для перевозки жатки в кількості 1 одиниця. Згідно пункту 12.5. договору від 29.06.2011р. №2/06/11 сторони ТОВ "Володарський сортонасінницький завод" та [PERSON] погодились, що текст договору, будь-які матеріали, інформація та відомості, що стосуються договору, є конфіденційними і не можуть передаватися третім особам без попередньої письмової згоди другої сторони договору. [PERSON] не попередив, не спитав згоди Позивача на укладення договору про відступлення права вимоги, і в порушення пункту 12.5. договору від 29.06.2011р. №2/06/11 уклав договір 24.12.2014р. № 24/12/2014 про відступлення права вимоги з ФОП [PERSON] та по акту прийому-передачі від 24.12.2014р. передав ФОП [PERSON] усі документи в оригіналі. Посилаючись на зазначене, позивач просив суд визнати договір відступлення прав вимоги від 24.12.2014 року недійсним та стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу у розмірі 8769,60 коп. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі, просила суд його задовольнити на підставах викладених у позовній заяві, зазначала, що [PERSON] ввів в оману Позивача, представившись ділером Херсонського машинобудівного заводу, і неналежно виконував свої обов'язки за договором поставки. Крім того, у п.12.5 Договору поставки зазначено про заборону укладати договори відступлення права вимоги без попередньої письмової згоди Позивача, а відтак договір про відступлення права вимоги суперечить договору Поставки і повинен бути визнаний недійсним. Представник відповідача ФОП [PERSON] проти позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позову та заявлення його з надуманих підстав. Зазначав, що позов містить вимоги, щодо визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 24.12.2014р., однак обґрунтуванням позовних вимог виступають уявні порушення договору поставки № 2/06/11 від 29.06.2011р., однак Договір поставки № 2/06/11 від 29.06.2011р. на момент розгляду позовної заяви про визнання договору відступлення права вимоги від 24.12.2014р. є дійсним, Договір відступлення права вимоги від 24.12.2014р. укладено між [PERSON] та ФОП [PERSON], з дотриманням вимог діючого законодавства. Право укладення, вищезазначеного договору сторонами передбачено ст.ст. 202, 203, 204, 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України, а в договорі поставки № 2/06/11 від 29.06.2011р. не має заборони щодо укладення договору відступлення права вимоги. Відповідачі при укладенні договору відступлення права вимоги від 24.12.2014р. виконали всі умови, викладені в ст.ст. 512-517 ЦК України. Договір про відступлення права вимоги від 24.12.2014 р. укладений в такій самій формі, що й Договір поставки. Обов'язок щодо передачі Первісним кредитором ([PERSON]) Новому кредитору (ФОП [PERSON]) документів, який засвідчує його права, що передаються, та інформації, яка є важливою для їх здійснення, покладений на нього нормами чинного законодавства України [PERSON] виконав. Крім того, [PERSON] письмово повідомив позивача про укладений 24 грудня 2014р. договір відступлення права вимоги, про що свідчать належні докази, отже договір поставки відповідає нормам закону і не суперечить договору, а тому просив суд у задоволенні позову відмовити. Крім того, щодо вимог про стягнення правової допомоги 8769, 60 грн. необґрунтовані та викликають сумніви. Представник позивача, надав два комплекти документів, які нібито підтверджують отримання грошових коштів. Однак, дані документи, не відображають отримання коштів за надання правової допомоги ведення цивільної справи в Орджонікідзевському районному суді м. Запоріжжя. В договорі про надання правової допомоги № 000/15/05 від 20.01.15р. не зазначено в якому саме провадженні ТОВ "Володарський сортонасінницький завод" буде надана правова допомога, немає даного уточнення і прибутковому касовому ордері. Надано два прибуткових касових ордерів від 20.01.2015р. та 06.02.2015р. за одним номером №00055/15/05. Це порушення касової дисципліни. При тому, що при уточнені позовної заяви було подано прибутковий касовий ордер №00055/15/05 від 20.01.2015р. Таким чином, документи які нібито підтверджують позовні вимоги про стягнення правової допомоги носять сумнівний характер і зовсім не доводять факт отримання грошових коштів за ведення справи у Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя. Надані документи стосуються, виключно справи яка розглядається господарським судом, та згідно ст. 79, 84 ЦПК України не можуть бути визнані судовими витратами по даній цивільній справі. Відповідач [PERSON] проти задоволення заперечує, підтримуючи позицію представника ФОП [PERSON] , зазначив, що умови договору поставки не забороняють укладення договору про відступлення права вимоги, а він у договірних відносинах діяв сумлінно і про укладений договір наступного дня після укладення договору повідомив позивача. Вказаний договір було укладено виключно з метою належного виконання договору поставки, оскільки він поступив на державну службу, яка не сумісна з підприємницькою діяльністю і саме з метою не допущення порушення прав сторін договірних відносин, уклав договір про відступлення права вимоги. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на положення ч.3 ст.215 509,512,515,516, 527 ЦК України. Судом встановлено, що 29.06.2011р між ТОВ "Володарський сортонасінницький завод" та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладений договір №2/06/11 поставки жатки ПЗС-12, переобладнаної на зернозбиральний комбайн "Джон Дир" W650 (2011 року випуску) в комплекті з візком для перевозки жатки в кількості 1 одиниця.(а.с.14). 01.09.2011 року між сторонами договору було укладено додаткову угоду, в якій сторони виклали п. 5.2.1 у новій редакції (а.с.14) Пунктом 12.5 Договору поставки передбачено, що сторони погодилися, що текст Договору, будь-які матеріали, інформація та відомості, які стосуються Договору, є конфіденційними і не можуть передаватися третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони Договору. Вказана попередня згода не потребується, коли таке передання пов'язане із отриманням офіційних дозволів, документів для виконання Договору або сплати податків та інших обов'язкових платежів (а.с.13,99). 24.12.2014р. між [PERSON] та фізичною особою- підприємцем [PERSON] укладений договір про відступлення права вимоги №24/12/2014.(а.с.6-7). 24.12.2014 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] складено акт -прийому передачі документів на підставі п. 3.1.3 Договору про відступлення права вимоги (а.с.8) За змістом ст. 6, 627 ЦК України що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст.6, 627 ЦК України, визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх нормам цивільного законодавства. Частиною третьою ст. 215 ЦК України визначено, що, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, ст. 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст.ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. З аналізу наведених норм вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Тобто відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо обов'язковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам ч. 1 ст. 516 ЦК України (вказана позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 року №3-43гс) Крім того, відповідно до загального порядку заміни кредитора у зобов'язанні, визначеного ч. 2 ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Таким чином, наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов'язання первинному кредитору належним. При цьому неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора (ст. ст. 516, 613 ЦК України). Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Як випливає з матеріалів справи, позивачем заявлена вимога про визнання недійсним Договору з підстав, передбачених ст. 512 ЦК України. Як суд вже зазначав, дана норма передбачає, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 12.5 Договору поставки № 2/06/11 від 29.06.2011р. [PERSON] та ТОВ "Володарський сортонасінницький завод" погодилися, що "Пунктом 12.5 Договору передбачено, що сторони погодилися, що текст Договору, будь-які матеріали, інформація та відомості, які стосуються Договору, є конфіденційними і не можуть передаватися третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони Договору. Вказана попередня згода не потребується, коли таке передання пов'язане із отриманням офіційних дозволів, документів для виконання Договору або сплати податків та інших обов'язкових платежів. Обґрунтовуючи підстави заявленого позову Позивач посилається саме на порушення вказаного пункту договору, зокрема відсутність попередньої письмової згоди Позивача на укладення договору відступлення права вимоги. Досліджуючи умови Договору поставки № 2/06/11 від 29.06.2011р., у тому числі і п.12.5, суд визнає, що вказаний Договір поставки не містить положення про заборону на укладення договору відступлення права вимоги та положення про необхідність отримання згоди боржника на відступлення права вимоги, сторонами додатково порядок заміни кредитора у договорі не визначався, а вказаний пункт Договору містить заборону на передання конфіденційної інформації третім особам без попередньої згоди, і не може тлумачитися як заборона укладення договору відступлення права вимоги без попередньої письмової згоди. [PERSON] та ФОП [PERSON] при укладенні договору відступлення права вимоги від 24.12.2014р. виконали всі умови, викладені в ст.ст. 512-517 ЦК України. Договір про відступлення права вимоги від 24.12.2014 р. укладений в такій самій формі, що й Договір поставки. Обов'язок щодо передачі Первісним кредитором ([PERSON]) Новому кредитору (ФОП [PERSON]) документів, який засвідчує його права, що передаються, та інформації, яка є важливою для їх здійснення, покладений на нього нормами чинного законодавства України (ст.517 ЦК) [PERSON] виконав. Крім того, [PERSON] письмово повідомив ТОВ "Володарський сортонасінницький завод" про укладений 24 грудня 2014р. договір відступлення права вимоги (про що свідчить повідомлення про відступлення права вимоги від 24.12.2014 року, та отримання вказаного повідомлення уповноваженою особою Позивача - 15.01.2015 року (а.с.44зв-45). Отже, оспорюваний договір укладений відповідно до норми ст.512 ЦК України, і не порушує прав та інтересів ТОВ "Володарський сортонасінницький завод" . Твердження Позивача про те, що укладення Договору про відступлення права вимоги від 24.12.2014р. та заміни кредитора у зобов'язанні - Договорі поставки від 29.06.2011р. № 2/06/11 без згоди боржника є незаконним, у зв'язку з конфіденційністю Договору поставки, не відповідає дійсності, більш того, спростовується письмовими доказами - зокрема, Договором поставки від 29.06.2011р. № 2/06/11. У позові ТОВ "Володарський сортонасінницький завод" не зазначено, в чому полягає конфіденційність інформації, яким чином вона була розголошена і які негативні наслідки це мало для Позивача. Натомість, укладення договору про відступлення права вимоги від 24.12.2014р. здійснена саме для виконання договору поставки № 2/06/11 від 29.06.2011р. та не суперечить його умовам. Таким чином, оспорюваний правочин має вольовий характер і у свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за правочином, є виконання правочину. Таке виконання може оформлюватися окремими документами, складеними сторонами за угодою (накладною, актом прийому-передачі майна та іншими документами), які не породжують самостійних прав чи обов'язків, а є лише технічною фіксацією виконання умов угоди,тобто документуванням особами своїх дій з реалізації набутих прав і прийнятих обов'язків. Отже акти прийому - передачі не породжують жодних прав та обов'язків, характерних для угоди як виду зобов'язання. Враховуючи наведене, безпосередньо первісний договір є правовстановлюючим документом, а укладення актів прийому-передачі є виконанням встановлених договором обов'язків. Суд вважає, що всі ці умови були виконанні сторонами правочину при укладенні договору відступлення права вимоги від 24.12.2014р., передача прав [PERSON] новому кредитору за Договором про відступлення права вимоги не суперечать чинному законодавству, оскільки згідно до ст. 512 ЦК Укранїни заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, а у Договорі поставки № 2/06/11 не міститься прямої вказівки на укладення договорів відступлення прав вимоги тільки за згодою боржника, а оскільки надання згоди на укладення договору відступлення прав вимоги Договором поставки не передбачено, як саме і діюче законодавство не містить норми, які б забороняли заміну кредитора у разі неналежного виконання зобов'язання, суд не вбачає підстав для визнання вказаного договору недійсним з підстав недотримання вимог ст. 512 ЦК України. Щодо доводів Позивача про порушення ст. 515 ЦК України, то суд зазначає наступне. Згідно статті 515 Цивільного кодексу України, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Статтею 1219 Цивільного кодексу України визначено більш розширений перелік прав та обов'язків, що нерозривно пов'язані з особою. Такими правами та обов'язками є: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Вбачається, що зазначений перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. Відступлення права вимоги не підпадає під дію зазначеного вище переліку, а тому Відповідачі при укладенні договору відступлення права вимоги від 24.12.2014 року вимог ст. 515 ЦК не порушили. ТОВ "Володарський сортонасінницький завод" не наводить обґрунтування, яким чином виконання договірного зобов'язання щодо виконання договору поставки нерозривно пов'язане з особою кредитора , внаслідок чого заміна кредитора була б неможливою. Судом встановлено, що зобов'язання, які виникли між сторонами не є зобов'язаннями, які нерозривно пов'язані з особою кредитора. Відповідачами [PERSON] та ФОП [PERSON] дотримано також вимог ст..ст.515,517 ЦК України, відповідно до яких визначено обсяг прав, що переходять до нового кредитора у зобов'язанні та передано докази прав нового кредитора у зобов'язанні. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що при укладенні Договору про відступлення прав вимоги та відступлення прав кредитора недійсним відповідачами було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, щодо форми та змісту укладання Договору про відступлення прав вимоги та відступлення прав кредитора недійсним, а також не було порушено положень на які посилався позивач при подачі та обґрунтуванні своїх позовних вимог, зокрема ст. ст. 512, 516 ЦК України, оскільки Договір поставки не містить умови, як саме і діюче законодавство не містить норми, які б забороняли відступлення права вимоги у зобов'язанні. Разом з тими, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За викладених підстав та враховуючи те, що під час розгляду справи не встановлено порушень чинного законодавства з боку відповідачів, суд приходить до висновку, що вчинений сторонами правочин відповідає дійсному волевиявленню сторін і спрямований на настання певних юридичних наслідків як для однієї так і для другої сторони, укладений відповідно до вимог чинного законодавства України, а тому в задоволенні вимог позивача про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги слід відмовити. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у позові. Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України , кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. ТОВ "Володарський сортонасінницький завод" обґрунтовує свої позовні вимоги невідповідністю оспорюваних договорів чинному цивільному законодавству, разом з тим, не зазначає, яке конкретно його право було порушено оспорюваними договорами внаслідок їх укладення та не довів належними та допустимими доказами факту порушення його прав та законних інтересів оспорюваним договором. Окрім того, зазначаючи за змістом позову про введення відповідачем [PERSON] Позивача в оману при укладенні договору поставки, порушення договору поставки, позивач не просить суд про визнання договору поставки недійсним, а відтак, вказані доводи позовної заяви не входять в предмет доказування у даній справі і суд визнає у зв'язку із цим додану до позову переписку з приводу виконання умов Договору поставки, неналежними доказами. Крім того, посилання Позивача на встановлення факту недійсності оспорюваного договору рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.03.2015 року суд відхиляє, враховуючи, що вказане рішення на час ухвалення даного рішення не набрало законної сили. За таких обставин, позивачем не доведено недійсності договору, доводи позову не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, а тому підсумовуючи вищенаведене та аналізуючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, на підтвердження позовних вимог, а позов є безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню. У відповідності до ст..88 ЦПК України, стягненню не підлягають і судові витрати у вигляді судового збору -243,60 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 8769,60 коп.

Outcome: dismissed