Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 01.03.2011 року між ТОВ "Агрофірма "Шапіївка" та [PERSON] був укладений договір оренди належної йому, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, земельної ділянки, розташованої на території Шапіївської сільської ради Сквирського району Київської області, площею 2,8156 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER]. Вказаний договір зареєстрований управлінням Держкомзему Сквирського району Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02.06.2011 року за № 322400004000394. Строк дії договору складає 10 років. Позивач у повному обсязі виконує взяті на себе зобов'язання за договором оренди земельної ділянки. Між тим, 07 червня 2015 року [PERSON] направив на адресу позивача проект угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.03.2011 року і до отримання відповіді, 09 червня 2015 року уклав інший договір оренди землі б/н належної їй земельної ділянки з Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Пай". З урахуванням наведеного і поданої до початку розгляду судом справи по суті письмової заяви про зміну предмету позову та зменшення позовних вимог, представник позивача просить суд визнати недійсним спірний договір оренди, скасувати державну реєстрацію речового права оренди, стягнути з відповідача судові витрати. Представники позивача Телега В.В. та Соболь Б.В. в судове засідання не з'явилися, звернулися до суду з заявою, в якій просять ухвалити рішення в їх відсутності, позов підтримують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце розгляду справи. Представники третіх осіб Реєстраційної служби Сквирського районного управління юстиції та ТОВ «Агро - ПАЙ» в судове засідання не з'явились, про час, дату і місце розгляду справи належним чином повідомлені. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.03.2011 року між ТОВ "Агрофірма "Шапіївка" та [PERSON] був укладений договір оренди належної йому, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, земельної ділянки, розташованої на території Шапіївської сільської ради Сквирського району Київської області, площею 2,8156 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER]. Вказаний договір зареєстрований управлінням Держкомзему Сквирського району Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02.06.2011 року за № 322400004000394. Строк дії договору складає 10 років. Позивач у повному обсязі виконує взяті на себе зобов'язання за договором оренди земельної ділянки. Між тим, 07 червня 2015 року [PERSON] направив на адресу позивача проект угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.03.2011 року і до отримання відповіді, 09 червня 2015 року уклав інший договір оренди землі б/н належної йому земельної ділянки з Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Пай". Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 і 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України , зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. За змістом ст.3 Закону України «Про оренду землі» об'єктом оренди може бути земельна ділянка, що перебуває у власності громадянина, юридичної особи, комунальній або державній власності. Відповідно до ст.25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право: самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; отримувати продукцію і доходи. Згідно ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Відповідно до ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Згідно ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання угоди недійсною. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст.ст. 57-60 ЦПК України. Разом з тим встановлено, що належна [PERSON] земельна ділянка площею 2,8156 га, яка перебувала у строковому платному користуванні ТОВ "Агрофірма "Шапіївка" на підставі договору оренди земельної ділянки від 01.03.2011 року, який не був визнаний недійсним, не був розірваний, не був припиненим, не могла бути передана відповідачем [PERSON] у строкове платне користування на підставі договору оренди іншому орендодавцю - ТОВ «Агро-Пай», а отже договір оренди землі, укладений 09.06.2015 року між відповідачем і ТОВ «Агро-Пай», суперечить, зокрема, вимогам ст.3 Закону України «Про оренду землі» і підлягає визнанню недійсним з підстав передбачених ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, а державна реєстрація речового права оренди, яке виникло на підставі зазначеного договору оренди землі підлягає скасуванню. Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача 487,20 грн. судових витрат, які підтверджено платіжними дорученнями № 420 від 19 серпня 2015 року та № 569 від 02 вересня 2015 року.

Outcome: approved