Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що [INFO]. померла його мати [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина на 7/100 частину житлового будинку [ADDRESS] Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини. [PERSON] - батько позивача та [PERSON] - бабуся позивача, подали заяви про відмову від прийняття спадщини. Під час надання документів у нотаріуса з'ясувалося, що оформити спадщину на 7/100 частин спадкового будинку не можливо, оскільки спадкова справа відкрита на тимчасово окупованій території, внаслідок чого Позивач просить суд визнати за ним право власності на 7/100 частин житлового будинку [ADDRESS] Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, наполягав на його задоволенні та надав пояснення аналогічні тим, що зазначені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні при вирішення питання щодо задоволення позовних вимог поклався на розсуд суду. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, раніше під час судового засідання, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Судом встановлено що відповідно свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] 06.09.1986 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що було складено актовий запис №829. [INFO] народився [PERSON], батьками якого записані: [PERSON] та [PERSON], про що зроблено запис №69, як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [INFO] померла [PERSON], про що було складено актовий запис №3721. Згідно довідки наданої за підписом начальника КП «БТІ» ХОР Лушнікова А.Л. від 21.03.2014 року №1633 [PERSON] є власником 7/100 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] згідно ухвали Суворовського районного суду м. Херсона від 16.12.2005 року (справа № 2-10723/05). З матеріалів справи встановлено, що після смерті [PERSON] Красногвардійською державною нотаріальною конторою АРК 17.03.2008 року заведено спадкову справу № 284. Відповідно до рішення Красногвардійського районного суду Автономної республіки Крим від 23.05.2013 року, яке набрало законної сили 23.05.2013 року [PERSON] визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON], померлої [INFO]. Згідно постанови державного нотаріуса Другої Херсонської нотаріальної контори Новосельської О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.04.2016 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва у праві на спадщину за законом, оскільки нотаріальна дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом. Позивач надав довідку Вих. №3060 від 14.08.2015 року на підтвердження того, що він є єдиним спадкоємцем за законом на будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] даний факт підтвердили у судовому засіданні треті особи [PERSON], [PERSON] Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією України є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь. Питання щодо можливості використання як доказів у справі документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58,59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 59 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у даній справі, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "[PERSON] v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, [PERSON] v/ the Republic of Moldova and Russia", "[PERSON] and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке необхідне особі для реалізації майнових та особистих немайнових прав, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 цього ж Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частинами 1,3 ст. 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що умови для одержання позивачем в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, що залишилася після смерті [PERSON] відсутні, при цьому суд враховує ті обставини, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем щодо майна померлої [PERSON] Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки зазначені позивачем обставини унеможливлюють іншим способом захистити її права та інтереси. Вирішуючи відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялися. На підставі викладеного,

Outcome: approved