Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] предявила через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права на оплату праці, посилаючись на те, що працювала в інституті відповідача на посаді головного спеціаліста сектору проектування теплогазопостачання опалення, вентиляції і газопостачання сіл до 12 вересня 2016 року, коли її звільнено за п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, проте належні при звільненні кошти заробітної плати з компенсацією за невикористані відпустки в сумі 41495,24 грн. донині не виплачені, тому позивач просила суд стягнути на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 41495,24 грн., середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13456,16 грн., суму в розмірі 24247,47 грн., що складається з інфляційної складової на суму заборгованості по заробітній платі з моменту її виникнення, що дорівнює 5520,51 грн., 3% річних за час затримки розрахунку -1315,00 грн. і 17411,96 грн. пені за весь час затримки розрахунку, а також стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. і судові витрати в сумі 2000,00 грн. Ухвалою суду від 01 лютого 2017 року позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ДКПВ «Дніпроагропроект» суми в розмірі 24247,47 грн., що складається з інфляційної складової на суму заборгованості по заробітній платі з моменту її виникнення, що дорівнює 5520,51 грн., 3% річних за час затримки розрахунку 1315,00 грн. та 17411,96 грн. пені за весь період затримки розрахунку залишені без розгляду на підставі п. 5 ч.1 ст. 207 ЦПК України. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та в подальшому в судове засідання не прибула, у поданій заяві клопотала про розгляд справи у її відсутності, наполягаючи на задоволенні решти позовних вимог з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, заперечень не подавав, причин неявки суд не повідомив, про відкладення розгляду справи не клопотав, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, розглянувши вимоги в заявлених межах, дійшов висновку про задоволення позову частково, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем та наказом (розпорядженням) ДКПВ інститут «Дніпроагропроект» №38-к від 12 вересня 2016 року "Про припинення трудового договору (контракту)" звільнена з посади головного спеціаліста сектору проектування теплогазопостачання опалення, вентиляції і газопостачання сіл за п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.5, 7). Конституцією України у статті 43 гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Така винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану їм роботу є заробітною платою (ст.94 КЗпП України). Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до вимог ч.1 ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. На підставі даних довідки ДКПВІ «Дніпроагропроект» від 30 січня 2017 року №12/17-М сукупно з даними наказу про звільнення №64-к від 12 вересня 2016 року судом встановлено, що при звільненні відповідачу належала до виплати заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку за 148 днів (за період роботи з 07 серпня 2005 року по 06 серпня 2006 року 14 днів, з 07 серпня 2006 року по 06 серпня 2007 року 6 днів, з 07 серпня 2007 року по 06 серпня 2008 року 30 днів, з 07 серпня 2011 року по 06 серпня 2012 року 6 днів, з 07 серпня 2012 року по 06 серпня 2013 року 30 днів, з 07 серпня 2014 року по 06 серпня 2015 року 30 днів, з 07 серпня 2015 року по 06 серпня 2016 року 30 днів, з 07 серпня 2016 року по 12 вересня 2016 року 2 дні) загальним розміром 41495,24 грн. (а.с.5,49), що на день розгляду справи виплачена не була, не зважаючи на неодноразові звернення до інституту з такими вимогами позивача, про що, окрім іншого, свідчить і видана 22 вересня 2016 року відповідачем довідка про наявність боргу з заробітної плати станом на день видачі довідки (а.с.6). Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Розвязуючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд слідує розясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, за якими установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. За наведених обставин, суд, оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази кожний окремо та в своїй сукупності і логічному взаємозвязку, дійшов висновку про доведеність порушення відповідачем вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України з вчасного та належного розрахунку при звільненні з 12 вересня 2016 року, який остаточно донині так і не проведений. При цьому, суд відзначає, що сама по собі відсутність у відповідача коштів для оплати праці не звільняє його від такого обовязку, а доводи відповідача наведені позивачу про відсутність вини ДКПВІ «Дніпроаропроект» у затримці розрахунку суд до уваги не приймає, оскільки наявність заборгованості перед відповідачем інших юридичних, що фінансуються з державного бюджету, а так само обставини першочергової сплати податків і обовязкових платежів та сезонності замовлень на виконання проектних робіт, не є підставою для невиплати заробітної плати при звільненні і, відповідно, не звільняє відповідача від обовязку сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. За даними розрахунку ДКПВІ «Дніпроагропроект» від 30 січня 2017 року №12/17-М, що проведений відповідно до п. п. 2, 5 ч. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньоденна заробітна плата позивача склала без урахування податків 61,30 грн. (а.с.49), та, відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку складатиме 61,30 грн. х (з 12 вересня 2016 року по 01 лютого 2017 року) = 8765,90 грн. За ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, відтак, суду належить захистити порушені трудові права позивача в межах доведених позовних вимог, стягнувши з відповідача суму належної до виплати заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 41495,24 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з часу звільнення 12 вересня 2016 року по день ухвалення рішення 01 лютого 2017 року в підтвердженому доказами розмірі, згідно наведеного судом розрахунку 8765,90 грн. Крім того, встановивши наявність порушення конституційного права позивача на оплату праці, кошти якої були одним із основних джерел існування для неї, суд, враховуючи положення ст.237-1 КЗпП України та беручи до уваги тривалість такого порушення, що на день розгляду справи продовжується, дійшов висновку, що останнє безумовно спричиняє порушення нормальних життєвих звязків позивача через позбавлення її можливості забезпечувати себе харчуванням, одягом, утримувати помешкання, розпоряджатися заробленими коштами на власний розсуд, і, як наслідок, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі співмірному до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих звязків позивача, що за внутрішнім переконанням суду становитиме 1000,00 грн. Разом з тим, вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Правове регулювання статусу особи, яка надає допомогу, передбачене ст.56 ЦПК. Питання граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу регулюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». З огляду на вказані вимоги закону, при вирішенні спору у частині стягнення витрат на правову допомогу, суд перевіряє, чи є особа фахівцем у галузі права та чи має вона право за законом на надання правової допомоги, чи надавала ця особа правову допомогу стороні як фахівець у галузі права. Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ). Разом з тим, на підтвердження понесення витрат на правову допомогу не надано доказів фактичного виконання послуг, їх складу та переліку, не надано доказів в підтвердження прийняття виконаного, а так само не надано належних та допустимих доказів оплати витрат в сумі 2000,00 грн., зокрема, платіжного документу, а поданий додаток до договору про сплату коштів авансового платежу 2000,00 грн. не є платіжним документом та не приймається судом згідно ст.212 ЦПК України як належний і допустимий доказ проведення дійсної фактичної оплати за договором адвокату згідно укладеного договору. За правилами ст.88 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат у справі, від сплати яких позивач звільнений, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги майнового характеру в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial