Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

У серпні 2012 року [PERSON] звернувся до суду в рамках кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, з цивільним позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10 листопада 2011 року, приблизно о 19 годині 30 хвилин, [PERSON], маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, знаходячись біля будинку № 167 по вулиці Горького в м. Запоріжжі, на ґрунті виниклих особистих неприязних відносин до нього, умисно наніс йому чисельні удари руками та ногами по його тілу, голові та ногам. Внаслідок зазначених умисних дій [PERSON] йому були спричинені, згідно висновку експерта № 857 від 03.04.2012р., «ушиб левого коленного сустава, сопровождавшийся скоплением крови в полости сустава, повреждение передней крестообразной связки, внутреннего и наружного менисков, закрытый перелом наружного мыщелка левой большеберцовой кости, закрытый перелом 4, 5, 6, 7 ребер с права по средне-подмышечной линии, 4, 5, 6 ребер слева по средне-ключичной линии, ушиб грудной клетки, которые в совокупности квалифицируются как телесные повреждения средней степени тяжести, не опасные для жизни, но повлекшие за собой длительное расстройство здоровья, более 21 дня». Внаслідок злочину йому було завдано матеріальної шкоди в розмірі 10575,19 грн., до складу якої входять витрати на лікування, придбання лікарських засобів та медичних матеріалів, яка повинна бути відшкодована [PERSON]. Крім того, вважає, що внаслідок злочинних дій йому також заподіяна моральна шкода, яку він оцінює у 50000,00 грн., оскільки внаслідок отримання тілесних пошкоджень від скоєного [PERSON] злочину він зазнав фізичну біль та страждання внаслідок ушкодження здоров"я, він вимушений був тривалий час не працювати, постійно відвідувати лікувальні установи, витрачати сімейні кошти на придбання ліків. На підставі викладеного, просить суд стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду, спричинену внаслідок скоєння злочину в розмірі 10575,19 грн., моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.. Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2014 року по справі № 0808/5052/2012 [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, і призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбуття призначеного покарання, якщо він протягом випробувального строку в один рік не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього обов'язки. Стягнуто з засудженого [PERSON] на корить [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 травня 2014 року вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2014 року відносно [PERSON] в частині вирішення цивільного позову потерпілого скасований. Справа в цій частині надіслана на новий розгляд в той самий суд в порядку цивільного судочинства. Після належної реєстрації та оформлення, позовна заява [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину була передана в провадження судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя Скользнєвої Н.Г.. В процесі розгляду справи в суді позивач уточнив свої позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду за придбання ліків та проведення операції в розмірі 10575,19 грн.; відшкодування втраченого заробітку, внаслідок зниження працездатності в розмірі 23357,00 грн.; моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. В обґрунтування доповненої вимоги щодо відшкодування втраченого заробітку, внаслідок зниження працездатності зазначив, що станом на 10 листопада 2011 року (дату вчинення злочину та завдання тілесних ушкоджень) він, як безробітний, був зареєстрований у Шевченківському районному центрі зайнятості. В період з 10 листопада 2011 року по 11 травня 2012 року він перебував на лікуванні у медичних установах міста Запоріжжя, внаслідок завдання йому тілесних ушкоджень. В період з листопада 2011 року по вересень 2013 року він постійно лікувався та за висновком ВКК № 285 від 05 вересня 2012 року йому заборонений фізичний труд строком на 1 рік (до 05.09.2013р.), тому він не міг працювати, оскільки злочинними діями [PERSON] була значно знижена його працездатність. За направленнями Шевченківського районного центру зайнятості його відмовлялися приймати на роботу та лише у вересні 2013 року він зміг працевлаштуватися. Виходячи з того, що внаслідок зниження його професійної працездатності з вини [PERSON], він не міг працевлаштуватися, то йому [PERSON] повинно бути відшкодована втрата заробітку за перід з грудня 2011 року по серпень 2013 року, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в цей період, що в загальному розмірі становить 23357,00 грн. Позивач та його представник, кожен в окремості, у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, посилаючись на те, що вони є законними, обґрунтованими та такими, що базуються на нормах діючого законодавства. 17 липня 2014 року до суду від [PERSON] надійшли письмові заперечення проти позову [PERSON], з яких вбачається, що останній проти позову заперечує, посилаючись на те, що ніякого злочину відносно [PERSON] він не скоював, з ухваленим відносно нього обвинувальним вироком він категорично не погоджується та на теперішній час оскаржує його у касаційному порядку. З приводу позовної вимоги щодо втрати працездатності заперечує, оскільки відносно [PERSON] він злочину не скоював, а навпаки захищався, при цьому, не перевищуючи заходів необхідної оборони. Вважає, що ніякої професійної втрати працездатності позивач не зазнав, а зазнав лише втрату загальної працездатності. Посилання позивача на те, що на протязі значного часу він лікувався є неспроможними, оскільки на протязі всього часу він працював водієм таксі та мав неконтрольовані доходи від своєї діяльності. Вважає, що між завданням позивачеві тілесних ушкоджень та необхідності проведення хірургічного втручання у колінний сустав, немає жодного зв'язку, що на його думку підтверджує наміри позивача незаконно отримати від нього грошові кошти. З матеріалів справи вбачається, що на протязі розгляду справи відповідач та його представник, кожен в окремості, неодноразово не з'являлися у судові засідання, а саме: 28 липня 2014 р. - 14 годин 15 хвилин, 21 жовтня 2014 р. - 09 годин 30 хвилин, 18 листопада 2014 р. - 09 годин 30 хвилин. Так, в судове засідання, призначене на 28 липня 2014 р., відповідач та його представник, кожен в окремості, не з'явилися, хоча про час, день і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка [PERSON] про особисте отримання 17 липня 2014 року судової повістки в приміщенні суду. (а.с. 69) Проте, 28 липня 2014 року до суду від [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його адвоката, який затримався у іншому судовому засіданні. 21 жовтня 2014 року, відповідач та його представник, кожен в окремості, повторно в судове засідання не з'явилися, хоча про час, день і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення № 69063 1045662 5, відповідно до якого дружина [PERSON] отримала судову повістку. (а.с. 87) 18 листопада 2014 року, відповідач та його представник, кожен в окремості, втретє в судове засідання не з'явилися, хоча про час, день і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення № 69063 1080846 7, відповідно до якого дружина [PERSON] отримала судову повістку. Проте, 14 листопада 2014 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що в цей же час він буде приймати участь у апеляційному розгляді кримінального провадження у апеляційному суді Запорізької області. Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п»ятнадцять днів. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України « Про статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об»єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, взявши до уваги думку позивача та його представника, а також з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду значний час, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та його представника та ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення по справі.. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, прийнявши до уваги пояснення позивача та його представника, письмові заперечення відповідача, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 10 листопада 2011 року, приблизно о 19 годині 30 хвилин, [PERSON], маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, знаходячись біля будинку № 167 по вулиці Горького в м. Запоріжжі, на ґрунті виниклих особистих неприязних відносин до [PERSON], умисно наніс останньому чисельні удари руками та ногами по його тілу, голові та ногам. Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2014 року по справі № 0808/5052/2012 [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України і призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбуття призначеного покарання, якщо він протягом випробувального строку в один рік не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього обов'язки. Стягнуто з засудженого [PERSON] на корить [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. (а.с. 25-30) Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 травня 2014 року вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2014 року відносно [PERSON] в частині вирішення цивільного позову потерпілого скасований. Справа в цій частині надіслана на новий розгляд в той самий суд в порядку цивільного судочинства. (а.с. 19-24) Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Внаслідок зазначених умисних дій [PERSON], згідно висновку експерта № 857 від 03.04.2012р., [PERSON] були спричинені ушкодження: «ушиб левого коленного сустава, сопровождавшийся скоплением крови в полости сустава, повреждение передней крестообразной связки, внутреннего и наружного менисков, закрытый перелом наружного мыщелка левой большеберцовой кости, закрытый перелом 4, 5, 6, 7 ребер с права по средне-подмышечной линии, 4, 5, 6 ребер слева по средне-ключичной линии, ушиб грудной клетки, которые в совокупности квалифицируются как телесные повреждения средней степени тяжести, не опасные для жизни, но повлекшие за собой длительное расстройство здоровья, более 21 дня». У зв'язку з чим [PERSON] в період з 10 листопада 2011 року по 28 листопада 2011 року перебував на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділенні Міської клінічної лікарні екстреної та швидкої медичної допомоги, а потім проходив амбулаторне лікування у поліклініці за місцем проживання, що підтверджується виписним епікрізом ИБ № 18391 від 28 листопада 2011 року. (а.с. 3) Надалі, встановлено, що у зв'язку з постійними стійкими болями в області лівого колінного суставу [PERSON] був вимушений звернутися за отриманням медичної допомоги до відділення ортопедів, арттрології та спортивної травми КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня», внаслідок чого в період з 09 лютого 2012 року по 22 лютого 2012 року перебував на стаціонарному лікуванні у вказаному відділенні лікарні, за результатами якого йому було проведене термінове хірургічне втручання, що підтверджується виписним епікризом ИБ № 2445 від 22 лютого 2012 року. (а.с. 4) В процесі стаціонарного та амбулаторного лікування [PERSON] були витрачені кошти на обстеження експертом, обстеження спеціалістами, придбання медикаментів та проведення операції на загальну суму 10575,19 грн., яка складається з: - 1481,78 грн. - витрати на ліки, що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями чеків (а.с. 5-7); - 370,00 грн. - витрати на обстеження спеціалістами (УЗІ та УЗСД), що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями квитанцій до прибутково-касового ордеру № 15 від 12.01.2012р. в сумі 100,00 грн., та до прибутково-касового ордеру № 1583 від 03.12.2011р. в сумі 270,00 грн. (а.с. 8); - 73,41 грн. - витрати за проведення експертного дослідження в Запорізькому обласному бюро судово-медичної експертизи, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією фіскального чеку (а.с. 7); - 8650,00 грн. - витрати на медикаменти на проведення хірургічного втручання (операції) 09 лютого 2012 року, що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями рахунку № 35 від 09.02.2012р. та квитанції № 9043.281.1 від 10.02.2012р. (а.с. 9-10). Згідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано шкоду у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, в сукупності з дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами по справі, а також обставини, встановлені вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2014 року, суд приходить до висновку, що понесені [PERSON] витрати на обстеження експертом, спеціалістами, придбання медикаментів та проведення операції на загальну суму 10575,19 грн., підтверджені належними та допустимими доказами, а позовні вимоги в цій частині є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення на його користь з відповідача по справі втраченого доходу за період з грудня 2011 року по серпень 2013 року, внаслідок зниження працездатності у розмірі 23357,00 грн., суд приходить до наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1195, ч. 1 ст. 1197, ст. 1198 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, зазначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Тобто, розмір втраченого заробітку (доходу) потерпілого обов'язково визначається з урахуванням втрати чи зменшення його професійної або загальної працездатності. Здатність до трудової діяльності - це сукупність фізичних і духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров'я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю. Професійна працездатність - це здатність людини якісно виконувати свою роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізовувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Параметри оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливості трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціального створених умовах. Законодавство відрізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, у той час як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування відповідно до ч. 2 ст. 1195 ЦК України визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Наступний критерій, що впливає на розмір втраченого заробітку (доходу) - це ступінь втрати професійної працездатності, а за її відсутності - ступінь загальної працездатності. Втрата працездатності може бути тимчасовою або стійкою. Тимчасова втрата працездатності встановлюється відповідним лікувальним закладом і посвідчується листком непрацездатності в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» від 18.01.2001 р. Стійка (тривала) втрата працездатності встановлюється медико-соціальними експертними комісіями Міністерства охорони здоров'я України. Так, матеріалами справи встановлено, що в період часу з 10 листопада 2011 року по 11 травня 2012 року [PERSON] перебував на лікуванні у різних медичних установах, а саме: в період з 10.11.2011р. по 28.11.2011р. у нейрохірургічному відділенні Міської клінічної лікарні екстреної та швидкої медичної допомоги (стаціонарне лікування); в період з 29.11.2011 р. по 08.02.2012р. у міській лікарні № 7 (амбулаторне лікування); в період з 09.02.2012р. по 22.02.2012р. у відділенні ортопедів, арттрології та спортивної травми КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» (стаціонарне лікування); в період з 23.02.2012р. по 11.05.2012р. у міській лікарні № 7 (амбулаторне лікування), що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями виписних епікризів ИБ № № 18391 від 28 листопада 2011 року, ИБ № 2445 від 22 лютого 2012 року, довідки головного лікаря міської лікарні № 7 від 25.02.2013р. (а.с. 3, 4) Аналізуючи зазначене, суд приходить до висновку, що тимчасова втрата працездатності, а відповідно втраченого заробітку (доходу), за період з грудня 2011 року по 11 травня 2012 року підтверджена та посвідчена належними та допустимими доказами у справі, передбаченими ст. 57 ЦПК України, які фактично є аналогічними до листка непрацездатності. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про державний бюджет на 2011 рік» мінімальна заробітна плата, встановлена по Україні на грудень 2011 року становить 1004,00 грн. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державний бюджет на 2012 рік» мінімальна заробітна плата, встановлена по Україні на період з 01 січня 2012 року по 31 березня 2012 року становить 1073,00 грн. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державний бюджет на 2012 рік» мінімальна заробітна плата, встановлена по Україні на період з 01 квітня 2012 року по 30 червня 2012 року становить 1094,00 грн. Таким чином, розмір втраченого заробітку (доходу) [PERSON] за період з грудня 2011 року по 11 травня 2012 року у зв'язку з ушкодженням його здоров'я, внаслідок неправомірних дій [PERSON], становить: (1004,00 грн. + 1073,00 грн. + 1073,00 грн. + 1073,00 грн. + 1094,00 грн. + 328,20 грн.) = 5645,20 грн. Суд не включає у розрахунок втраченого заробітку (доходу) період перебування [PERSON] на лікарняному в період з 10 листопада 2011 року по 30 листопада 2011 року, оскільки позивачем не порушувалося питання про стягнення втраченого заробітку (доходу) у зв'язку з пошкодженням здоров'я у зазначений період, а суд у відповідності до норм ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає справи в межах заявлених вимог. З огляду на викладені норми матеріального права, наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] на його користь втраченого заробітку (доходу) внаслідок ушкодження здоров'я в період з 01 грудня 2011 року по 11 травня 2012 року є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] частині стягнення з [PERSON] на його користь втраченого заробітку (доходу) внаслідок ушкодження здоров'я в період з 12 травня 2012 року по 31 серпня 2013 року не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Тимчасова втрата працездатності встановлюється відповідним лікувальним закладом і посвідчується листком непрацездатності в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» від 18.01.2001 р. На підтвердження втрати працездатності [PERSON] у зазначений період не надано суду жодного належного та допустимого, передбаченого ст. 57 ЦПК України. Посилання [PERSON] на те, що направленнями Шевченківського районного центру зайнятості м. Запоріжжя його відмовлялися приймати на роботу через заборону фізичної праці строком на 1 рік (до 05.09.2013р.), встановлену висновком ВКК № 285 від 05.09.2012р., та лише у вересні 2013 року він зміг працевлаштуватися є неспроможними, оскільки висновок ВКК № 285 від 05.09.2012р. носить лише рекомендаційний характер та не встановлює процент втрати професійної працездатності, який встановлюється виключно медико-соціальними експертними комісіями Міністерства охорони здоров'я України, діяльність та порядок якої регламентується Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України. Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача на відмови у прийомі його на роботу за направленнями Шевченківського районного центру зайнятості м. Запоріжжя, оскільки із зазначених направлень: від 20.08.2012р. вбачається, що [PERSON] не прийнято на роботу через невідповідність вакантній посаді без зазначення чіткої причини такої відмови; від 09.11.2012р. вбачається, що [PERSON] не прийнято на роботу через прийом на вакантну посаду іншої людини. Також, при визначенні періоду втраченого заробітку (доходу) внаслідок ушкодження здоров'я судом враховується і той факт, що відповідно до листа директора Шевченківського районного центру зайнятості м. Запоріжжя від 16.07.2012р. [PERSON] з 12 травня 2012 року призначена допомога по безробіттю на підставі Закону України «Про зайнятість населення» та призначена відповідна виплата, що в свою чергу свідчить про наявність у позивача заробітку (доходу) у зазначений період часу. Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення на його користь з відповідача по справі моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не тільки в силу договору, але й закону. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.3 постанови "«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (п.5 Постанови). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Як на спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди, останній посилається на те, що крім завданого йому фізичного болю, в результаті спричинення тілесних ушкоджень, він пережив сильний емоційний стрес, нервове потрясіння, наслідками якого стало порушення сну та тривалий час, постійні головні болі, наявності стану тривожності, підвищеної нервозності, слабкості. Внаслідок зазначеного [PERSON] відчуває психологічний дискомфорт, пригніченість та переслідування відчуття тривоги за стан його здоров'я, через що він несе певні моральні страждання, які оцінює у 50000 гривень. За подібних обставин, та

Outcome: partial