Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

01 березня 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі ПАТ КП «Приватбанк») звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог банк посилався на те, що 03 грудня 2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п. 3.2, п. 3.3 Умов та [PERSON] надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає згоду банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов та [PERSON] надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ "Приватбанк" цілком виконав зобовязання перед боржником, шляхом надання кредиту, але відповідач своєчасно не надав грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 31 січня 2017 року складає 29598,81 гривень. Позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати - судовий збір у розмірі 1600,00 грн. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 29 червня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі [PERSON], ПАТ КБ «Приватбанк») до [PERSON] про стягнення заборгованості в повному обсязі. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення його позовних вимог. Вважає рішення суду незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального та матеріального права. Кредитний договір з відповідачем укладено Банком у 2007 року, остання звірка паспортних даних здійснювалася у 2010 році, у позивача була відсутня інформація про адресу за якою проживав відповідач на час проведення АТО. Боржник до Банку з метою списання штрафних санкцій не звертався, хоча Банком і налаштовано прийняття таких заяв як через відділення Банку так і через сайт позивача. В 2012 році картка відповідача була пере випущена на нову, зі строком дії до 07/15, тобто до 31.07.2015 року. Відповідача було ідентифіковано 11 жовтня 2010 року, тому при здійсненні перевипуску картки 16 січня 2012 року підписання нової анкети не було потрібним. Після перевипуску картки відповідач користувався кредитними коштами та здійснював періодичні погашення заборгованості, а тому знав про наявність заборгованості і наслідки невиконання договірних зобовязань. Останній платіж було проведено 26 липня 2014 року, в той час як позов до суду [PERSON] подав в лютому 2017 року. Отже строки позовної давності переривалися платежами по кредиту щомісячно, що чітко відображено в розрахунку заборгованості і відповідачем не заперечується. Судом не досліджено матеріалів справи, не визначено, що проплати здійснювалися на погашення заборгованості і внаслідок неуважності суду ухвалено незаконне рішення. У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. В засідання апеляційного суду сторони не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника Банку надійшло клопотання розглядати справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] раніше в засіданні апеляційного суду, яке відбулося 8 серпня 2017 року, просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідач [PERSON] про причини неявки в судове засідання 5 вересня 2017 року апеляційний суд не повідомив. Але надіслав заперечення на апеляційну скаргу Банку, які надійшли до апеляційного суду 5 вересня 2017 року. Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у відсутність представника Банку та відповідача [PERSON] Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення [PERSON], що ним дані 8 серпня 2017 року, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.526 ЦК України, сторони мають виконувати зобовязання належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Розглядаючи справу, суд встановив, що відповідно до заяви про відкриття рахунку і надання банківських послуг у «Приватбанку» [PERSON] між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" був укладений кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,000% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В анкеті-заяві [PERSON] власною рукою вказав дату заповнення заяви 12 лютого 2008 року. (а.с.7). Також в цій анкеті-заяві [PERSON] вказав, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку і згодний з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком угоду про надання банківських послуг. Він зобовязався виконувати вимоги Умов та [PERSON] надання банківських послуг (а. с. 7, 188). Як видно з вказаної заяви, [PERSON] видається кредитна картка «Універсальна 30 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом у 500 грн. з базовою процентною ставкою 3% на місяць на залишок заборгованості. Відповідачу [PERSON] 3 грудня 2007 року була оформлена та видана кредитна картка № 4149605357535897. Строк дії цієї картки до 31 грудня 2011 року. 16 січня 2012 року [PERSON] отримав в Банку картку № 4149437712795168 із строком дії до липня 2015 року. Ці факти підтверджуються офіційною довідкою Приватбанку, що міститься на аркуші справи 58, 124. Відповідно до пункту 3.1 Умов та [PERSON] надання банківських послуг для надання послуг [PERSON] відкриває [PERSON] Картрахунки, видає [PERSON], їх вид і строк дії визначений в заяві і в Памятці клієнта, підписанням якого [PERSON] і [PERSON] укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата відкриття рахунку, що вказана в розділі «Відмітки Банку» Заяви. З заяви [PERSON], що на аркуші справи 7, 188, видно, що датою відкриття рахунку і видачі картки № 4149605357535897 є 03 грудня 2007 року. [PERSON] в засіданні суду не заперечував факту отримання в Банку кредитної картки до складання ним заяви про надання банківських послуг. Враховуючи, що датою отримання кредитної картки [PERSON] і датою відкриття рахунку є 03 грудня 2007 року, на підставі пункту 3.1 Умов та [PERSON] надання банківських послуг датою укладання кредитного договору з [PERSON] є саме 03 грудня 2007 року. Відповідно до розділу 3 «Умови обслуговування» Умов і [PERSON] надання банківських послуг для надання послуг [PERSON] відкриває [PERSON] Картрахунки, видає [PERSON], їх вид і строк дії визначений в заяві і в Памятці клієнта, підписанням якого [PERSON] і [PERSON] укладають Договір про надання банківських послуг. Після отримання Банком від [PERSON] необхідних документів, а також Заяви, [PERSON] проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну картку. [PERSON] дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і [PERSON] дає право Банку у будь-який час змінити ( зменшити, збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Держателя щодо прийняття будь якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. Порядок здійснення платіжних операцій з використанням платіжних карток, а також порядок отримання Кредиту регулюється діючим законодавством України,… даним Договором, Умовами і правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. Памятка клієнта оформлюється і є невідємною частиною договору тільки у випадку оформлення і видачі платіжної картки по кредитній схемі. Відповідно до розділу 3 «Користування карткою» [PERSON] користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. За закінченням строку дії відповідна Картка продовжується Банком на новий строк ( шляхом надання Банком [PERSON] нової картки з новим строком дії, якщо раніше ( до початку місяці закінчення строку дії) не надійшла письмова заява Держателя про закриття Картрахунку а також за умови наявності грошових коштів на Картрахунку ( в останній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених Договором. З матеріалів справи видно, що [PERSON] не звертався до Банку з заявою про закриття Картрахунку і відмову від кредитної Картки. Навпаки, 11 жовтня 2010 року він звернувся до Банку з новою анкетою-заявою про приєднання до Умов і [PERSON] надання банківських послуг в Приватбанку і попросив видати депозитну особисту картку . В цій заяві він вказав, що він згодний з тим, що вказана заява разом з Памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання Банківських послуг, а також Тарифами складають між ним і Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомлений і згодний з Умовами і Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, які надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.57). Банк надав суду докази, що відповідачу [PERSON] 16 січня 2012 року була видана нова кредитна картка №4149437712795168 (а.с.58). Термін дії картки до останнього дня 07.2015 року . [PERSON] не оспорюючи факту отримання нової картки, та не надав суду доказів, які б спростували ці доводи позивача. Судом встановлено, що 16 січня 2012 року, коли відповідачу було видано нову картку, банк не вимагав від [PERSON] підписання нової заяви-анкети. Такі дії банку узгоджуються з пунктом 2.2 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої постановою Національного банку від 12 листопада 2003 №492, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, який не передбачав обовязковою ідентифікацію клієнта, якщо він вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог чинного законодавства. Перевипуск картки відповідачу [PERSON] також підтверджується наявність фото [PERSON] з карткою, яка міститься на аркуші справи 59 а також банківською випискою по картковому рахунку, що міститься на аркуші справи 80-83. Як видно з цієї виписки по картковому рахунку [PERSON] банком за умовами кредитного договору відкривався позичальнику такий кредитний ліміт: 13.02.2008 року 500 грн., 09.11.2010 року 600 грн., 06.01. 2011 року -700 грн., 27.02.2011 року 800 грн., 21.03. 2011 року 900 грн., 26.04.2011 року 1000 грн., 29.05.2011 року 1200 грн., 24.08.2011 року 1400 грн., 16 жовтня 2012 року 2000 грн. (а.с. 83 оборот). Згідно виписці з карткового рахунку [PERSON] за період з 28.02.2008 року по 23 травня 2017 року видно, що відповідач постійно користувався вказаним лімітом, знімаючи гроші готівкою, оплачуючи послуги мобільного звязку , тощо. Отже, судом встановлено, що станом на 31 січня 2017 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором б/н від 03 грудня 2007 року складає 29598.81 гривень, з яких: - заборгованість за кредитом 1996.47 гривень; - заборгованість по процентам за користування кредитом 22754.78 гривень; - заборгованість за пенею та комісією - 3200.00 гривень; - штраф (фіксована частина) - 250,00 гривень; - штраф (процентна складова) - 1397.56 гривень. Відповідач [PERSON] в суді першої інстанції заявив клопотання про застосування строку позовної давності при стягненні заборгованості за кредитним договором. Відмовляючи у задоволені позовних вимог банку, суд першої інстанції виходив з того, що банк дійсно пропустив строк для звернення в суд, тому його порушене право не підлягає захисту. Проте, такий висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам та матеріалам справи. Відповідно до частини 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до ч.1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч.2. ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені). Пунктом 2 розділу І умов та правил надання банківських послуг установлено, що кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення). Відповідно до пп.3.1.1, 5.4 розділу ІІ документа строк дії картки вказано на лицевій стороні (місяць і рік), і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH). Суд встановив, що строк дії картки № 4149605357535897, яка була видана [PERSON] при укладенні кредитного договору, становить 4 роки (а.с. 124). Строк дії картки №4149437712795168 - до останнього дня 07.2015 року . Банк предявив позов до суду 01 березня 2017 року, не порушивши строку позовної давності. Як зазначено в правовій позиції , висловленої Верховним Судом України у постанові від 12 листопада 2014 року під час розгляду справи №6-167цс14 пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. В правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності ( ст.. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки ( ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Враховуючи, що строк дії картки [PERSON] №4149437712795168 31 липня 2015 року, а в суд позивач звернувся 1 березня 2017 року, він не пропустив строк позовної давності для захисту порушеного права. Тому суд першої інстанції мав стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором в межах строку позовної давності, яка дорівнює три роки. Враховуючи, що звернення банку у суд мало місце 1 березня 2017 року, для розрахунку розміру заборгованості необхідно було прийняти відомості про наявність заборгованості за кредитним договором з 1 березня 2014 року. Станом на 1 березня 2014 року сальдо поточної заборгованості [PERSON] за тілом кредиту дорівнювало 1853.10 грн., сальдо простроченої заборгованості за кредитом 143.37 грн. Загальна заборгованість за тілом кредиту дорівнювала: 1853.10 + 143.37 = 1996.47 грн. Вказаний факт підтверджений розрахунком заборгованості [PERSON] за кредитним договором, який міститься на аркуші справи 4-6. Вказаний розрахунок [PERSON] не спростований. Як видно з цього ж розрахунку станом на 1 березня 2014 року банк застосовував до кредитних відносин з [PERSON] проценту ставку у розмірі 30% річних. В подальшому вказаний відсоток за користування кредитом збільшувався і періодично дорівнював : з 1 вересня 2014 року 34.8%, з 1 квітня 2015 року по 31 січня 2017 року - 43.2 %. Апеляційний суд вважає, що застосування у спірних правовідносинах підвищеної процентної ставки щодо [PERSON] є неправомірним, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 5.3 Умов та [PERSON] надання банківських послуг, що затверджені наказом від 20 грудня 2007 року №ПR-2007-1247 банк має право провадити зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк повинен не менше як за 7 днів до введення змін проінформувати [PERSON], зокрема у виписці по Картрахунку відповідно до п.4.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів [PERSON] не отримує повідомлення від клієнта про незгоду із змінами, то вважається, що [PERSON] приймає нові умови. Відповідно до пункту 4.9 вказаних Умов та [PERSON] зобовязаний не рідше одного разу на місяць способом, вказаним в заяві надавати отримувачу виписки про стан картрахунку та про проведені за останній місяць операцій по Картрахункам шляхом використання функцій СМС повідомлень через комплекс INTERNET-banking (ПРИВАТ 24). Судом встановлено, що відповідно до наказу ПАТ КБ «ПриватБанк» №906 СП 2014-6915682 від 18 серпня 2014 року з 1 вересня 2014 року актуалізовані тарифи, зокрема по карті «Універсальна»: трати клієнтів з 01.09.2014 року 2.9%, трати клієнтів до1 вересня 2014 року 2.5%. По всім тратам, які здійснені до 1 вересня 2014 року проценти будуть нараховуватися по старій ставці до повного погашення заборгованості по цим тратам. З 1 жовтня 2014 року запроваджується ставку у 3.2% замість 2.5%. З виписки про картрахунку [PERSON] видно, що він з липня 2014 року кредитною карткою не користується, будь яких грошових витрат, операцій не здійснює. Тому підстави для нарахування Банком йому збільшених процентів за користування кредитом з 1 вересня 2014 року відсутні. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь які докази виконання банком своїх зобовязань за кредитним договором щодо повідомлення клієнта про зміну тарифів. Незважаючи на те, що апеляційним судом неодноразово відкладався розгляд справи і банк мав можливість надати суду певні докази як і суду першої інстанції, представник банку в судові засідання не зявлявся, пояснень з цього приводу суду не давав. Тому апеляційний суд як і суд першої інстанції має розглядати справу на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. За таких умов апеляційний суд вважає, що у суду не має підстав для застосування до розрахунку заборгованості [PERSON] по сплаті процентів за користування кредитом підвищеної процентної ставки. Суд має виходити із ставки, що мала місце на час припинення відповідачем виконання умов кредитного договору, тобто з 30% річних, або 2.5% на місяць. Апеляційним судом встановлено, що за період з 1 березня 2014 року по 31 січня 2017 року сплинуло 35 місяців. Тому заборгованість по процентах за користування кредитом дорівнює: 1996.47 х 2.5% х 35 = 1746.85 грн. Саме така сума заборгованості за процентами за користування кредитом має бути стягнута з відповідача на користь позивача. Звертаючись в суд з позовом про стягнення з [PERSON] штрафів в сумі 1647.56 грн., [PERSON] посилався на те, що кредитним договором передбачена відповідальність боржника за неналежне виконання грошового зобовязання за кредитним договором. Відповідно до ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14.04.2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Національний банк України своїми листами від 13 жовтня 2014 року № 47-411/58939 та 5.11.2014 року № 18-112/64483 наголошував банкам України про неухильне дотримання вимог Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2.09.2014 року щодо не нарахування пені та штрафів за договорами кредиту під час антитерористичної операції. Як проголошено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи. Згідно матеріалів справи, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2.12.2015 року № 1275-р місто Дружківка Донецької області відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція. Отже, враховуючи те, що відповідач є громадянином України, який зареєстрований та постійно проживає в населеному пункті, де проводилась антитерористична операція, на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», він має бути звільненим від сплати штрафних санкцій. Тому [PERSON] безпідставно нарахував і вимагає сплати [PERSON] штрафів за кредитним договором. Відповідно до пункту 6.5 Умов і [PERSON] надання банківських послуг [PERSON] банку зобовязаний погашати заборгованість по Кредиту, процентам за його користування, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. На підставі вказаного пункту Умов і [PERSON] надання банківських послуг позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по комісії в загальній сумі 3200 грн. Апеляційний суд вважає, що і вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню через те, що в кредитному договорі, яким є заява [PERSON] про надання банківських послуг, сторони за договором не передбачили сплату боржником комісії. Зокрема не передбачені види комісії і її розмір. Тому у банку не було підстав для нарахування комісії у будь якому розмірі. Розглядаючи справу, суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані і неправильно вирішив спір. Вказані обставини відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку. Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача на користь Банку підлягають компенсації понесені ним і документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору: 1600 грн при подачі позовної заяви і 1760 грн. при подачі апеляційної скарги.

Outcome: partial