Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулась до Ржищівського міського суду Київської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала, що між нею та відповідачем 18 липня 2015 рокуу було зареєстровано шлюб відділом ДРАЦС реєстраційної служби Ржищівського міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 23. Від шлюбу сторони мають дочку: [PERSON], [INFO]. Шлюб позивачка розриває з тієї причини, що сторони не зійшлись характерами та поглядами на життя. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на сімейні та життєві цінності. Почуття взаємної поваги та любові між сторонами поступово були втрачені. Сторони вже близько року фактично припинили шлюбні відносини, перестали проявляти турботу один до одного. Позивач вважає, що шлюб між ними є лише формальним. На примирення позивач не згодна, майновий спір між сторонами відсутній. На підставі вищевикладеного позивачка просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, який зареєстровано 18 липня 2015 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Ржищівського міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 23, визначити постійне місце проживання спільної дочки, [PERSON], [INFO], разом з нею за місцем її проживання, судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивачка позов підтримала, просила його задовольнити, крім того, за наданий судом час на примирення відповідач не змінив свого ставлення до неї та до сім'ї. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, від шлюбу мають неповнолітню дочку. Позивачка на примирення не згодна, наполягає на розірванні шлюбу. Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18 липня 2015 року (а.с. 7) позивач та відповідач уклали шлюб 18 липня 2015 року, який зареєстровано відділом ДРАЦС реєстраційної служби Ржищівського міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 23. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб між сторонами може бути розірвано, коли буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Тому, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23 грудня 2015 року встановлено, що сторони мають неповнолітню дочку: [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Ржищівської міської ради № 4-52-541 від 26 травня 2017 року (а.с. 10) встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (без реєстрації), до її сім'ї входять: дочка - [PERSON] Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11 у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Оскільки вимоги про визначення місця проживання дитини із матір'ю не ґрунтуються на законі, то в цій частині позовних вимог слід відмовити. Згідно з ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Факт сплати позивачкою судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок підтверджується квитанцією від 29.05.2017 (а.с. 1). Таким чином, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивачки [PERSON] 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок судового збору.

Outcome: partial