Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, уточнивши який, просила:1) вселити її та сина [PERSON], [INFO] у належну їй ? частину квартири [ADDRESS]; 2) усунути перешкоди у здійсненні нею права власності та житлових прав на належну їй ? частину квартири шляхом покладання обов'язку на відповідача - [PERSON] не чинити перешкоди у здійсненні права власності та користування ? часткою квартири; 3) покласти обов'язок на відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом демонтажу самочинно зробленого перепланування, тобто повернення майна у первісний стан, який був до самовільного перепланування відповідно до технічної документації, виданої КМ БТІ м.Києва від 15.08.2006 р.; 4) визначити порядок користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] наступним чином: кімнату площею 18,7 кв.м. виділити в її користування, кімнату площею 14,5 кв.м. виділити в користування малолітнього сина [PERSON], кімнату площею 14,8 кв. м. виділити в користування відповідача [PERSON], підсобні приміщення (кухня, коридор, ванна, туалет) залишити у загальному користуванні; 5) стягнути з відповідача [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень з підстав, передбачених ст. 176 СК України, ст.ст. 63, 64, 65, 104, 150, 155, 156, 161, 176 ЖК Української РСР , ст.ст. 319, 321, 386, 387, 391, 405, 1167 ЦК України. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та на їх обгрунтування пояснювала, що 09.10.2008 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. 23.12.2008 року під час шлюбних відносин вони придбали у власність квартиру [ADDRESS]. Від шлюбу [INFO] року народився син [PERSON] В 2013 р. шлюбні стосунки погіршились, відповідач став вчиняти насилля в сім'ї, забирав ключи від квартири, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. 07.10.2013 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу її прізвище змінено на дошлюбне - «[PERSON]». Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та неюв рівних частках. Незважаючи на це, в вересні 2013 р. відповідач змусив її та їх малолітню дитину покинути житло, а також чинив перешкоди у користуванні спірною квартирою. Неодноразові спроби потрапити в спірну квартиру успіху не принесли, оскільки відповідач змінив замки на вхідних дверях та не пускав її в квартиру. Зважаючи на ці обставини, просила усунути перешкоди у здійсненні нею та її дитиною права власності та житлових прав на належну їй ? частину квартири, поклавши обов'язок на відповідача не чинити перешкоди у здійсненні права власності та користування ? часткою квартири, а також шляхом демонтажу самочинно зробленого перепланування в квартирі без ії згоди, про що вона дізналась тільки в ході судового розгляду. Також просила визначити порядок користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] шляхом виділення ій в користування кімнати 2 площею 18,7 кв.м, та кімнати 3 площею 14,5 кв.м в користування малолітнього сина [PERSON], а кімнату 4 площею 14,8 кв. м. залишити в користуванні відповідача.Також просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн., завдану відповідачем внаслідок зазначених порушень, як права власності так і житлових прав. Аналогічну позицію підтримав у судовому засіданні представник позивачки [PERSON] Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечуючи проти задоволення позову в частині вселення позивачки з сином в спірну квартиру, та на обгрунтування своєї позиції стверджував, що фактично він не чинить перешкод в користуванні квартирою та визнає те, що позивачка та їх спільна дитина має право власності та користування належною частиною спірної квартири, і що це право жодним чином не порушено. Проте, не погоджуючись з вимогою позивачки про демонтаж перепланування, в обгрунтування своїх заперечень зазначав, що вказане перепланування було узгоджено з позивачкою усно, оскільки він не вважав за необхідне оформлення цієї згоди у письмовому вигляді. Також заперечував проти встановлення порядку користування квартирою, запропонованого позивачкою, оскільки кімната площею 14,8 кв. м., яку позивачка просить виділити в користування відповідача, після перепланування стала прохідною, що обов'язково зумовить втручання в його приватне життя та звузить його конституційні права та свободи. А тому вважав, що позивачці та їх спільній дитині слід виділити в користування більшу кімнату за площею (18,7 кв.м.), йому слід виділити кімнату площею 14,5 кв.м., а кімнату площею 14,8 кв.м. (прохідну) та підсобні приміщення залишити в загальному користуванні. Крім того, обговорюючи посилання позивачки про встановлене законодавством обмеження щодо заселення однієї кімнати особами різної статі старше 9 років, не заперечував проти того, щоб їх спільна дитина проживала в одній кімнаті з батьком, оскільки він бажає брати участь у вихованні дитини, вони з дитиною є однієї статі, та окремої житлової площі дитині в цьому випадку виділяти в користування не потрібно. Крім того, вважав безпідставними вимоги позивачки щодо стягнення з нього моральної шкоди, оскільки обставини, якими обумовлений розмір моральної шкоди, не підтверджені жодними доказами. Позицію відповідача підтвердив у судовому засіданні його представник [PERSON] Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву з проханням розглянути справу у відсутність представника третьої особи та винести рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним врахуванням інтересів малолітньої дитини (а.с.25). З урахуванням наведеного, суд ухвалив справу розглянути без участі представника третьої особи, на підставі наявних у справі матеріалів, проти чого не заперечували інші учасники процесу. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та документи, суд приходить до наступних висновків. 09.10.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис за № 1865. Прізвище після реєстрації шлюбу дружини змінилось на «[PERSON]» (а.с. 6). 23.12.2008 року, під час шлюбних відносин, сторони придбали квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим Приватним нотаріусом Київського міського округу, [PERSON] (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO] року народження, відповідно до свідоцтва про народження, зареєстрованого відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 05.01.2011 р., про що зроблено відповідний актовий запис за № 40 (а.с.8). Спірна квартира зареєстрована за [PERSON] та [PERSON].в рівних частках, що вбачається із реєстраційного посвідчення за № [NUMBER], яке зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майно та записано в реєстрову книгу № 244-165 за зареєстрованим № [NUMBER] (а.с. 10). 07.10.2013 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON]. - розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище дружини змінено на дошлюбне - «[PERSON]» (а.с. 7). 25.06.2013 року постановою Дарницького районного суду м. Києва [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у виді штрафу (а.с.12). 19.07.2013 року постановою Дарницького районного суду м. Києва [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП та визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, оголошено усне зауваження (а.с. 14). Із заяв, доданих до позовної заяви, вбачається, що [PERSON] неодноразово зверталась до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві з приводу того, що відповідач чинив над нею насилля та не впускав до квартири, забирав ключі(а.с.13, 15, 16). Відповідач неодноразово попереджався про недопущення насилля в сім'ї, при цьому суди притягали його до адміністративної відповідальності за ст. ст. 173, 184 КУпАП. Внаслідок зазначених дій в 2013 році позивачка була змушена разом з малолітнім сином покинути спірну квартиру. Із матеріалів справи вбачається, що на день подачі позовної заяви до суду та на час розгляду справи у суді- позивачка [PERSON] є власницею ? частини спірної квартири. Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України - кожна особа може звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч. 1 статті 317 Цивільного кодексу України - власнику належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України -власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 ЦК - право власностіє непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно вимог ст. 386 ЦК- власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання йому майнової та моральної шкоди. На підставі статті 391 Цивільного кодексу України - власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Частинами 1, 2 ст. 161 ЖК Української РСР визначено право наймача на вселення інших осіб у займане ним жиле приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові. Наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" №20 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) - квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з положеннями ст.155 ЖК Української РСР - власник квартири або її частини, не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням. Згідно із ст.155 ЖК Української РСР, власник квартири або її частини, не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 176 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Відповідно до п. 52 Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов і надання ним житлових приміщень в Українській РСР - при наданні житлових приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі старше 9 років, окрім подружжя. Конвенція про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною 27.02.1991, а набула чинності для України 27.09.1991 (далі - Конвенція), закріплює, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 1). Відповідно до частини першої статті 7 Конвенції, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Згідно з частиною першою статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Також судом враховується, що відповідно до технічного паспорту,складеного КМ БТІ від 15.08.2006 р. квартира [ADDRESS] має загальну площу - 80, 2 кв.м. житлову площу - 48, 00 кв..м., та складається з кімнати - 14,8 кв.м., кімнати - 14,5 кв.м., кімнати - 18,7 кв.м., всі кімнати є ізольованими, місця загального користування - коридор, кухня, вбиральня, ванна кімната. Судом також встановлено, що 07.08.2015 р. на замовлення відповідача ТОВ «Документи-Україна» було виготовлено технічний [NUMBER]/08-15-02 на спірну квартиру, з якого вбачається, що у квартирі було зроблено перепланування, а саме: збільшено площу ванної кімнати та туалету, а також облаштований вхід до кухні через кімнату 4 площею 14,8 кв. м. шляхом встановлення дверного отвіру в стіні. Відповідно до положень п.3 ч.4 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених постановою КМУ від 24.01.2006 р. № 45 - власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на: переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку. Разом з тим, як об'єктивно встановлено у судовому засіданні, ані згоди позивачки, як співвласниці житла, ні дозволу органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку, на зазначене перепланування відповідачем отримане не було. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що вимоги позивачки [PERSON] (що діє в інтересах малолітнього сина [PERSON]) в частині вселення її та малолітньої дитини, та покладання обов'язку на відповідача не чинити перешкод у користуванні ? частини квартири та покладання обов'язку на відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом демонтажу самочинно зробленого перепланування, тобто повернення майна у первісний стан, який був до самовільного перепланування відповідно до технічної документації, виданої КМ БТІ від 15.08.2006 р. підлягають задоволенню, оскільки позивачкою доведено належними та допустимими доказами про порушення прав що до володіння та користування належною їй часткою спірної квартири збоку відповідача. Також судом враховується, що при вирішені спорів, пов'язаних із користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності слід виходити з норм глави шостої розділу ІІІ ЖК Української РСР про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Норми глави другої цього розділу ЖК Української РСР про користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду застосовуються до житлових відносин у приватному житловому фонді у випадках коли в главі шостій є посилання на них або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави шостої і застосування до них норм глави другої не суперечить їх змісту. За змістом статті 63 Житлового кодексу Української РСР не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Аналіз наведених обставин та вимог закону в цій частині дозволяє суду зробити висновок про неможливість визначення порядку користування спірною квартирою, оскільки за запропонованим позивачем варіантом права відповідача будуть порушені, оскільки виділене у користування жиле приміщення має бути ізольоване та не пов'язане з іншою кімнатою спільним входом. Крім того, суд приходить до висновку про неможливість визначити порядок користування спірною квартирою враховуючи також ту обставину, що в результаті незаконного перепланування кімната 4 площею 14,8 кв.м. стала прохідною, а також фактично змінилась площа ванної кімнати. В даному випадку позивач фактично просить визначити порядок користування спірною квартирою відповідно до технічної документації виданої КМ БТІ від 15.08.2006 р., однак на цей час фактична площа та конфігурація окремих кімнат квартири суттєво змінилась внаслідок перепланування, у зв'язку з чим кімната 4 площею 14,8 кв. м. стала прохідною. Таким чином, визначення порядку користування житловим приміщенням, на думку суду, буде можливим тільки після приведення спірного житлового приміщення у первісний стан, який існував до часу самовільного перепланування відповідно до технічної документації, виданої КМ БТІ від 15.08.2006 р. З урахуванням наведених мотивів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині визначення порядку користування спірною квартирою є необгрунтованими та в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Разом з тим, обговорюючи законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд враховує, що відповідно до положень ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до приписів ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України -кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз'яснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз конкретних обставин справи та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України стороною позивачки не надано достатніх обьєктивних та належних доказів на підтвердження понесення нею втрат немайнового характеру \\ моральної шкоди\\, а саме відповідних довідок з медичних установ про необхідність лікування та прийому відповідних ліків та наявності причинного зв'язку між таким лікуванням та позбавленням права користування власним житлом у період часу, який досліджується судом. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди слід відмовити з мотивів їх недоведеності та безпідставності. А в цілому, позовні вимоги задовольняються судом частково. Обговорюючи позицію сторони відповідача суд не приймає до уваги посилання на ту обставину, що перепланування в спірній квартирі було зроблено за згодою позивачки, при цьому суд враховує, що відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували позицію позивачки, яка стверджувала, що не надавала згоди позивачу на перепланування в квартирі, яке було проведено у її відсутність. Також крім відсутності згоди позивачки на перепланування суд враховує відсутність такої згоди від органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку. Крім того, суд не приймає до уваги запропонований відповідачем порядок користування спірною квартирою, оскільки такий порядок не був процесуально оформлений, як зустрічний позов, а тому не може бути розглянутий судом по суті. Відповідно до ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з тим, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог немайнового характеру відповідно до ЗУ «Про судовий збір» в редакції, яка існувала на момент подачі позовної заяви (0,2 розміру мінімальної заробітної плати) в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial