Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк") звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 17 вересня 2007 року між банком та [PERSON] укладений кредитний договір № 407/К, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 170 000,00 доларів США з процентною ставкою 14% річних та кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 15.09.2010 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та товариством з обмеженою відповідальністю "Технобудекспорт", [PERSON], [PERSON] з кожним окремо укладено договора поруки, за умовами яких кожен з поручителів несе із позичальником солідарну відповідальність. У зв'язку з тим, що загальна заборгованість за кредитом станом на 09 жовтня 2014 року складає 551 220,28 дол. США, ПАТ КБ "Приватбанк" просить врахувати наявність судового рішення від 01.11.2011 року про стягнення з відповідачів боргу в розмірі 317 295,36 дол США, та стягнути солідарно з боржника та всіх поручителів різницю в розмірі 233 924,92 дол США.+ штрафи 19,33 дол. США і 11696,25 дол США, всього 245640,50 дол США, що за курсом валют становить 3176131,68 грн. В ході судового розгляду справи представник позивача Савицька Г.Р. (довіреність № 3150-О від 21 вересня 2012 року) позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві та додатково пояснила, що не може уточнити позовні вимоги та вказати з яких складових складається заборгованість в розмірі 233 924,92 дол США, яка пред'явлена позивачем до стягнення, оскільки при ухваленні рішення в 2011 році суд задовольняючи позов про стягнення з відповідачів боргу в розмірі 317 295,36 дол США не вказав з чого він складається. Просить позов задовольнити та стягнути борг з відповідачів солідарно. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] проти позову заперечив та пояснив, що вже неодноразово банк в судовому порядку стягував борг по даному кредиту, звертав стягнення на заставне рухоме та іпотечне майно, однак продовжує нарахування відсотків та штрафних санкцій, що штучно збільшуючи борг. Просить прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Представником позивача [PERSON] [PERSON] подано клопотання про розгляд справи у її відсутності, одночасно подано заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності. Від інших відповідачів - ТОВ"Технобудекспорт", [PERSON], [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, приходить до такого висновку. Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що 17 вересня 2007 року між ЗАТ КБ "Приватбанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк") та [PERSON] укладений кредитний договір № 407/К про надання позивачем відповідачу кредиту у розмірі 170 000,00 доларів США з процентною ставкою 14% річних та кінцевим терміном повернення кредиту, процентів та комісії за ним не пізніше 15.09.2010 року. Термін виконання зобов'язання не змінювався. У лютому 2009 року відсоткова ставка змінена на 19,10%. Кредит підлягав поверненню щомісячними платежами згідно Графіку, що є додатком №1 до договору. Згідно п.6.1 Кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань по сплаті платежів згідно Графіку, банк за кожен випадок порушення вправі нараховувати пеню у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України. Згідно п.6.6 Кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобов'язань, передбачених даним договором більше ніж на 120 днів, у зв'язку з чим банк змушений буде звернутись в суд, позичальник сплачує штраф в розмірі 250 грн + 5% від суми кредиту. Строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків, неустойки встановлено сторонами тривалістю 5 років (п.6.8 Договору). З метою забезпечення виконання вище вказаного кредитного зобов'язання 20 вересня 2007 року між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Технобудекспорт", одним із засновників якого є [PERSON], укладено договір поруки №407/к, за умовами якого поручитель несе із боржником солідарну відповідальність (п.4), договір поруки вступає в силу з моменту підписання та діє до повного виконання зобов'язання за Кредитним договором (п.11), строк, в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу становить 5 років (п.12). Того ж дня, укладено ще два аналогічних договори поруки окремо з [PERSON] (договір №407/к-2) та окремо з [PERSON] (договір №407/к-3). Крім того, для забезпечення кредитного договору, 21 вересня 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір застави №407/к, предметом якого виступало рухоме майно на суму 1032900,00 грн. Також, 21.09.2007 року [PERSON] уклав договір застави двох транспортних засобів. 21.09.2007 року дав згоду на майнову поруку [PERSON], який уклав з банком договір застави транспортного засобу. Окрім того, 21.09.2007 року кредитний договір забезпечено іпотекою, іпотекодавцем по якій виступило ТОВ "Технобудекспорт", а предметом іпотеки визначено 55/100 приміщення хлібзаводу по [ADDRESS] вартістю 187 500, 00 грн. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, станом на 09 жовтня 2014 року має місце заборгованість за тілом кредиту - 118 406,64 дол. США, заборгованість за процентами - 212879,42 дол. США, заборгованість за комісією 24668,73 дол США, нарахована пеня - 195265,49 дол США. Останній платіж на повернення кредиту здійснено [PERSON] 26.11.2008 року, усього позичальником сплачено 73 166,75 дол США. У червні 2009 року банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту з боржника [PERSON], майнового поручителя [PERSON] і іпотекодавця ТОВ "Технобудекспорт" в розмірі 135911,81 дол США, що складалась з 119018,09 дол. неповернутого тіла кредиту, 9309,76 дол США нарахованих станом на 17.03.2009 року відсотків, 165,24 дол комісії, 915,81 дол пені. та 6470,44+32,47 дол США штрафів. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 01 липня 2009 року позов задоволено, постановлено звернути в рахунок погашення заборгованості за кредитом стягнення на предмет застави - автомобіль "ЗИЛ", 1972 року випуску, належний [PERSON] та звернути стягнення на предмет іпотеки - 55/100 частини приміщення хлібзаводу по [ADDRESS]. Згідно матеріалів виконавчого провадження та поданих представником позивача виписок по рахунках 11.01.2013 року рішення суду виконано в частині звернення стягнення на автомобіль, кошти в сумі 1125,99 дол США зараховані на погашення заборгованості по кредиту. Предмет іпотеки не реалізовано. У вересні 2011 року банк звернувся до суду із позовом про стягнення з боржника [PERSON] та поручителів [PERSON], [PERSON], заборгованості за кредитним договором, яка обрахована станом на 09.08.2011 року та становила 266725,60 дол США + 26588,73 грн, складалась з 118969,64 дол. США боргу за тілом кредиту, 90844,04 дол боргу за процентами, 24668,73 грн. комісії, 56911,92 дол пені, 1920 грн за буксировку автомобіля та додатково 376412,43 грн штрафу. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 01.11.2011 року позов задоволено стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 209813,68 дол США та 856629 грн. Згідно матеріалів виконавчого провадження рішення суду перебувало на виконанні, виконавчі листи повернуто з різних підстав. Відповідно до вимог ст..11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з даним позовом банк не визначив з яких саме складових складається пред'явлена до стягнення заборгованість в розмірі 245640,50 дол США. Судом неодноразово було роз'яснено представнику позивача його обов'язок надати докази на підтвердження заявлених вимог та уточнений розрахунок, однак представником позивача заявлено клопотання про розгляд справи в межах пред'явленого позову. Враховуючи наявність судового рішення від 01.11.2011 року про стягнення з позичальника [PERSON] солідарно з іншими поручителями боргу, який обраховувався станом на 09.08.2011 року, тобто по закінчені строку кредитного договору, та включав в себе тіло кредиту в розмірі 118969,64 дол. США, нараховані на той час проценти, комісію та неустойку, суд може лише припустити , що до стягнення заявлені нараховані після 09.08.2011 року проценти, комісія, пеня та штрафи. Однак рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а тому у задоволенні позову до [PERSON] слід відмовити з підстав необгрнутованості заявлених вимог. Крім того, нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору не передбачено. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо боржник прострочив виконання, то діє ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналогічну позицію висловив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 17 постанови від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" - зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Сторонами у даній справі визначено строк повернення кредиту - до 15.09.2010 року, повернення мало відбуватись за Графіком, який передбачав нарахування процентів до 15.09.2010 року. Рішенням суду від 01.11.2011 року заборгованість по даному кредиту з позичальника та поручителів [PERSON], [PERSON] стягнута, тому підстави для подальшого нарахування процентів та неустойки відсутні. Заявлені позовні вимоги до усіх відповідачів не підлягають задоволенню і з тих підстав, що банк у 2009 році скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимоги про дострокове стягнення кредиту (рішення суду від 01 липня 2009 року у справі 2-1166/09), однак на час звернення до суду із даним позовом фактично звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснив, що виключає можливість визначення суми боргу непокритої іпотекою. Такий висновок суду ґрунтується на положеннях законодавства. Так відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення на предмет іпотеки. При цьому, в силу ст..11 цього Закону майновий поручитель несе відповідальність за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, решта непокритого боргу стягується з позичальника. Тому визначити суму боргу не покриту іпотечним майном можна лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки. Саме таку позицію висловив Верховний Суд України аналізуючи судову практику застосування судами законодавства, що регулює іпотеку. Що стосується вимог банку до поручителів, то додатковою підставою у відмовлені позову є звернення до суду після припинення дії договорів поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений - строк повного погашення кредиту 15.09.2010 року. За таких обставин у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 16.09.2010 року, протягом наступних шести місяців. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. На день пред'явлення позову - 27 листопада 2014 року порука вже припинила свою дію. Тому вимоги до поручителя [PERSON], [PERSON], ТОВ "Технобудекспорт" є безпідставними і задоволенню не підлягають. Крім того, визначаючи усіх трьох поручителів як солідарних відповідачів з боржником [PERSON] поза увагою позивача залишилось те, що в силу частини третьої статті 554 ЦК України лише особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно. Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У випадках укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобов'язання, між ними не виникає солідарної відповідальності між собою. На відсутність солідарної відповідальності між поручителя за різними договорами поруки неодноразово вказував Верховний Суд України у своїх постановах, прийнятих в порядку ст.. 360- 2 ЦПК України. В даній справі між банком та [PERSON], [PERSON] та ТОВ "Технобудекспорт" укладено три окремих договори поруки, які не передбачають спільної відповідальності поручителів, а тому вимога про солідарне стягнення є безпідставною. Таким чином, у задоволенні заявленого позову слід відмовити повністю. Відповідно до ст..88 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати понесені позивачем залишаються за ним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed