Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони з 2004 року проживали однією сім'єю, в них народилися діти [PERSON] та [PERSON]. Між сторонами панувала любов та злагода, потім відповідач розпочав ображати, грубо спілкуватися, зловживати спиртними напоями та підіймати руку на позивача в присутності дітей, на даний час діти проживають з позивачем. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, участі у вихованні дітей не приймає, хоча є працездатним, здоровим чоловіком, на утриманні якого не перебувають інші діти, батьки. Позивач самостійно забезпечує дітей всім необхідним. Тому позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 10000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду; аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 10000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду; визначити місце проживання [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO] з матір'ю - [PERSON], стягнути судові витрати. Ухвалою судді від 23.08.2017 року було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою суду від 13.02.2018 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.02.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позовні вимоги задовольнити, зазначивши, що відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку надавати матеріальну допомогу дітям, хоча має задовільний стан здоров'я, працює та отримує заробітну плату. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково та пояснив, що на даний час не працює, оформлює Чорнобильську пенсію, після обстеження у лікарів виявлено додаткові діагнози, які потребують лікування, додав, що позивач ізолював його від дітей, не надає можливості з ними спілкуватися, не заперечував, щоб діти проживали з позивачем, також визнав, що має обов'язок утримувати дітей, але згоден сплачувати 1500,00 грн. на кожну дитину, оскільки іншого доходу, крім коштів отриманих за оренду у розмір 12000,00 грн., немає. У судове засідання представник третьої особи не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що часткове визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про часткове задоволення позову, з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено та в судовому засіданні не заперечувалося позивачем та выдповыдачем, що сторони з 2004 року проживали однією сім'єю. [INFO] у сторін народився син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 10). [INFO] у сторін народилася донька [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 10). Відповідно довідки ТОВ «Зайн Груп» від 03.10.2017 року позивач працює в товаристві з 22.06.2017 року, займає посаду директора, дохід з 22.06.2017 року по 30.09.2017 року склав 5280,00 грн. (т. 1 а.с. 29). Відповідно довідки ТОВ «Егро» від 02.10.2017 року позивач працює в товаристві з 25.02.2016 року, займає посаду директора, дохід з 01.01.2017 року по 30.09.2017 року склав 135000,00 грн. (т. 1 а.с. 30). Відповідно довідки Київської гімназії східних мов №1 від 27.09.2017 року №267 [PERSON] навчається в зазначеній гімназії в 5Б класі (т. 1 а.с. 32). Відповідно довідки Київської гімназії східних мов №1 від 22.09.2017 року №266 [PERSON] навчається в зазначеній гімназії в 6А класі (т. 1 а.с. 33). Відповідно акту обстеження умов проживання в складі комісії Служби у справах дітей Святошинської РДА м. Києва від 29.09.2017 року, за адресою: [ADDRESS] проживають позивач та діти [PERSON], [PERSON], умови проживання задовільні, діти проживають в окремих кімнатах, які обладнані всім необхідним, створені належні умови для повноцінного розвитку дітей (т. 1 а.с. 37). Позивач надає на підтвердження утримання дітей копії квитанцій, чеків, вхідних квитків (т. 1 а.с. 39-50, 90-126, 162-250, т. 2 а.с. 1-43). Відповідно висновку Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації №107-40/5498 від 07.08.2018 року, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 26.07.2018 року члени комісії рекомендували визначити місце проживання малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO], разом з їх матір'ю (т. 2 а.с. 55-58). Позивач зазначає, що самостійно забезпечує дітей всім необхідним, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, участі у вихованні дітей не приймає, хоча є працездатним, здоровим чоловіком, на утриманні якого не перебувають інші діти, батьки, на підтвердження чого надає докази (т. 2 а.с. 73-111). Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім'ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст. 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов'язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. У відповідності до ч.2 ст. 12 Конвенції про права дитини та ч. 2 ст. 171 Сімейного кодексу України думка дитина може бути заслухана судом безпосередньо чи через відповідний орган. Враховуючи пояснення позивача, відповідача, який не заперечував щодо проживання дітей з позивачем, інтереси дітей, беручи до уваги висновок Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації №107-40/5498 від 07.08.2018 року, з якого вбачається, що діти бажають проживати з матір'ю, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей разом з позивачем. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Суд роз'яснює, що згідно ч. 3 ст. 183 СК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки (ст. 191 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», установлено у 2018 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Враховуючи обставини справи, перебування дітей на утриманні позивача, беручи до уваги часткове визнання позову відповідачем, підтвердження заробітку відповідача, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей у розмірі 3000,00 грн. на кожну дитину щомісячно починаючи з 02.08.2017 року до повноліття дітей, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам та поясненням сторін, з урахуванням повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами та дослідженими в судовому засіданні, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, беручи до уваги часткове визнання позову відповідачем, висновок Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації №107-40/5498 від 07.08.2018 року, з якого вбачається, що діти бажають проживати з матір'ю, враховуючи вік дітей станом на час розгляду справи, більшої необхідності у спілкування саме з матір'ю для належної самоідентифікації, з метою якнайкращого забезпечення прав та інтересів дітей, перебування дітей на утриманні позивачки, обов'язок батька утримувати дітей, тому суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. За змістом ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору у розмірі 640,00 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору у розмірі 640,00 грн. Згідно ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: partial