Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

11.03.2019 до Корольовського районного суду м. Житомира звернувся із вказаним позовом [PERSON] , в якому зазначив, що 18.03.2017 між ним та [PERSON] було досягнуто домовленість щодо наміру укласти в майбутньому договір купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно домовленості, відповідача взяв на себе зобов`язання придбати у третьої особи за межами України автомобіль в строк, що не перевищує одного календарного місяця, а позивач взяв на себе зобов`язання прийняти та оплатити товар в орієнтовному розмірі 10 000,00 доларів США, оформивши договір купівлі-продажу рухомого майна відповідно до чинного законодавства. В рахунок внесення часткової плати за вказаним договором, [PERSON] передав відповідачу 5 000 євро, що у гривневому еквіваленті складає 153 294,00 грн. Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання і не повернув отримані кошти, в зв`язку з чим позивач просить: «Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 153 294,00 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати в розмірі 1 787,50 грн.». Ухвалою судді від 01 квітня 2019 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з викладених у ньому підстав. Відповідач та його представник позов не визнали, посилаючись на те, що відповідач коштів від позивача не отримував. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та покази свідків, суд задовольняє позов виходячи з наступного. Згідно ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого законного інтересу. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст.4 ЦПК України право на судовий захист, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи, та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ньому, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18). Предметом судового розгляду у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 153 294,00 грн., що еквівалентно 5 000 євро, отриманих останнім на виконання домовленості (договору) про надання послуг з купівлі транспортного засобу та пригону його із-за меж України. У якості підстави заявлених вимог, позивачем визначено обставини отримання відповідачем зазначених коштів та неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору. На підтвердження відповідних обставин позивачем долучено до матеріалів справи копію розписки, та заявлено клопотання про допит свідків, які були допитані судом. Так, судом встановлено, що 18.03.2017 відповідачем [PERSON] була складена розписка наступного змісту - « Я [PERSON] [NUMBER] 07.12.1999 ОВД Корольовського р-ну м.Житомира склав договір з [PERSON] на рахунок завдатку 5 000 (п`ять тисяч) Євро для пригону із-за кордону автомобіля. Орієнтовна сума 10 000 (десять тисяч) доларів США. Гарантую порядність до товариша». Зазначена розписка підписана [PERSON] та [PERSON] , що сторони підтвердили в судовому засіданні (а.с.7). В судовому засіданні відповідач пояснив, що позивач [PERSON] звертався до нього з приводу придбання автомобіля за кордоном, і він надавав йому певну консультативну допомогу, однак ніяких зобов`язань на себе не брав і будь-яких коштів від нього не отримував. Відповідач не заперечував факт написання ним розписки і передачу її позивачу, однак не зміг пояснити мету та мотиви дачі такої розписки, пояснюючи що написав її «скоріше всього для себе» та «просто образно написав, що б він ( [PERSON] ) орієнтувався». При цьому, в послідуючому, даючи пояснення та відповідаючи на запитання адвоката, відповідач пояснював, що вважає, що позивач [PERSON] повинен йому компенсувати певні витрати, які він здійснював на бронювання автомобілів, його пошуки, нерви та ін., з чого випливає, що [PERSON] все ж таки здійснював пошуки автомобіля за кордоном для [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] пояснив, що знав [PERSON] як особу, яка надає послуги з купівлі та пригону із-за кордону машин на замовлення, в зв`язку з чим звернувся до нього з даного питання. Відповідач погодився пригнати автомобіль. По інтернету вони знайшли підходяще авто і він дав [PERSON] завдаток 5 000 євро, про що останній написав розписку. Через деякий час [PERSON] прислав СМС повідомлення про те, що вибраний автомобіль пофарбований, тому його не варто купувати, і він буде шукати іншій. Згодом інші люди знайшли позивачу автомобіль, зв`язку з чим він відмовився від послуг [PERSON] та зажадав від нього повернення коштів, однак останній кошти не повернув. Свідок [PERSON] показала, яка є дружиною позивача [PERSON] . Вони вирішили купити машину із-за кордону і її чоловік звернувся до знайомого [PERSON] , який займався пригоном автомобілів. В березні 2017 року [PERSON] приходив до них додому. Разом з чоловіком та сином вони вибрали по інтернету автомобіль, який [PERSON] зобов`язався пригнати. При цьому чоловік дав йому п`ять тисяч Євро, а останній написав розписку. Автомобіль [PERSON] не пригнав і грошей не віддав. Свідок [PERSON] показав, який є сином позивача [PERSON] та проживає разом з батьками, в березні 2017 року до них додому приходив знайомий батька - [PERSON] , з яким батько домовлявся про купівлю автомобіля із-за кордону. На інтернет сайті [PERSON] показував автомобілі, які він підшукав по параметрам та запитам батька. Вони разом вибрали автомобіль - Фольксваген Пассат, який [PERSON] зобов`язався купити за кордоном і пригнати в Україну. З цією метою батько передав [PERSON] п`ять тисяч євро як завдаток і для оплати купівлі автомобіля за кордоном. [PERSON] за власною ініціативою написав розписку про отримання коштів і зобов`язання пригнати автомобіль. Однак автомобіль не пригнав та коштів не повернув. Суд акцентує, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на її думку підтверджують заявлені вимоги. Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, в рішенні у справі №924/233/18, з цього приводу вказано, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt). Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19). Такий підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази. Відповідно до ст.3 та ч.4 ст.10 ЦПК України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права. На підставі викладеного, враховуючи непослідовність та нелогічність пояснень відповідача, і послідовність, логічність показів позивача, допитаного в якості свідка та узгодженість його показів з іншими доказами - показами свідків, змістом розписки, виходячи з принципу балансу вирогідностей, суд дійшов до висновку про те, що між сторонами дійсно був укладений змішаний договір підряду та договір про наміри, відповідно до якого відповідач [PERSON] зобов`язався підшукати та купити за кордоном автомобіль за параметрами узгодженими з позивачем, перегнати його на Україну, де продати замовнику - [PERSON] [PERSON] в свою чергу зобов`язався оплатити послуги відповідача [PERSON] , сплатити вартість автомобіля та прийняти його у власність. При цьому [PERSON] , виконуючи укладений договір передав відповідачу першу частину вартості автомобіля в сумі 5 000 Євро. При цьому, суд вважає за можливе застосувати в даному випадку правову позицію сформовану Верховним Судом та викладену у постановах від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, яка зводиться до того, що у разі дефектів первинних документів, яким в даному випадку є розписка відповідача, яка не містить в собі прямого посилання на отримання відповідачем коштів, та невизнання стороною факту отримання коштів, сторони (позивач) не позбавлений можливості доводити отримання коштів відповідачем іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини отримання відповідачем коштів. Такий факт повинен оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства. Таким чином, встановлено, що між сторонами виник спір в зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором підряду та попереднім договором (договором про наміри) із передачею авансу в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі. Спірні правовідносини регулюються ст.570, 626, 627, 628, 635, 837 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.626, ст.627, 628 ЦПК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими для актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно наведеного змісту розписки, показів свідків, сторони домовились, про укладення у майбутньому договору купівлі-продажу автомобіля, який повинен був пригнати із-за кордону відповідач [PERSON] . При цьому сторони обумовили орієнтовну вартість автомобіля - 10 000 доларів США, та суму 5 000 Євро, яку позивач передав відповідачу в рахунок майбутнього платежу за автомобіль та для виконання підрядником договору підряду в частині купівлі автомобіля за кордоном. При цьому сторони назвали вказані кошти завдатком. Відповідно до ст.570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Аванс - це певна грошова сума або інші цінності, які боржник передає кредитору у рахунок майбутніх платежів. При цьому аванс не є одним із способів забезпечення виконання зобов`язання. Оскільки судом встановлено, що сторонами не було укладено основного договору (купівлі-продажу автомобіля), то отримані відповідачем кошти, відповідно до приписів ст.570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню позивачу в будь-якому випадку в наслідок не укладення основного договору. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, в зв`язку з чим задовольняє позов. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1 532,95 грн.

Outcome: approved