Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

В листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , виконавчого комітету Бердичівської міської ради, третя особа Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в якому просив визнати недійсним з дати видачі та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 05.06.2006, видане на підставі розпорядження Органу приватизації Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року за № 16836, а також вилучити запис з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому зазначена лише одна особа, а саме - [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 02 червня 2006 року [PERSON] звернулася до органу приватизації Бердичівського міськвиконкому із заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] . У заяві було вказано його, як члена сім`ї, що постійно проживає у квартирі та має право на приватизацію та додано відповідні довідки про його реєстрацію у квартирі. На підставі розпорядження Органу приватизації Бердичівської міської ради №16836 було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] . Водночас, при зверненні до реєстратора позивачу стало відомо про відсутність можливості зареєструвати право власності на вищевказану квартиру, оскільки остання вже зареєстрована на ім`я [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 05.06.2006, виданого відповідно до розпорядження Органу приватизації Бердичівської міської ради від 02.06.2006. Відтак, виконкомом Бердичівської міської ради було видано два свідоцтва про право власності на вказану квартиру від однієї дати під одним і тим же реєстраційним номером, одне з яких на одного власника - [PERSON] , а в іншому власниками зазначено [PERSON] та [PERSON] . Вказані обставини порушують право позивача на приватизацію квартири, що й стало підставою звернення до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 26.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, зокрема, що [PERSON] законно отримав право власності на квартиру [ADDRESS] . На час приватизації у вказаній квартирі проживали та були зареєстровані вона та позивач. 05.06.2006 було видано свідоцтво про право власності де зазначено дві особи [PERSON] та [PERSON] . Походження свідоцтва від цієї ж дати із зазначенням лише одного власника [PERSON] їй невідомо. 18.03.2021 позивачем подано заяву про зміну предмета позову (збільшення позовних вимог), у якій він просить визнати недійсним з дати видачі та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 05.06.2006, видане на підставі розпорядження Органу приватизації Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року за № 16836, в якому зазначена лише одна особа [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , а також змінити статус учасників справи та залучити в якості співвідповідачів Орган приватизації виконавчого комітету Бердичівської міської ради, Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" в особі філії "Житомирське регіональне управління" АТ КБ "ПриватБанк" Бердичівське відділення. 25.03.2021 АТ КБ "ПриватБанк" подано клопотання про застосування строку позовної давності. Ухвалою суду від 26.03.2021 залучено до участі в справі в якості співвідповідачів виконавчий комітет Бердичівської міської ради (відділ приватизації), Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»; прийнято до розгляду заяву представника позивача про зміну предмета позову (збільшення позовних вимог). 31.05.2021 позивачем подано заяву про поновлення строку позовної давності. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала у повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві, та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] відповідно до відзиву на позовну заяву та письмової заяви від 01.03.2021 позов визнала у повному обсязі. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до такого висновку. Так, з матеріалів справи щодо приватизації квартири [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] 02 червня 2006 року до органу приватизації було подано заяву на приватизацію вказаної квартири. У своїй заяві [PERSON] зазначила [PERSON] (сина), як члена сім`ї. Про реєстрацію неповнолітнього [PERSON] на час подачі заяви про приватизацію квартири у вказаному житлі також свідчить довідка про склад сім`ї наймача квартири, які мають право на приватизацію житла, що додавалася до заяви. Факт реєстрації неповнолітнього [PERSON] у квартирі [ADDRESS] на момент подачі [PERSON] заяви про приватизацію квартири також доводиться картою реєстрації осіб ( форма А) та поквартирною картою ( форма В), відповідно до яких [PERSON] з 21.03.1989 року має зареєстроване місце проживання у квартирі [ADDRESS] . На підставі розпорядження органу приватизації №16836 відділом житлово-комунальних послуг виконкому Бердичівської міської ради видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 05 червня 2006 року на двох співвласників: [PERSON] та [PERSON] . З матеріалів реєстраційної справи на квартиру [ADDRESS] вбачається, що відповідно до свідоцтва, виданого 05 червня 2006 року відділом з надання житлово-комунальних послуг Бердичівського міськвиконкому, на підставі розпорядження №16836 від 02.06.2015 про право власності, [PERSON] зазначена одноосібним власником квартири [ADDRESS] . Оригінал цього свідоцтва є у матеріалах реєстраційної справи. Таким чином,\~наявні два\~свідоцтва про\~право власності\~на квартиру\~ [ADDRESS] ,\~видані відділом\~житлово-комунальних\~послуг виконкому\~Бердичівської міської\~ради від\~05.06.2015,\~які різняться лише власниками. Нормами ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 317 ЦК України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до пункту статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. У відповідності до положень ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Відповідно до п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Пунктами 20, 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 вказано, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У Довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло (особи, які прописані за адресою). Згідно довідки про склад сім`ї і наймача (ізольованої квартири, одноквартирного будинку) та займані приміщення у квартирі [ADDRESS] мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" [PERSON] , 1964 року народження, - наймач, дата прописки у квартирі [INFO] , [PERSON] , 1989 року народженя, - син, дата прописки у квартирі 31.03.1989. Як вже було вказано вище у заяві [PERSON] зазначила [PERSON] , як члена сім`ї, який з 31.03.1989 зареєстрований у вищевказаній квартирі. Відповідачем [PERSON] у відзиві на позовну заяву наголошено на тому, що [PERSON] законно отримав право власності на спірну квартиру, а підстави видачі свідоцтва про право власності на житло лише на її ім`я останній невідомі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що свідоцтво про право власності на житло від 05.06.2006, видане відділом з наданя житлово-комунальних послуг виконавчого комітету Бердичівської міської ради на підставі розпорядження Органу приватизації виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року за №16836 про належність лише [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] , видане з порушенням вимог ст.5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» , оскільки у приватизацію не включено позивача, який мав таке право, а відтак позовна вимоги про визнання такого свідоцтва незаконним та його скасування підлягає до задоволення. Що ж стосується вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , то суд зазначає наступне. Так, у частині першій та другій статті 2 ЦПК України визначено завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних\~норм свідчить,\~що завданням\~цивільного судочинства є\~саме ефективний\~захист порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року по справі № 303/6366/17 (провадження № 61-17559св19) вказано, що: «порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування\~того чи\~іншого способу\~захисту,\~необхідно встановити\~які ж\~права (інтереси)\~позивача порушені,\~невизнані або\~оспорені відповідачем\~і за\~захистом яких\~прав (інтересів)\~позивач звернувся\~до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України)». З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що задоволення позовної вимоги щодо визнання недійсним та скасування свідоцтва про право\~власності на\~житло від\~05.06.2006,\~виданого відділом\~з надання\~житлово-комунальних\~послуг виконкому\~Бердичівської міської\~ради на\~підставі розпорядження\~Органу приватизації\~виконавчого комітету\~Бердичівської міської\~ради \~від 02\~червня 2006\~року за\~№16836\~про належність\~ [PERSON] на\~праві власності\~квартири [ADDRESS] ,\~що,\~у свою\~чергу,\~свідчить про\~чинність свідоцтва\~ від\~тіє ж\~дати та\~за тим\~же номером\~про право\~власності на\~вказану квартиру\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~є ефективним\~та таким,\~що відновлює\~порушені права\~позивача щодо\~права власності\~на останню,\~а відтак\~вимога про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири є безпідставною та задоволенню не підлягає. Що ж до строків позовної давностів, про застосування яких у своєму клопотанні просить представник АТ КБ "ПриватБанк", то суд зазначає таке. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Аналогічна позиція міститься також в постанові 14.08.2018 Верховного Суду у справі № 922/1425/17. Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, строк позовної давності для звернення до суду з таким позовом для [PERSON] розпочався 26.02.2007, з моменту досягнення ним повноліття. З позовом у даній справі [PERSON] звернувся 10.11.2020, тобто з пропуском строків позовної давності. Водночас представником позивача подано клопотання про поновлення строку позовної давності. В обґрунтування заявленого клопотання представник позивача посилається на те, що постановою про заборону відчуження майна від 20.08.2008 було заборонено КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» відчуження майна: квартири [ADDRESS] . В обґрунтування даної постанови слідчий зазначає про факт вчинення протиправних дій з метою заволодіння чужим майном з боку гр. [PERSON] , які мають ознаки складу злочину. [PERSON] було визнано винним, в тому числі за ч. 2 ст. 358 КК України за підроблення документів за попередньою змовою групою осіб вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2013 року по справі № 0603/1-21/11. Позивач обґрунтовано сподівався, що в рамках даної кримінальної справи буде встановлено факт підробки оскаржуваного свідоцтва про право власності, виданого лише на ім`я [PERSON] . Однак, оскільки в рамках кримінального провадження факт підробки саме вказаного свідоцтва не встановлювався, то після отримання вироку суду, а також ухвали від 21.01.2015 у справі № 274/6972/14-ц за позовом АТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири [ADDRESS] , у 2015 році [PERSON] звернувся з позовом про визнання недійсним відповідного свідоцтва, яке було предметом неодноразового розгляду судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій. За таких обставин, вважає, що строк позовної давності пропущено з поважних причин та він підлягає поновленню, а право позивача підлягає захисту. У частині 5 статті 267 ЦК України встановлено, що в разі, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, за приписом зазначеної норми позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права (аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17). Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов: - особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропущення позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України); - суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропущення позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права. Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків. Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи. За таких обставин можна дійти висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі (подібні за змістом висновки наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19). Як встановлено судом під час розгляду справи у липні 2015 року [PERSON] звернувся до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області із позовом до Виконавчого комітету Бердичівської міської ради, [PERSON] , у якому просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане\~ Відділом з надання житлово-комунальних послуг Виконкому\~ Бердичівської міської ради № 16836 про належність [PERSON] на праві власності квартири\~ [ADDRESS] та визнати дійсним свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане\~ відділом з надання житлово-комунальних послуг\~ виконкому\~ Бердичівської міської ради № 16836 про належність [PERSON] та [PERSON] на праві на праві власності\~ квартири\~ [ADDRESS] . Рішенням суду від 12.10.2015 позов задоволено частково; визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане\~ відділом з надання житлово-комунальних послуг\~ виконкому\~ Бердичівської міської ради № 16836 про належність [PERSON] на праві власності на квартири\~ [ADDRESS] ; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим рішення, його в апеляційному порядку оскаржило ПАТ КБ "ПриватБанк". Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 17.08.2016 апеляційну скаргу задоволено частково; рішення суду про визнання недійсним свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане\~ відділом з надання житлово-комунальних послуг\~ виконкому\~ Бердичівської міської ради № 16836 про належність [PERSON] на праві власності на квартири\~ [ADDRESS] скасовано, а провадження у цій частині закрито; у решті рішення алишено без змін. Позивачем було подано касаційну скаргу на вказану ухвалу суду апеляційної інстанції. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.07.2018 касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Скасовано ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17.06.2016. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 18.09.2018 апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено; рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12.10.2015 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Наведені обставини підтверджують наявність поважних причин пропуску [PERSON] строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом. Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру"). У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992). З метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначеного статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовуючи наведені вище положення ЦК України щодо позовної давності, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, враховуючи характер спірних правовідносин, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принцип справедливості, добросовісності і розумності, з огляду на фактичні обставини справи суд дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права позивача та поновлення строку позовної давності. Відповідно в даному випадку відсутні підстави задоволення заяви представника АТ КБ "ПриватБанк" про застосування строку позовної давності та відповідно для відмови у позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Крім того, [PERSON] (в уточненій позовній заяві) визначено відповідачем у даній справі АТ КБ "ПриватБанк". Так, відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. З огляду на викладене, АТ КБ "ПриватБанк" не може бути відповідачем у цій справі, оскільки предметом позову є спір про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, обов`язок виконання якого лежить на іншій особі. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача - АТ КБ "ПриватБанк", тому вимоги в даній частині задоволенню не підлягають. Питання про стягнення судового збору суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial