Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

У травні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивував тим, що 23 серпня 2007 року між ним та [PERSON] був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №40.29-48/386. За договором останній отримав кредит у розмірі 500\~000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,50% з кінцевим терміном погашення до 22 серпня 2017 року. Банк зобовязання перед відповідачем виконав у повному обсязі. У порушення норм закону та умов договору відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки. У звязку з чим [PERSON] має заборгованість 848\~124,07 грн., яка складається з боргу заборгованості по кредиту у розмірі 411\~936,73 грн., заборгованості по відсотках у розмірі 436\~187,34 грн. Просили суд стягнути [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 848\~124,07 грн. та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд задволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив суд відмовити у задоволенні позову у звязку з пропуском банком позовної давності при зверненні до суду, враховуючи, що останні сплати по кредитному договору були здійснені в 2010 році, що вплинуло на зміни строків повернення кредиту, а з позов надійшов до суду в 2015 році. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 23 серпня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №40.29-48/386. У п.1.1 договору визначено, що позивач надає відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 500\~000 грн. з погашенням кредиту на умовах та в порядку передбаченому договором, зі сплатою 14,50 %. Підпунктом 1.1.2. договору визначено, що погашення кредиту здійснюється відповідно до встановленого графіку, з кінцевим терміном погашення заборгованості до серпня 2017 року. 29 травня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін до договору кредиту, згідно якого сторони дійшли взаємної згоди щодо внесення змін до умов кредитування, а саме: в частині зміни процентної ставки, яка з 17 червня 2008 року становить 18% річних. Позивач свої зобовязання передбачені договором кредиту виконав у повному обсязі. Відповідно до п.п. 3.3.3 договору кредиту відповідач зобовязаний своєчасно та у повному обсязі погашати транші кредиту в строки визначені у графіку погашення, встановленому п.п. 1.1.2. договору кредиту. Відповідно до п.п. 2.5., 3.3.6 договору кредиту відповідач зобовязався сплачувати відсотки за користування кредитом у валюті кредиту у передбачені договором строки. Відповідно до п. 4.2. договору кредиту відповідач у випадку прострочення строків сплати відсотків, а також прострочення строків повернення кредиту зобовязаний сплачувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період невиконання зобовязань за цим договором. За ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. За ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобовязання, відповідно до положень ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Боржник вважається таким, що прострочив , якщо він не виконав своє зобовязання у строк , передбачений договором або законом (ст. 612 ЦК України). З наданих суду документів та пояснень сторін, встановлено, що [PERSON] порушив графік погашення заборгованості за кредитним договором, визначений п.п. 1.1.2. договору, не здійснив погашення чергової частини кредиту із нарахованими відсотками, не сплачує по кредиту з 2010 року, а станом на 14 травня 2015 року заборгованість становить 848\~124,07 грн., яка складається з боргу заборгованості по кредиту у розмірі 411\~936,73 грн., заборгованості по відсотках у розмірі 436\~187,34 грн. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При розгляді справи представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову через пропуску строку позовної давності. Так, згідно розрахунку заборгованості останні сплати [PERSON] по тілу кредиту здійснювалось у травні 2009 року, а по відсотках в березні 2010 року. Розрахунок заборгованості включає заборгованість за весь період прострочення. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Сторони встановили строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань із щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню 22 серпня 2017 року. Поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч. 5 зазначеної вище статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом в 2010 році, у зв'язку із чим у нього утворилася заборгованість за кредитним договором, тоді коли банк звернувся до суду з позовом 21 травня 2015 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідач заперечуючи проти позовних вимог, просив застосувати позовну давність. Перевіривши подані суду розрахунку, враховуючи виникнення у кредитора право на звернення до суду по кожному черговому платежу, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення заборгованості з 2010 по травень 2012 року, тобто в межах строків позовної давності. Разом з тим, строк позовної давності на суму основної заборгованості та відсотків по кредиту за період з травні 2012 року по травень 2015 року не минув. Враховуючи зазначене з відповідача підлягає стягненню кредитна заборгованість в частині, що виникла і не сплачена, починаючи з травня 2012 року і по травень 2015 року, а саме заборгованість за кредитом в розмірі 266\~704,00 грн., та відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 219\~562,77 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підтвердження своїх витрат представник позивача надав платіжні документи за №0000263223 від 28 квітня 2015 року. При поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 3654,00 грн. Тому, позовні вимоги про стягнення з відповідача понесених судових витрат підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: partial