Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

26 листопада 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на об'єкт інвестування. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 04 липня 2014 року між ним та [PERSON] (далі-відповідач) було укладено Інвестиційний договір будівництва об'єкта нерухомості. За умовами даного договору відповідач зобов'язався передати у власність позивачу житлову квартиру [ADDRESS]. На виконання умов вищезазначеного Договору позивачем передано відповідачу грошові кошти у сумі 176 860 (сто сімдесят шість тисяч вісімсот шістдесят грн.00 коп.) гривень. Будівельні роботи по проведенню будівництва житлового будинку було розпочато відразу ж після укладення інвестиційного договору між сторонами та завершено орієнтовно у жовтні 2014 року. Зазначає, що про завершення будівельних робіт по реконструкції нежитлової будівлі в малоповерховий багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS], позивач дізнався лише після того як звернувся до відповідача 20.10.2014 р. із вимогою повідомити про стан виконання умов Інвестиційного договору від 04.07.2014 року. На вимогу позивача відповідач усно повідомив, що будівельні роботи завершено в повному обсязі, проте на даний час він не має можливості передати йому у власність житлові квартири №12 у будинку площею 44,0 кв.м., №14 у будинку площею 41,2 кв.м., як передбачено умовами договору, про причини такої неможливості в письмовому вигляді він не повідомив. Також, відповідач зазначив, що загальна площа вказаних квартир у будинку виявилася менша на 3,23 кв.м., оскільки проектна площа не відповідає інвентаризаційній площі, надавши при цьому проект реконструкції нежитлової будівлі в малоповерховий багатоквартирний житловий будинок та технічний паспорт на будинок. Станом на даний час не існує іншого шляху набуття права власності на інвестовану квартиру, право його не захищене і ніким не визнане, дана обставина стала передумовою звернення до суду з позовом про визнання права власності на об'єкт інвестування. Посилаючись на наведене, позивач просить суд визнати за ним право власності на квартиру №12 загальною площею 44,0 м.кв. та квартиру №14 загальною площею 41,2 м.кв. у будинку [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні. Відповідач позов не визнав, в судове засідання подав заперечення на позовну заяву. Крім того вказав, що при здійсненні будівельних робіт, щодо реконструкції нежитлової будівлі в малоповерховий багатоквартирний житловий будинок реальні витрати на реконструкціїх виявилися значно більшими ніж очікувалось, тому вартість 1 кв.м. в розмірі 2000 тис. грн. , яку зобов"язався сплатити позивач, згідно п. 2.4.1. Договору на даний час є економічно невигідним для відповідача. Крім того, ринкова вартість 1 кв.м. по місту Рівне, а в районі вул. Дубенська становить більше 4000 грн. Також у зв"язку економічною дестабілізацією в Україні необхідно враховувати індекс інфляціїї. Таким чином, позивач повинен доплатити додатково грошові кошти, і укласти додатковий договір інвестування. Після виконання цих умов, позивачу будуть передані спірні квартири. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Рівненської міської ради народних депутатів № 65 від 09.07.1996 року було вилучено і надано із загальної площі землекористування 748 кв.м. в постійне користування [PERSON] земельну ділянку площею 513 кв.м. для обслуговування частини житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 21 травня 1996 року №1-625. В свою чергу, 8 червня 2000 року [PERSON] продав , а [PERSON] купив майстерню по дрібному ремонту автомобілів та кафе , що знаходяться в [ADDRESS], загальною площею 252,3 кв.м., розташовані на земельній ділянці, розміром 748 кв.м., позначений на поетажному плані літерою "Б". 06.11.2014 року [PERSON], у постійному користуванні якого знаходиться вищевказана земельна ділянка надав нотаріально засвідчену заяву, що зареєстрована в реєстрі за № 816 приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] , що він не заперечує щодо реконструкції [PERSON] малоповерхового багатоквартирного житлового будинку, що знаходитсья в [ADDRESS]. Судом також встановлено, що 04 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Інвестиційний договір будівництва об'єкта нерухомості. За умовами даного договору відповідач зобов'язався передати у власність позивачу житлову квартиру №12 загальною площею 46,15 м.кв. в будинку [ADDRESS] та житлову квартиру №14 загальною площею 42,28 м.кв. в будинку [ADDRESS]. Суд також встановив, що на виконання умов договору позивачем було сплачено грошові кошти у сумі 176 860 (сто сімдесят шість тисяч вісімсот шістдесят грн.00 коп.) гривень, згідно Інвестиційного договору. Дана обставина підтверджується розпискою про отримання відповідачем зазначеної суми коштів. Пунктом 2.4.2 договору передбачено, що протягом 3 робочих днів після завершення будівництва і введення в експлуатацію малоповерхового будинку [ADDRESS] відповідач передає позивачу об'єкт інвестування за актом приймання-передачі, на підставі якого позивач спільно із відповідачем оформляє право загальної пайової власності на об'єкт інвестування у встановленому законодавством порядку. На виконання вказаного договору, було розроблено проект реконструкції малоповерхового багатоквартирного житлового будинку забудовнику [PERSON] по [ADDRESS] . На даний час будівництво житлового малоповерхового будинку завершено у повному обсязі, однак відповідач безпідставно ухиляється від виконання своїх зобов'язань, чим порушив права позивача, як інвестора на отримання у власність об'єкту інвестування, а саме квартири №12 загальною площею 46,15 м.кв. та квартиру №14 загальною площею 42,28 м.кв. в будинку [ADDRESS]. Загальна площа вказаної квартири у будинку виявилася менша на 3,23 кв.м., оскільки проектна площа не відповідає інвентаризаційній плоші. Суд критично оцінює твердження відповідача, надані у запереченні на позовну заяву, про те, що під час здійснення будівельних робіт, щодо реконструкції нежитлової будівлі в малоповерховий багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS], реальні витрати на реконструкцію виявилися значно більшими ніж очікував відповідач, що є економічно невигідним для нього у зв'язку з коливанням курсу іноземної валюти. Однак, таке твердження не містить під собою жодного юридичного підґрунтя, так як саме по собі зростання - коливання курсу іноземної валюти не є підставою для невиконання договірних зобов'язань і відповідач при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти. 23 жовтня 2014 року ТЗОВ " РБТІ" було виготовлено технічний паспорт забудовнику [PERSON] на будинок [ADDRESS]. Згідно даного технічного паспорту вбачається, що забудовником проведено реконструкцію будинку [ADDRESS]. Також судом встановлено, що під час реконструкції вищевказаного будинку не було допущено істотних порушень будівельних норм і правил. Відповідно до Закону України " Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переобладнання та перпланування жилих приміщень" слідує, що жилий будинок може бути віднесений до переліку об"єктів будівництва та будівельних робіт , які проводяться без отримання документа, що дає право на їх виконання, і після завершення яких об"єкт не потребує прийняття в експлуатацію. Під поняттям " об"єкт будівництва" необхідно розуміти, що це частини будівель і споруд, якими зокрема, є квартири у багатоквартирному житловому будинку.Тобто аналізуючи вказаний Закон необхідно розуміти, що переобладнання та перепланування не потребує жодних дозволів, а здійснення реконструкції та капітального ремонту квартир, інших частини будівель і споруд спрощено. Положеннями ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Відповідно до п. 1 ст.4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, а також майнові права. Згідно п.5 ст.7 зазначеного Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватись та розпоряджатись об'єктами та результатами інвестицій й об'єктами інвестиційної діяльності. Таким чином, сторони, які укладають інвестиційні договори про участь у фінансуванні будівництва, стають учасниками інвестиційного процесу та виниклі між ними правовідносини регулюються спеціальним Законом України «Про інвестиційну діяльність», який встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в інвестиційну діяльність. Предметом договірного зобов"язання за Інвестицінийм договором є вчинення конкретних дій сторін зі сплати грошових коштів та передавання майна. Матеріальними об"єктами договірних зобов'язань є наприкінці майно і гроші, що їх сторони мають передати одна одній, саме вони є предметом виконання за договорами, з урахуванням інтересу кожної зі сторін та відповідної мети цих договорів. Таким чином, суд вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, враховує, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. ( Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ " Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав № 5 від 07.022014 року). Статтею 177 ЦК України встановлено, що об'єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм вланості ( ст.ст. 13,41 Конституції України). Відповідно до ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов"язки, а й орієнтовно вказує на його зобов"язання. Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, коритуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Під правом володіння власністю визнається юридично забеспечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов"язана з використанням його властивостей. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 392 зазначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп2002 - положення частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи ( громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи ) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб"єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту майнових прав та інтересів: визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі, а також інші способи, що встановлені договором або законом. Враховуючи нормативні приписи, обставини справи, встановлені в ході судового розгляду, суд вважає, що вимоги позивача повністю знайшли своє підтвердження, а відтак позов підлягає задоволенню. Сплачений позивачем судовий збір в сумі 1768,60 грн. суд відносить за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved