Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] у якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ 2106, державний номер [NUMBER] , 1979 року випуску та 1/2 частину автомобіля марки Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що у період з 06 серпня 1977 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано 10 липня 2000 року. 11 травня 2007 року вони повторно зареєстрували у шлюбі. Під час шлюбу у них народилося двоє дітей, які на теперішній час є повнолітніми. За час перебування у шлюбі, за рахунок спільної праці вони набули право власності на будинок та земельну ділянку, розташовані за вищезазначеною адресою, а також придбали два автомобілі. Право власності на все спільне сумісне майно зареєстровано за відповідачем. Оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю, посилаючись на ст.ст.65,69,70,71 СК України, просить задовольнити її позов. Відповідач, не погоджуючись з позовом, подав відзив на позову у якому просить відмовити у позові. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що все спірне майно він купував за свої особисті кошти, сам будував будинок. Також позивач використав своє право на приватизацію земельної ділянки і вона не відноситься до спільної сумісної власності. Транспортні засоби він купував також за власні кошти. Після розірвання шлюбу 10 липня 2000 року позивач перейшла проживати до своєї матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У цей час відповідач працював та збирав кошти, за які самостійно придбав автомобіль Шевроле Авео. Після повторної реєстрації шлюбу спільно не проживали, спільне господарство не вели, спільного бюджету не вели. Позивач працювала, проте її заробітна плата була мізерною, тому коштів на придбання спірного майна вона не надавала. Разом з відзивом подано заяву про застосування строків позовної давності, який на думку відповідача почав спливати після розірвання першого шлюбу 10 липня 2000 року. Позивачем подано відповідь на відзив, у якому вона не погодилася з доводами відповідача, викладеними у відзиві. Зазначила, що після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з відповідачем, вести спільне господарство та бюджет. Все спірне майно є спільною сумісною власністю. Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив у якому зазначив, що спірне майно не є спільною сумісною власністю. У судовому засіданні позивач та її представник просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Стосовно строку позовної давності пояснили, що після розірвання першого шлюбу позивач залишилася проживати у спірному будинку. Її права, як співвласника, не порушувалися. Після того, як відповідач вигнав позивача з дому, змінив замки у будинку, що було встановлено працівниками поліції та постановою суду у справі №183/3065/21, у позивача виникла необхідність звернутися до суду у зв`язку з порушенням її прав. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали. Просили в позові відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та запереченнях. Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази, встановив наступні обставини та правовідносини, що виникли між сторонами. 06 серпня 1977 року сторони зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис №34. Вказаний шлюб розірвано 10 липня 2000 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новомосковському району Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий закис №130 (а.с.5). 11 травня 2007 року у Виконавчому комітеті Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області сторони повторно зареєстрували шлюб (а.с.6). За час перебування у шлюбі сторони набули права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, виданим 20 грудня 1988 року (а.с.7). Право власності оформлено на ім`я відповідача [PERSON] . Як вбачається з копії технічного паспорта на автомобіль, на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 1994 року за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль марки ВАЗ 2106, державний номер [NUMBER] , 1979 року випуску, номер кузова [NUMBER] (а.с.84-86). Також, 14 січня 2009 року за [PERSON] зареєстровано автомобіль Chevrolet Aveo, 2008 року випуску (а.с.87). Правовідносини сторін щодо набуття права спільної сумісної власності, часток кожного у спільному майні подружжя та щодо прав на захист порушеного права регулюється як нормами Кодексу законів про шлюб та сім`ю, який діяв на час придбання спірного майна, так і нормами Сімейного кодексу 2004 року, який діє на час виникнення спору та регулює умови та порядок поділу (визначення часток) майна. Так, відповідно до статті 22 КЗпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (стаття 28 КЗпШС). Аналогічно вирішує ці питання і стаття 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статті 3 СК України). Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України). Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідачем презумпції спільності права власності на майно, набуте в період шлюбу не спростовано. Заперечуючи проти позову [PERSON] посилався на ту обставину, що після розірвання шлюбу 10 липня 2000 року вони припинили ведення спільного господарства та спільного бюджету. Оцінюючи такі доводи відповідача суд виходить з наступного. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підтвердження заперечень проти позову до відзиву відповідачем надано акт фактичного проживання від 04 лютого 2021 року, у якому зазначено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.49). Зазначений акт складено станом на 04 лютого 2021 року і він не містить відомостей про те, що з 10 липня 2000 року позивач не проживала за місцем реєстрації. Тобто, вказаним актом не підтверджено обставини, на які відповідач посилається як на підставу своїх заперечень. Також відповідачем надано акт про непроживання від 04 лютого 2021 року (а.с.50) у якому зазначено, що [PERSON] [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , не проживає за місцем реєстрації з 2017 року. Таким чином, з цього доказу вбачається, що позивач залишила місце проживання вже після придбання спірного майна. Позивачем додано акт про фактичне проживання від 08 червня 2021 року, у якому зазначено, що [PERSON] зареєстрована та проживає з 22 серпня 1978 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] (а.с.72). 11 травня 2021 року працівником поліції Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області складено висновок за результатами звернення [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , про те, що [PERSON] приблизно двох років тому вигнав дружину з дому, розташованого за адресою: [ADDRESS] та позбавив доступу до нього. 21 липня 2021 року судом розглянуто справу про адміністративне правопорушення №183/3065/21 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст.173-2 КУпАП, постановою суду, яка набрала законної сили 03 серпня 2021 року встановлено, що [PERSON] , вчинив домашнє насильство економічного характеру відносно своєї дружини гр. [PERSON] , а саме заборонив проживання та позбавив спільного житла для проживання дружиною за адресою: [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є сином сторін. Його батьки разом збудували будинок за спільні кошти. Вони обоє працювали, вели спільне господарство. Також вони придбали два автомобілі. У 2000 році батьки посварилися, батько поїхав з дому, але приблизно через 6 місяців повернувся і вони проживали разом. Приблизно два роки тому відповідач повісив замки на двері і нікого не пускає в будинок. Відповідач зараз не визнає права позивача на це майно. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є сином сторін. Після укладення шлюбу його батьки їздили на заробітки на Північ, за рахунок зароблених коштів будували будинок. Вони обоє працювали, тримали підсобне господарство. Автомобіль ВАЗ придбали коли він проживав з батьками, а автомобіль Шевроле придбали коли він вже жив окремо від батьків. Ці автомобілі використовували разом усією сім`єю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що добре знає родину сторін. У будинку [ADDRESS] проживали сторони та їх діти. Коли позивач залишила будинок йому не відомо. У будинку відбувся поділ, відповідач повісив замок на холодильник. Йому відомо, що у шлюбі вони придбали два автомобіля. До будівництва будинку сторони разом працювали на Півночі, заробляли гроші. Вони обоє працювали, тримали господарство. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що сторони спільними зусиллями за час шлюбу будували будинок. Вона допомагала організовувати харчування для будівельників. Увесь час у шлюбі позивач жила у будинку, не залишала місце проживання. Також вони придбали два автомобіля. Приблизно два роки тому відповідач почав ставити замки на будинку. Таким чином, з досліджених судом доказів судом не встановлено, що після розірвання шлюбу 10 липня 2000 року сторони проживали окремо та не вели спільне господарство. Натомість позивач була змушена залишити будинок вже після придбання спірного майна у зв`язку з тим, що відповідачем чинилися їй перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю. Зі змісту статті 69 СК вбачається, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за вимогами однією зі сторін суд може поділити майно в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; присудити майно одному з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми та інше. У разі неподільності речі, або якщо ці речі не можуть бути поділені між подружжям відповідно до їх частки, а згода щодо сплати/отримання компенсації відсутня, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Оскільки житловий будинок та автомобілі сторонами придбано за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки, суд виходить з наступного. Рішенням Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 14 червня 2007 року №5 [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку в розмірі 0,20 га під будівництво та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] (а.с.48). На підставі цього рішення, на ім`я відповідача 17 лютого 2009 року було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державний актів на право власності за №01-090126-00319. Відповідно до статті 61 СК в редакції, чинній станом на час набуття права власності на земельну ділянку, приватизовані одним із подружжя земельні ділянки не належать до об`єктів права спільної сумісної власності. Відповідно до Закону «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною 5 такого змісту: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації». Вказана норма набула чинності з 8 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до Сімейного кодексу України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільної сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. З огляду на наведене, суд погоджується з доводами відповідача про те, що зазначена земельна ділянка не належить до спільної сумісної власності. Разом з тим, згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У відповідності до ч.2 ст.120 ЗК України, в редакції, чинній на момент вирішення спору, у разі набуття окремої частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, що перебував у приватній власності її попереднього власника, право власності на земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, одночасно переходить до набувача пропорційно до його частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо попередньому власнику у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому розмірі. Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Таким чином, хоча спірна земельна ділянка не належить до спільної сумісної власності, проте позивач має право на неї в силу закону. Як зазначено у ч.5 ст.120 ЗК України, в редакції, чинній на момент вирішення спору, у випадках, визначених частинами першою - третьою цієї статті, документи, що підтверджують набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. Зі змісту наведених норм вбачається, що після набрання рішенням суду, яким за позивачем визнано право власності на 1/2 частину будинку, позивач у позасудовому порядку має право на реєстрацію за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яке у неї виникне в силу положень ст.120 ЗК України. У разі невизнання чи оспорювання такого права, у позивача виникне право на пред`явлення позову про захист цього права. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З огляду на те, що суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будинку, і таке рішення є підставою для реєстрації права власності на 1/2 частину земельної ділянки за позивачем, суд вважає що позов у цій частині не підлягає задоволенню, оскільки така вимога є передчасною. Стосовно спливу позовної давності, який на думку відповідача почав спливати після розірвання першого шлюбу 10 липня 2000 року, суд зазначає наступне. Як встановлено у ч.3 ст.29 Кодексу про шлюб та сім`ю, який був чинним на момент розірвання шлюбу 10 липня 2000 року, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст. 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено ч. 2 ст. 72 СК України. Згідно абз. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.72 СК України). Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19). Судом встановлено, що після розірвання шлюбу позивач залишилася проживати у спірному будинку, а перешкоди у доступі у ньому відповідач почав чинити близько двох років тому. В свою чергу відповідачем не доведено, що з 2000 року позивач дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, або що у цей період між сторонами був спір щодо прав на майно, набуте у шлюбі. Оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя, суд не погоджується з доводами відповідача про те, що з 10 липня 2000 розпочався перебіг строку позовної давності, а тому у суду відсутні підстави вважати, що строк позовної давності сплив. На підставі викладеного,

Outcome: partial