Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» 31 серпня 2015 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилався на те, що 13 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № PLКGК 12253863, відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 22800 доларів США на термін до 13 вересня 2027 року. Вказував, що відповідач взяті на себе зобовязання не виконує, має заборгованість за кредитом станом на 31 липня 2015 року в загальній сумі 19615,68 доларів США. В своїй позовній заяві, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 19615,68 доларів США та судові витрати. В судове засідання 17 серпня 2016 року сторони по справі та їх представники не зявилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду. Представник позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань до суду не подавав, представник відповідача звернувся з заявою про відкладення розгляду справи. Суд, враховуючи відсутність підстав, визначених ст. 169 ЦПК України, вважає за можливе продовжити розгляд справи без участі осіб, які не зявилися. Клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи не може судом вважатися обґрунтованим, оскільки в силу норм ст.169 ЦПК України нявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи, при цьому жодні докази на підтвердження поважності причин своєї неявки представником [PERSON] надано не було, а сам відповідач [PERSON], не зявляючись в судове засідання, про причини своєї неявки суд не повідомив. При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи без участі осіб, які не зявилися, судом також враховується передбачена процесуальним законом можливість відкладення розгляду справи в межах строків, визначених ст. 157 ЦПК України (ч. 1 ст. 169 ЦПК України). Суд, дослідивши зібрані в справі докази, в тому числі оригінали матеріалів кредитної справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № PLКPGK12253863, відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 27395 доларів США з терміном повернення по 13 вересня 2027 року. Також встановлено, що банк свої зобовязання за договором виконав та надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 27395 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 301 (а.с. 13). При цьому як встановлено судом, сторони кредитного договору в розділі 7 передбачили, що із загальної суми кредиту 27395 доларів США, 22800 доларів США надаються на купівлю квартири, 4595 доларів США на сплату страхових платежів, що визначені умовами договору. Перерахунок коштів на сплату відповідних платежів підтверджено наявними в кредитній справі квитанціями. З таким розподілом кредитних коштів в повній мірі погодився відповідач [PERSON] при укладенні кредитного договору. Крім того, дослідженою судом кредитною справою встановлено, що відповідачем [PERSON] було укладено договори страхування із ПрАТ СК «Інгосстрах», на виконання умов яких здійснювалися перерахування коштів, що відображено в виписках по рахунку, відкритому на імя [PERSON] Укладення таких договорів страхування здійснено за особистим волевиявленням [PERSON], про що наявні його письмові заяви з проханням укласти відповідні договори. Посилання представника відповідача на ту обставину, що позивачем не врахована частина платежів, які були здійснені відповідачем на виконання умов кредитного договору, повністю спростована як наданим до суду розрахунком, так і виписками по рахунку та меморіальними ордерами. Жодні підстави вважати, що умови кредитного договору позивачем не виконані, що на момент його підписання договір містив положення та розрахунки, які містили обман споживача, на що посилається представник відповідача в поданих до суду письмових запереченнях, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, наданий до суду позивачем розрахунок заборгованості здійснений в чіткій відповідності до умов укладеного між сторонами договору, з якими повністю погодився відповідач під час його підписання. Посилання представника відповідача на нікчемність кредитного договору № PLКPGK12253863 від 13 вересня 2007 року, несправедливість його умов, не заслуговує не увагу з наступних підстав. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. [PERSON] є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно ж до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. В той же час в даній справі судом встановлено, що кредитний договір між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. При цьому відповідач на момент укладення договору не заявляв жодних додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому виконував його умови; а позивач надав позивачу весь необхідних обсяг документів, які передували укладенню кредитного договору, в тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. Відповідач [PERSON] особисто, до укладення кредитного договору 13 вересня 2007 року ознайомився, повністю погодився та підписав умови кредитування (матеріали кредитної справи). Тому твердження представника відповідача щодо нікчемності договору не містять в собі жодних правових обґрунтувань. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] свого обовязку належним чином не виконував, у встановлені договором строки грошові кошти не сплачував. Станом на 31 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає 19615,68 доларів США, з яких: 17005,09 доларів США заборгованість за кредитом, 1212,19 доларів США заборгованість по процентам, 273,60 доларів США заборгованість по комісії, 179,70 долари США пеня, 11,57 долар США та 933,53 доларів США суми штрафу. При цьому наданий до суду розрахунок позовних вимог здійснений позивачем відповідно до умов укладеного між сторонами договору. Встановивши дані обставини, враховуючи, що відповідач [PERSON] взятих на себе за договором обовязків не виконав, має заборгованість за кредитним договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Тому з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» в сумі 19615,68 доларів США, що еквівалентно 491554 грн. 97 коп. на день ухвалення судового рішення за офіційним курсом гривні щодо іноземної валюти. При вирішенні справи суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача коштів саме в іноземній валюті, відповідно до умов укладеного між сторонами договору та заявлених позовних вимог. А розмір коштів в грошовій одиниці України гривні, суд визначає виключно як еквівалент на час вирішення справи судом та для визначення розміру судового збору. Відповідно до положень статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року N 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності) передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Як вбачається із наданих до суду матеріалів та укладеного кредитного договору від 13 вересня 2007 року № PLKPGK12253863, банківська установа виконала свій обовязок та до укладення кредитного договору надала відповідачу вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту, про реальну процентну ставку, а відповідач [PERSON] в свою чергу з умовами кредитування ознайомився, підписав їх, засвідчив, повністю погодився з ними. Таким чином, відповідач отримав усю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість його свідомого і правильного вибору. При вирішенні справи суд виходить з того, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час укладення кредитного договору від 18 березня 2008 року законодавством не було встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Крім того, в пункті 2.3.1. укладеного між сторонами кредитного договору відповідач погодився з наявністю в банківської установи права на збільшення розміру процентної ставки. Твердження представника відповідача в поданих до суду письмових запереченнях на ту обставину, що в умови договору безпідставно включено винагороду за надання фінансового інструменту, але фінансового інструменту не отримував, не заслуговують на увагу. Фінансовим інструментом є товари та послуги фінансових інститутів, що стають доступними для клієнтів завдяки супутнім та підтримуючим товарам. Оскільки відповідач [PERSON] отримав від позивача кредитні кошти на ті цілі, на які і розраховував, тим самим він і отримав від ПАТ КБ «Приватбанк» фінансовий інструмент, за надання якого в укладеному між сторонами договорі кредиту вони за взаємною згодою визначили певну плату. При вирішенні справи судом не приймаються до уваги висновки судової економічної експертизи № 149 від 10 червня 2016 року щодо наявності переплати по кредиту, а також наявності іншої заборгованості за кредитним договором, ніж визначено позивачем в поданій до суду позовні заяві, з наступних підстав. Висновок експерта по третьому та по четвертому питанню щодо переплати по кредиту в розмірі 7129,32 долари США та в розмірі 3209,44 долари США здійснений не на підставі наданих платіжних документів (меморіальних ордерів, роздруківок банківської виписки банківського рахунку), а на підставі складеного заінтересованою особою (представником відповідача) розрахунку, які експерт іменує як «документ «Графік план [PERSON]»» та «документ «Малоштан Приват 2. Графік зміна %%»». Висновок експерта по сьомому питанню про те, що заборгованості по тілу кредиту станом на 31 липня 2015 року в розмірі 13368,83 долари США документально не підтверджується не базується на даних первинних документів. При цьому експерт не навів розрахунків, які б спростовували розмір відповідної заборгованості. Окрім того, наданий суду висновок містить в собі припущення, а в основу судового рішення може бути покладений лише категоричний висновок експерта-економіста, вірогідні висновки та припущення не можуть бути покладені в основу постановленого судом рішення. Також з відповідача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в розмірі 3654 грн.

Outcome: approved