Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, визнання права власності на квартиру посилаючись на те, що 29.05.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого з метою забезпечення належного виконання Іпотекодавцем вимог Іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № ML-012/150/2008 від 29.05.2008 року, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15.06.2010 року задоволено позов ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] та стягнуто з останнього заборгованість за кредитним договором № ML-009/055/2007 від 01.03.2007 року, яка станом на 18.02.2010 року становить 829292, грн.. 58 коп та заборгованість за кредитним договором ML-012/150/2008 від 29.05.2008 року, яка станом на 17.02.2010 року становить 3557577 грн. 32 коп., а також судові витрати. 18.02.2011 року на виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист. 20.05.2013 року ВДВС ГУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню вищезазначеного рішення. В рамках виконавчого провадження,18.12.2014 року ДП «Інформаційний центр» МУЮ було проведено прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: [ADDRESS], яка належала [PERSON], про що складено протокол електронних торгів № 23595 від 18.12.2014 року.Переможцем торгів було визнано [PERSON] Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13.05.2015 року результати прилюдних торгів, акт про реалізацію спірної квартири було визнано недійсним. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.09.2015 року вказане рішення залишено без змін. [PERSON] отримав свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, відповідно до якого за ним було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. Тому позивач просить витребувати у [PERSON] свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]) серія та номер: 5, видане 08.01.2015 року, видавник: [PERSON], приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]) серія та номер: 5, видане 08.01.2015 року, видавник: [PERSON], приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 50000 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надійшли письмові заперечення у яких проти задоволення позову заперечує, оскільки він є добросовісним набувачем, а згідно вимог чинного законодавства України майно не може бути витребувано у добросовісного набувача, якщо воно придбано в порядку реалізації арештованого майна з прилюдних торгів, зокрема право власності є непорушним і ніхто не може бути позбавлений права власності або обмежений у ньому. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 5, виданий 08.01.2015 року, видавник: [PERSON], приватний нотаріус КМНО. належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18544880 від 08.01.2015 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.22-24). Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів (закріплених законом матеріально-правових заходів примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника) визначений у статті 16 ЦК України, згідно з пунктом 2 частини другої якої одним із таких способів є визнання правочину недійсним. Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу). Така правова позиція відповідає положенням ст.ст. 650 та ч.4ст. 655 ЦК України. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2015 року визнано недійсними результати прилюдних торгів, оформлених протоколом проведення електронних торгів № 23595 від 18 грудня 2014 року, з реалізації арештованого нерухомого майна-квартири, яка знаходиться за адресою - [ADDRESS], що належить [PERSON]; визнано недійсним акт від 06 січня 2015 року про реалізацію предмету іпотеки, складений старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Маховою Д.А. (а.с.16-21). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року рішеня апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2015 року залишено без змін (а.с.10-12). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторонами та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Згідно з положенням ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, підставою набуття відповідачем права власності на [ADDRESS] була угода купівлі-продажу, яка в свою чергу в подальшому була визнана недійсною, в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочини або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Результатом прилюдних торгів є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги. Таке свідоцтво є документом, що посвідчує право власності та підставою державної реєстрації прав власності за покупцем. Наслідком визнання прилюдних торгів недійсними є визнання свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів незаконним та його скасування ( пункт 27 Постанови №3 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визнання підсудності цивільних справ»), так як таке свідоцтво, видане владним органом, суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права. На підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 08.01.2015 року, останньому перейшло право власності на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON]. В письмових запереченнях [PERSON] зазначає, що він є добросовісним набувачем спірного майна, яке не може бути в нього витребуване, з огляду на положення ст. 388 ЦК України. Частиною 1 ст. 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При вирішенні даного спору, суд зважає на те, що у постанові Верховного Суду України від 3 жовтня 2011 р., справа № 3-98гс11, суд касаційної інстанції зауважив про те, що у разі, якщо проведені на виконання судового рішення прилюдні торги з реалізації майна визнано судом такими, що проведені з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, то особа, яка придбала це майно, не є добросовісним набувачем, у якого майно не може бути витребувано відповідно до частини 2 статті 388 ЦК України. Згідно ст. 393 ЦК власник майна, права якого порушені в наслідок видання владним органом правового акту, має право вимагати поновлення становища, яке існувало до видання такого акту. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів (закріплених законом матеріально-правових заходів примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника) визначений у статті 16 ЦК України, згідно з пунктом 1 частини другої якої одним із таких способів є визнання права. Таким чином, вимоги позивача про скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 08.01.2015 року, а також визнання права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], за [PERSON], підлягають задоволенню. Стосовно вимоги позивача про витребування у [PERSON] свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, слід зазначити, що дана вимога не підлягає задоволенню в порядку ст. 387 ЦК України, оскільки зазначений документ не відноситься до власності позивача. Відповідно до положень ст.79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. В силу ст.ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Виходячи з предмету спору, позивачем окремо заявлені вимоги про стягнення з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 50000,00 грн. за надання правової допомоги позивачу на підставі Договору № 45/2014 про надання правової допомоги від 29 грудня 2014 року, який укладений з Адвокатським об`єднанням «Європейський правозахист» (а.с. 13-15). Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 56, 79, 84 ЦПК України витрати понесені позивачем до подання позову до суду не є витратами на правову допомогу. Витрати понесені позивачем до відкриття провадження у справі є збитками, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України) та можуть бути відшкодовані особі у разі пред'явлення вимог про стягнення таких збитків. Відповідно до п.3 Договору, розмір та порядок розрахунків винагороди (гонорару) Виконавцю за надання правової допомоги, згідно цього Договору, визначається у Додатку № 1 до цього Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про адвокатуру" оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов, тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] про відшкодування [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 50000,00 грн., за відсутності доказів, які мали підтвердити, що понесені позивачем витрати пов'язані безпосередньо з розглядом даної справи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 6090 грн. 00 коп. судового збору. З врахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial