Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

21 липня 2016 до Краснолиманського міського суду Донецької області звернувся заявник [PERSON] з заявою про встановлення факту смерті свого батька [PERSON], обгрунтувавши свої вимоги тим, що [INFO] у м. Донецьку помер її батько. Заявник отримав на підтвердження факту смерті довідку про причини смерті № 28 від [INFO]. Враховуючи те, що органи державної реєстрації актів цивільного стану на території України, яка підконтрольна органам влади України, не можуть зареєструвати факт смерті батька заявниці, оскільки довідка про причини смерті №28 від [INFO] та свідоцтво про смерть на ім'я [PERSON] видані установами"Донецької народної республіки", у зв'язку з цим заявник [PERSON] була змушена звернутись до суду із заявою, в порядку окремого провадження, для встановлення факту смерті свого батька [PERSON] Заявник [PERSON], яка завчасно була повідомлена належним чином телефонограмою (а.с. 41) про дату час і місце судового розгляду, в судове засідання 22.08.2016 не прибула. На електрону адресу суду 19.08.2016 надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без її участі в судовому засіданні та прийняття рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів (а.с 43,44). Заінтересована особа Краснолиманське МВ ДРАЦС ГТУЮ в Донецькій області, яке належним чином повідомлене про дату час і місце судового розгляду (а.с 42), в судове засіданння представника не направило, надало заяву про розгляд справи без присутності представника (а.с.18). На підставі ч.2 ст.197 ЦПК України, у звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що заява [PERSON] непідлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з п. 1 ст. 234 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень п. 5 ч. 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В основу порядку розгляду справ окремого провадження закладені загальні правила позовного провадження. Оскільки справи окремого провадження мають суттєву специфіку, то провадження у цих справах становлять певний синтез загальних правил цивільного судочинства, правил, які властиві окремому провадженню в цілому, а також правил, які властиві виключно певній категорії справ. Тобто специфіка провадження у кожній категорії справ окремо регулюється шляхом встановлення до загального порядку розгляду справ окремих процесуальних винятків та доповнень. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Законом України від 04.02.2016 р. № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», що набув чинності 21.02.2016 року, Цивільний процесуальний кодекс України доповнений ст. 257-1, якою визначені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. [PERSON] звернулась із даною заявою 21 липня 2016 року, отже стаття 257-1 ЦПК України підлягає застосуванню при розгляді заяви. Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією України є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь. Натомість постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»та Постанови Верховної Ради України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови. Місто Донецьк віднесено до населених пунктів, у яких тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а, відтак, і до тих, які визнано тимчасово окупованими територіями. Враховуючи те, що норми статті 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів народження або смерті. Згідно статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Переміщені всередині країни особи є громадянами своєї держави і мають широке коло громадських, політичних, екологічних, соціальних і культурних прав. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщена особа має права, визначені Конституцією України та законами України. Зокрема, на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до принципу 20 Керівних принципів з питання про переміщення осіб всередині країни, які були розроблені та прийняті в 1998 році за дорученням Генеральної Асамблеї ООН та Комісії з прав людини, кожна людина, де б вона не знаходилась має право на визнання її правосуб'єктності. Для забезпечення цього права особам, які переміщені всередині країни відповідні органи влади надають всі документи, які необхідні для поваги і здійснення їхніх законних прав, як-то паспорти, посвідчення особи, свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб і свідоцтва про смерть.Органи влади сприяють, зокрема, у видачі нових документів або заміні документів, втрачених під час переміщень, без будь-яких необґрунтованих умов, як-то вимога повернення на місце звичайного проживання для отримання цих та інших необхідних документів. Згідно із ст. 258 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. У заяві [PERSON] зазначає, що встановлення у судовому порядку факту смерті її батька має юридичне значення, оскільки орган державної реєстрації актів цивільного стану на підконтрольній території України проведе відповідний запис про її смерть на підставі рішення суду і вона зможе оформити свої спадкові права, отримати допомогу на поховання. Як на докази, що підтверджують факт смерті [PERSON] заявник посилається на додані до заяви фотокопії документів. Згідно фотокопії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] в місті Донецьк Донецької області; в графі «Батько» зазначений [PERSON] (а.с 25). Згідно фотокопії паспорта серії [NUMBER], виданого Петровським РВ ДМУУМВС України в Донецькій області 23 вересня 2009 року, [PERSON] народилася [INFO] в місті Донецьк; з 27.11.2009 зареєстрована Петровським РВ ДМУУМВС України в Донецькій області по [ADDRESS] (а.с 7). Згідно фотокопії паспорта серії [NUMBER]. виданого Петровським РВ ДМУУМВС України в Донецькій області 09 липня 2003 року, [PERSON] народився [INFO] в місті Донецьк Донецької області; з 06.01.2099 зареєстрований Петровським РВ ДМУУМВС України в Донецькій області по [ADDRESS] (а.с 5). Згідно фотокопії картки фізичної особи платника податків [PERSON] присвоєний ідентифікаційний номер [NUMBER] (а.с.6). Згідно фотокопії Довідки про причину смерті (до форми №106/у № 28, яка видається для захоронення) [PERSON] помер [INFO] у віці 52 роки; причина смерті ішемічний інфаркт в стволі головного мозку при гіпертонічній хворобі. Особа , яка видала довідку - лікар [PERSON], дата видачі [INFO]. Відтиск печатки на фотокопії довідки нерозбірливий (а.с 8). На наданому заявником чорно-білому зображені зафіксовано місце поховання: могила, хрест з табличкою «Здесь покоится [PERSON] [INFO]-[INFO] Вечная память» (а.с 9). Відповідно до фотокопії Свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Петровським відділом ЗАГС м. Донецька Державною Реєстраційною Палатою Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 22 березня 2016 року, [PERSON]. який народився [INFO], помер [INFO] року у віці 52 роки , про що складений запис про смерть №281; місце смерті Донецька Народна республіка, Петровський район, місто Донецьк, місце державної реєстрації Петровський відділ ЗАГС м. Донецька Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки (а.с. 24). Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58,59 ЦПК України). Відповідно до статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України. Судом на виконання вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України ухвалами 21.07.2016 - про відкритті провадження у справі, 04.08.2016 та 15.08.2016 - про відкладення судового розгляду, пропонувалося заявнику надати оригінали свідоцтва про смерть та медичного свідоцтва про смерть та/або його дублікат, довідки про смерть (які після дослідження судом будуть повернути заявнику) чи нотаріально-посвідчені фотокопії зазначених документів, чи інші докази, якими можуть бути показання свідків, письмові та речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи, висновки експертів. Заявником на електрону адресу суду були направлені фотокопії свідоцтва про смерть [PERSON] та свідоцтва про народження [PERSON] (а.с 23-25), а також заяви, в яких заявник, посилаючись на складнощі перетинання блокпостів як заявника так і свідків, неможливість прибуття в судове засідання представника заявника, яка знаходиться у відпустці, можливе переслідування з органів влади ДНР, в разі звернення до медичної установи для отримання дублікату медичного свідоцтва про смерть, просила прийняти рішення на підставі копій наданих документів, які вважає належними доказами (а.с. 21-22, 34-35, 43-44) Разом з цим суд не погоджується з доводами заявника виходячи з наступного. Згідно статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відсутність оригіналів медичного свідоцтва про смерть або його дублікату позбавляє можливості суд перевірити їх відповідність наданим фотокопіям. Крім того документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи. Однак інших доказів, крім фотокопій документів, заявником не надано, тому вони не беруться судом до уваги. Незважаючи на неодноразове роз'яснення судом положень статті 10 ЦПК України, попередження про наслідки не вчинення процесуальних дій, відкладення судового розгляду, з призначенням розгляду справи на більш зручний для заявника час, [PERSON] не було вчинено дієвих заходів на представлення суду належних і допустимих доказів. Враховуючи те, що заявником належними та допустимим доказами не доведено та не підтверджено факт смерті [PERSON], суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Outcome: dismissed