Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство „Фінексбанк" (далі - ПАТ „Фінексбанк"), звертаючись з позовом до суду, просило визнати за ПАТ „Фінексбанк" право власності на нерухоме майно - квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.03.2015 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON]. (а.с. 149-150) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.04.2015 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства „Фінексбанк", третя особа [PERSON] про визнання недійсними кредитного договору та іпотечного договору прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Публічного акціонерного товариства „Фінексбанк" до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. (а.с. 180) Позивач [PERSON], звертаючись із зустрічною позовною заявою до суду, просить визнати недійсним Кредитний договір № К/041-0000 від 05.04.2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ „Фінексбанк", а також просить визнати недійсним іпотечний договір від 14.02.2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 969, укладений між ПАТ „Фінексбанк" та [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що 05.04.2007 року між ПАТ „Фінексбанк" та позивачем було укладено Кредитний договір № К/041-0000 про надання в позику грошових коштів в сумі 50000,00 доларів США зі строком повернення до 04.04.2012 року. Згодом до вищезазначеного Кредитного договору були внесені зміни шляхом укладення між сторонами додаткових угод № 1 від 09.10.2007 року, № 2 від 27.11.2007 року, № 3 від 14.02.2008 року, якими позивачу було відкрито мультивалютну відновлювальну лінію з лімітом до 330000,00 доларів США та встановлено новий строк погашення заборгованості до 04.04.2017 року. З метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за Кредитним договором № К/041-0000, між ПАТ „Фінексбанк" та [PERSON], на час укладення Договору - дружиною позивача, було укладено Іпотечний договір від 14.02.2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 969, відповідно до якого [PERSON] передала ПАТ „Фінексбанк" в іпотеку трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка була придбана [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. Оспорюваний Кредитний договір № К/041-0000 від 05.04.2007 року є таким, що не відповідає вимогам законодавства, діючого на час укладення Договору, тому має бути визнаний недійсним у судовому порядку, оскільки зобов'язання в оспорюваному кредитному договорі виражені в іноземній валюті та не містять посилання на розмір зобов'язання в національній валюті України - гривні, крім того, використання іноземної валюти, як засобу платежу, можливе лише при дотриманні законодавства щодо одержання кредитором відповідної індивідуальної ліцензії, яку сторони не мали під час укладення Кредитного договору № К/041-0000 від 05.04.2007 року, та зважаючи на той факт, що Іпотечний договір від 14.02.2008 року за своєю правовою природою є похідним зобов'язанням, спрямованим на забезпечення основного зобов'язання виконання оспорюваного Кредитного договору, позивач вважає, що має обґрунтовані підстави просити суд визнати недійсним зазначений Іпотечний договір, укладений між ПАТ „Фінексбанк" та [PERSON] (а.с. 165-170) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.05.2015 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства „Фінексбанк" до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно - залишено без розгляду. (а.с. 241) Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, що містить зміст зустрічної позовної заяви, просив зустрічний позов задовольнити. (а.с. 205) Представник відповідача за зустрічним позовом ПАТ „Фінексбанк" в судовому засіданні проти задоволення зустрічного позову заперечував в повному обсязі з підстав, що містять письмові заперечення, долучені до матеріалів справи (а.с. 199-201) Третя особа [PERSON] в судове засідання неодноразово не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, заяв чи клопотань не надала. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. (ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність") Згідно положень статті 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до положень статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Згідно положень статті 49 Закону України „Про банки і банківську діяльність", банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків. Надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет), Національний банк України у сфері валютного регулювання видає ліцензії на здійснення валютних операцій та приймає рішення про їх скасування. Згідно ч. 1, 2 ст. 5 Декрету, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. (ч. 4, 5 ст. 5 Декрету) Судом встановлено, що 03.10.2005 року Відкритому акціонерному товариству „Фінексбанк", зареєстрованому Національним банком України в Державному реєстрі банків 08.10.1991 року за номером 19, видано банківську ліцензію № 180 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність". (а.с. 234, 235) 26.01.2007 року Відкритому акціонерному товариству „Фінексбанк", зареєстрованому Національним банком України 08.10.1991 року за номером 19, який має банківську ліцензію за номером 180, видану Національним банком України 03.10.2005 року, видано дозвіл № 180-3 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", згідно з додатком до цього дозволу. (а.с. 236) Згідно додатку до дозволу № 180-3 від 26.01.2007 року наведено перелік операцій з валютними цінностями, які має право здійснювати Відкрите акціонерне товариство „Фінексбанк", серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; відкриття кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. (а.с. 237) Публічне акціонерне товариство „Фінексбанк" є правонаступником усіх прав та зобов'язань Відкритого акціонерного товариства „Фінексбанк", реорганізованого шляхом перетворення в публічне акціонерне товариство в результаті зміни його найменування та приведення його Статуту у відповідність до вимог Закону України „Про акціонерні товариства" згідно рішення чергових Загальних зборів акціонерів від 23.04.2010 року (протокол № 47). (а.с. 210-233) Згідно Генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 12.04.2012 року № 180-2, ПАТ „Фінексбанк" надано право здійснення валютних операцій згідно з Додатком до даної Ліцензії, а саме: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівкою іноземною валютою та чеками (купівля, продаж, обмін, прийняття на інкасо), що здійснюються в касах і пунктах обміну іноземної валюти банків; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; відкриття кореспондентських рахунків в уповноважених банках України іноземній валюті та здійснення операцій з ними; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; торгівля іноземною валютою на валютному ринку України (за винятком операцій з готівковою іноземною валютою та чеками (купівля, продаж, обмін), що здійснюється в касах і пунктах обміну іноземної валюти банків і агентів); валютні операції на валютному ринку України, які належать до фінансових послуг згідно зі статтею 4 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та не зазначені в абзацах другому - сімнадцятому розділу другого Положення про порядок надання банкам і філіям іноземних банків генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.08.2011 № 281. (а.с. 238, 239) Згідно положень частин 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов?язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов'язки виникають також з актів цивільного законодавства. 05.04.2007 року між Відкритим акціонерним товариством „Фінексбанк" та [PERSON] укладено Кредитний договір № К/041-0000, відповідно до п.п.1.1, 1.2 якого Банк надає позичальнику кредит в сумі 50000,00 доларів США на строк з 05.04.2007 року по 04.04.2012 року, зі сплатою 14% річних із врахуванням умов п.п.8.4 цього Договору. (а.с. 7-10) Згідно змісту додаткових угод до кредитного договору № 1 від 09.10.2007 року, № 2 від 27.11.2007 року, № 3 від 14.02.2008 року, [PERSON] відкрито мультивалютну відновлювальну лінію з лімітом до 330000,00 доларів США, ліміт в розрізі валют становить 100000,00 доларів США та 1161500,00грн., на строк з 05.04.2007р. по 04.04.2017р. (включно), зі сплатою 14% річних у доларах США, 17% річних у гривні. (а.с. 11-12, 13-14, 15-18) Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (ст. 1 Закону України «Про іпотеку»). 14.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством „Фінексбанк", правонаступником якого є ПАТ „Фінексбанк", та [PERSON], яка є майновим поручителем [PERSON] за Кредитним договором № К/041-0000 від 05.04.2007 року, укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А., зареєстрований в реєстрі за № 969. Відповідно до п. 2. Іпотечного договору, у забезпечення виконання позичальником основного зобов'язання, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві спільної сумісної власності нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], житловою площею 57,70кв.м., загальною площею 95,90кв.м. (а.с. 20-23) Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мали право врегулювати у договорах, які передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та могли відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Умови спірних договорів в момент їх укладення сторонам були відомі та зрозумілі, вони з ними погодились, підписавши вказані договори. Згідно роз'яснень, викладених у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р., правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Стаття 227 Цивільного кодексу України, надає суду право визнавати недійсними правочини, вчинені без відповідного дозволу, який іменується ліцензією, а відтак ця норма не поширюється на правочини, на вчинення яких необхідно мати інші дозволи. У ч. 3 ст. 91 Цивільного кодексу України, зазначено, що юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Відповідно до закону ліцензією є документ державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов (ст. 14 Господарського кодексу України, ст. 1 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності"). Юридична особа вважається такою, що не має ліцензії, якщо: а) вона не отримала ліцензії; б) ліцензія відкликана відповідним органом; в) закінчився строк дії ліцензії. У випадках, коли на момент вчинення правочину юридична особа не мала ліцензії, але на момент розгляду спору у суді отримала її, правочин не можна визнавати недійсним. Правила даної статті поширюються на дво- та багатосторонні правочини (договори), які можуть укладатися як між юридичними особами, так і між юридичною особою та громадянином. До недійсного правочину застосовуються наслідки, передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України, тобто двостороння реституція. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору № К/041-0000 від 05.04.2007 року, укладеного між позивачем [PERSON] та ВАТ „Фінексбанк", правонаступником якого є ПАТ „Фінексбанк", позивач посилається, як на підставу його недійсності, - укладення договору на умовах, що суперечать положенням діючого цивільного законодавства України, оскільки правочин щодо укладення спірного кредитного договору, вчинено відповідачем без відповідної індивідуальної ліцензії на право видачі кредитних коштів в іноземній валюті, шляхом їх перерахування на поточний рахунок позивача або готівкою відповідно до заяви останнього. Таким чином, позивач вважає, що надання кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії з правом валютного кредитування зобов'язує позивача, як позичальника кредитних коштів, на подання заявки на отримання кредитних коштів саме в іноземній валюті та, відповідно, зобов'язує використовувати іноземну валюту як засіб платежу в рахунок погашення кредитної заборгованості, що заборонено нормами діючого законодавства України, - що є підставою визнання спірного кредитного договору у відповідності до ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України недійсним. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положеннями частин 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинено, якщо він підписаний сторонами. Пунктами 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України „Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 21.03.2011 року у справі № 6-7цс11, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Аналізуючи спірний Кредитний договір № К/041-0000 від 05.04.2007 року, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності,

Outcome: dismissed