Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Представник позивачки звернулася до суду з даною позовною заявою і просить суд визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку від 23.08.2014 року, реєстраційний номер [NUMBER], який укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Литвином О.С., та скасувати рішення приватного нотаріуса від 23.08.2014 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 40/100 ідеальних часток в праві власності на житловий будинок [ADDRESS]. Мотивуючи тим, їй [PERSON] на праві власності належить 40/200 ідеальних часток будинку [ADDRESS]. Власником інших часток у даному будинку є: [PERSON] - 60/100 ідеальних частин даного будинку, [PERSON] - 40/200. Таким чином, житловий будинок належить на праві власності трьом співвласникам. Вона здійснила реєстрацію своєї малолітньої дитини у зазначеному житлі. Наприкінці серпня цього року їй стало відомо про те, що 40/100 ідеальних частин даного будинку було відчужено [PERSON] на користь [PERSON] за договором дарування частки житлового будинку від 23.08.2014 року, реєстраційний номер [NUMBER]. Цього ж дня нотаріусом як державним реєстратором, було здійснено реєстрацію права власності на 40/100 ідеальних частин вище вказаного будинку за [PERSON]. Даний договір дарування є недійсним у зв'язку з порушенням норм матеріального права при його посвідченні. Як вбачається з довідки МК ВЖРЕП-7 від 03.09.2014 року № 4991 її малолітня дочка [PERSON] була зареєстрована у вказаному будинку на момент укладання оскаржуваного правочину та залишається зареєстрованою за вказаною адресою. Вказана реєстрація свідчить про право її доньки на користування даним житлом. Але при оформлені вказаного договору нотаріус не витребував у відчуджувача дозвіл органу опіки та піклування. Таким чином відповідачами при укладенні спірного договору були порушенні права доньки на житло. У відкритому судовому засіданні представники позивачки: [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Крім того зазначили, що відповідачка [PERSON] при оформленні даного спірного договору не повідомила [PERSON] і нотаріуса про те, що на момент укладення договору існував спір, оскільки апеляційним судом Житомирської області була прийнята до розгляду апеляційна скарга державної реєстраційної служби. У відкритому судовому засіданні відповідачка [PERSON], і її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, надали заперечення проти позову. У відкритому судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав. Пояснивши, що він уже втомився їздити на судові засідання пов"язанні із даним правочином, його сім"я не може вселитися в спірний будинок. Він маючи у власності частину будинку, винаймає житло, в зв"язку з чим несе додаткові витрати. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Бердичівської міської ради [PERSON] при винесенні рішення покладається на суд, але просить забезпечити права дитини. Третя особа - приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Литвин О.С. в судове засідання не з"явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяви про розгляд справи в його відсутності суду не надав. З"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, заслухавши пояснення свідків, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] був побудований під час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON], та являвся спільною власністю подружжя, даний факт підтверджується рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 03.03.2006 року(а.с. 82-83). Даним рішенням суду вказане домоволодіння було розділено між сторонами, а саме: [PERSON] було виділено у власність кімнату 1 - 3, 1 - 4, 1 - 5, частину сараю Б - 2, вбиральну В, всього 40/100 частин, а [PERSON] - коридор 1-1, кухню 1 - 2, кімнату 1 - 6, кімнату 1 - 7, підвал, частину сараю Б-1, всього 60/100 частин. Також, вказаним рішенням [PERSON] було зобов'язано за власний рахунок обладнати вхід через приміщення 1-5, переобладнати жилу кімнату 1-5 в кухню, закрити дверні пройми з приміщення 1-6 до приміщень 1-3, 1-4, 1-5, обладнати дверні пройми з приміщення 1-4 до приміщень 1-3, 1-5 в строк до 03.06.2006 року, та зобов'язано кожного співвласника обладнати свою квартиру окремими інженерними мережами електроосвітлення, газопостачання та опалювання. В подальшому право власності на 40/100 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS], було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується довідкою Комунального підприємства "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 14.10.2013 року № 861 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.01.2007 року( а.с. 101). Також, за [PERSON] було зареєстроване право власності на 60/100 часток спірного будинку. 21 листопада 2007 року, [PERSON] уклав з [PERSON] договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Житомирської області Пашинським О.М, що підтверджується копією договору та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с. 88, 89). За умовами цього договору [PERSON] передав у власність [PERSON] 40/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS]. Жодних доказів проте, що даний договір розірваний у встановлений законом спосіб, або що його визнано судом недійсним представники позивачки суду не надали. [INFO] [PERSON] помер, даний факт сторони не оспорюють. 29 квітня 2013 року [PERSON] своє право власності на спірну частину будинку зареєструвала в реєстраційній службі Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно(а.с. 91) Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. А тому суд вважає, що [PERSON] набула на законних підставах право власності на 40/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні також було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в жовтні 2013 року звернулися до Бердичівського міськрайонного суду з позовом до Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на 40/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами в порядку спадкування після смерті їх батька - [PERSON]. Рішенням суд від 06.12.2013 року їх позов задоволено та визнано за ними право власності кожному по 40/200 часток житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS]( а.с.85) На підставі вказаного рішення державним реєстратором Державної реєстраційної служби України Клюковського М.В. за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано право власності на 40/200 спірних частин житлового будинку [ADDRESS] за кожним, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с. 6-7). Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 03.04.2014 року вищезазначене рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 грудня 2013 року було скасовано, та ухвалено нове рішення, яким [PERSON] та [PERSON] відмовлено у задоволенні позову до Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на 40/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами в порядку спадкування( а.с. 86-87). 06 серпня 2014 року державна реєстрація права власності [PERSON] та [PERSON] на 40/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] була скасована на підставі рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 червня 2014 року залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 23 липня 2014 року(а.с.92-97). Таким чином суд вважає, що доводи представників позивачки, про те, що власниками 40/100 частини будинку [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] є безпідставними. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як власник, [PERSON] подарувала 23.08.2014 року 40/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS], [PERSON] за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області з одночасним проведенням державної реєстрації права власності за новим власником майна(а.с. 12-13). При цьому на виконання п. 1.9 Глави 2 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту України від 22.02.2012 р. № 296/5 відповідачкою приватному нотаріусу була надана довідка Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7 від 21.08.2014 року № 2527 про склад сім'ї, видана на підставі будинкової книги, в якій зазначено про відсутність реєстрації на 40/100 спірних частинах житлового будинку [ADDRESS] малолітніх, неповнолітніх дітей та дітей-сиріт( а.с.69). Як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON] дана довідка була видана [PERSON] на підставі будинкової книги, яка була надана відповідачкою. Також на підставі будинкової книги була видана довідка про склад сім"ї [PERSON]. Доводи представника позивачки про те, що для оформлення даного договору дарування потрібна згода органу опіки та піклування, на думку суду, є безпідставними з наступних підстав. Встановлено, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], їх діти: [PERSON] та [PERSON] залишилися проживати разом з матір'ю, [PERSON], в виділених їй 60/100 частинах житлового будинку [ADDRESS], дані обставини встановлені рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 03.03.2006 року, яке набрало законної сили. Відповідно до частини 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Як вбачається із копії свідоцтва про народження, виданого 20.10.2008 року міським відділом РАЦС Бердичівського міськрайонного управління юстиції [PERSON] народилася [INFO], тобто після поділу домоволодіння між подружжям [PERSON] та [PERSON] на дві окремі частини будинку. Факт поділу спірного будинку на дві окремі частини підтвердили в судовому засіданні і свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Також даний факт підтверджується висновком Бердичівського МРВ УМВС в Житомирській області про результати перевірки фактів викладених у заяві [PERSON], та копією плану житлового будинку( а.с. 84, 116). З відомостей про місце проживання, які вносяться до паспорту громадянина України вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту( а. с. 139). Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу ни здоров'я, в якому вона проживає. Оскільки, відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та й вибір місця проживання в Україні» для реєстрації новонародженої дитини її законний представник, окрім іншого, має подати до органу реєстрації документ, до якого вносяться відомості про місце проживання (паспорт громадянина України) та документи, що підтверджують право на проживання в житлі, то місцем реєстрації [PERSON], є місце реєстрації її матері - [PERSON]. У тому суд вважає, що на день укладення спірного договору [PERSON] не була зареєстрована і не проживала в 40/100 частинах житлового будинку [ADDRESS], які належали на праві приватної власності [PERSON], тому норми частини першої статті 224 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України -Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» щодо отримання попередньої згоди органу опіки та піклування на укладення правочину не підлягають застосуванню. Що стосується доводів представника позивачки, що відповідачка [PERSON] знала про наявність спору, оскільки отримала повістку і ухвалу апеляційного суду про прийняття до розгляду апеляційної скарги державної реєстраційної служби, і не повідомила другу сторону правочину - [PERSON] та нотаріуса про це, то суд вважає, що дана обставина жодним чином не вливає на права позивачки, а тому не може бути підставою для визнання недійсним даного договору. На думку суду, про розірвання вищевказаного договору з зазначених підстав може звернутися до суду [PERSON], але він цього не зробив, хоча судом було роз"яснено йому право на подачу зустрічного позову. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка означає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, тощо (ст.ст. 6, 627 ЦК України). Стаття 215 ЦК України встановлює, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК. Статтею 203 ЦК України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А тому суд вважає, що представниками позивачки не надано жодного доказу, який свідчить про порушення прав неповнолітньої [PERSON] під час укладення спірного договору дарування, також, що даний договір суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. В зв'язку з чим, в суду відсутні правові підстави для визнання недійсним договору дарування частки житлового будинку від 23.08.2014 року, реєстраційний номер [NUMBER], який укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Литвином О.С., та скасування рішення приватного нотаріуса від 23.08.2014 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 40/100 ідеальних часток в праві власності на житловий будинок [ADDRESS], а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають за їх безпідставністю. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, сплату судового збору слід покласти на представника позивачки.

Outcome: dismissed