Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

[PERSON] 15.09.2016 року звернулася до Шаргородського районного суду Вінницької області із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, посилаючись на те, що вона є матір'ю малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. На час народження доньки вона в шлюбі не перебувала, тому відомості про батька дитини в актовий запис про народження внесені згідно ст. 135 СК України, з її слів. 25 грудня 2015 року вона зареєструвала шлюб з громадянином Ізраїлю [PERSON], прізвище після реєстрації шлюбу не змінювала. На теперішній час має намір виїхати з дитиною до чоловіка на постійне місце проживання в Ізраїль. Проте, для отримання дитиною постійного статусу громадянина Ізраїлю та можливості усиновлення на території Ізраїлю її чоловіком, недостатньо витягу з державного реєстру актів цивільного стану та письмового підтвердження факту запису даних про батька з її слів, оскільки Ізраїль та Україна входять до числа держав, які пов'язані Гаагською конвенцією "Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей" 1980 року. Просила встановити факти, що мають юридичне значення, а саме, що запис про батька малолітньої дитини [PERSON], [INFO] в актовому записі про народження та в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про народження, проведено зі слів матері дитини - [PERSON], [INFO] за її прізвищем, а ім'я та по батькові батька дитини внесені за вказівкою матері та з її слів згідно ст. 135 СК України, а також встановити юридичний факт про те, що [PERSON] є єдиним законним представником своєї малолітньої дитини [PERSON],[INFO], з дня її народження. У судовому засіданні заявник [PERSON] та її представник [PERSON] доводи заяви підтримали та просили її задовольнити. Представник заінтересованої особи Шаргородського районного відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Магдалюк Л.В. не заперечувала щодо задоволення заяви [PERSON], підтвердила факт, що запис про батька малолітньої дитини [PERSON], [INFO] в актовому записі про народження та в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про народження, проведено зі слів матері дитини - [PERSON], за її прізвищем, а ім'я та по батькові батька дитини, згідно ст. 135 СК України. Представник заінтересованої особи Служби у справах дітей Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області Гринчак Т.В. вважає, що заява підлягає задоволенню, оскільки встановлення фактів, про які просить [PERSON] відповідають інтересам дитини. Суд, заслухавши пояснення заявника [PERSON], представника заявника [PERSON], представників заінтересованих осіб Магдалюк Л.В., Гринчак Т.Г., свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ч.2 ЦПК України). Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення" Судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON] народилася [INFO] в м. Шаргород Вінницької області, про що 29 грудня 2006 року складено відповідний актовий запис № 75. Згідно актового запису батьками дитини є: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Вказана обставина підтверджується повторним свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції у Вінницькій області 28 грудня 2015 року (а.с.8). Як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України, відомості про батька дитини [PERSON] були внесені зі слів матері [PERSON] відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с.10). Згідно повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції у Вінницькій області 13 квітня 2016 року заявник [PERSON] 25 грудня 2015 року одружилася з громадянином Ізраїлю [PERSON] Прізвище після державної реєстрації шлюбу заявник залишила - [PERSON] (а.с.13). Від даного шлюбу [INFO] народилася донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER], виданим Шаргородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 27.09.2016 року (а.с.26). На підтвердження обґрунтованості заяви [PERSON] посилалася на показання свідка [PERSON] З цього приводу суд допитав свідка [PERSON], який суду показав, що є чоловіком [PERSON], проживає в Ізраїлі, і бажає, щоб сім'я переїхала до нього на постійне місце проживання, має необхідні житлові та побутові умови, належне здоров'я, достатні доходи, для виховання власної доньки [PERSON] та малолітньої дитини дружини - [PERSON], яку прийняв у свою сім'ю на правах доньки, здатен забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини. Суд визнає достовірність цих доказів з урахуванням того, що вони підтверджуються документами, виданими органами державної реєстрації актів цивільного стану, узгоджуються між собою і не викликають сумніву у суда, оцінюються судом в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При оформленні документів для отримання дитиною статусу громадянина Ізраїлю та можливості її проживання на території Ізраїлю у заявника [PERSON] виникли складнощі, оскільки відповідно до переліку необхідних документів та умов, їй необхідно встановити факт, що вона являється єдиним законним представником своєї малолітньої дитини [PERSON] та про те, що відомості про батька в актовому записі про народження останньої внесені зі слів її матері - заявника по даній справі - [PERSON], відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Відповідно до Гаагської конвенції "Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей" від 25.10. 1980 року, ратифікованої Україною 11.01.2006 року (далі - Конвенція), право заявниці одноособово представляти доньку за кордоном в стосунках з іншими особами та державами може бути піддане сумніву без закріплення його судовим рішенням. За змістом ч.1 ст.3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б якби не переміщення або утримування. Відповідно ч.2 ст.3 Конвенції права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років.(стаття 4 Конвенції). Статтею 5 Гаагської конвенції "Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей" визначено, що для цілей цієї Конвенції: "права піклування" включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Таким чином, встановлення фактів, що мають юридичне значення про які просить заявник [PERSON] відповідають найвищим інтересам дитини, п. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка захищає право дитини на сімейне життя і виховання, збереження сімейних зв'язків. При цьому, суд керується рішеннями Європейського суду з прав людини, у яких, зокрема, зазначено, що "… якщо встановлено існування сімейних зв'язків, держава має діяти у такий спосіб, що буде розрахований на те, щоб дати таким зв'язкам розвиватися" (п. 83 рішення у справі "Гаазе проти Німеччини" від 08 квітня 2014 року); "… розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин… відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини…" (п. 49 рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року). Згідно статтей 3,18 Конвенції про права дитини 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. За правилами ч. 1 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу органу охорони здоров'я про народження нею дитини . Визначення походження дитини проводиться в момент державної реєстрації її народження, яке має бути здійснене у відповідності до ст. 144 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записується за її вказівкою. Факт народження [PERSON] саме [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.8) і встановленню у судовому порядку не підлягає. Разом з тим, суд вважає доведеним та підтвердженим належними і допустимими доказами факт, що запис про батька малолітньої дитини [PERSON], [INFO] в актовому записі про народження та в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про народження, проведено зі слів матері дитини - [PERSON], за її прізвищем, а ім'я та по батькові батька дитини, згідно ст. 135 СК України. За приписами ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Оскільки заявник є матір'ю малолітньої [PERSON], сама виховувала та утримувала дитину та відповідно до закону вона є її законним представником, суд вважає можливим встановити також факт, що [PERSON] є єдиним законним представником своєї малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Встановлення вказаних фактів мають для заявника [PERSON] та її малолітньої дитини [PERSON], [INFO] юридичне значення, від їх встановлення залежить реалізація права на вивезення та проживання дитини в державі Ізраїль і іншого порядку їх встановлення не має. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved