Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ "Атлант Траст Трейд", в якому просив Визнати недійним договір фінансово лізингу №00234 від 06.01.2016 року, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд» та [PERSON] та зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд» повернути йому сплачені кошти, що були спрямовані на організацію та виконання договору фінансово лізингу №00234 від 06.01.2016 року у сумі 30 300, 00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06.01.2016 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №00234, з додатком, предметом якого є автомобіль "RENAULT DUSTER" 1.5D MT Privilege (4х4 110), об'єм двигуна 1461 см3. Однак, уповноважена на підписання договорів від імені відповідача особа [PERSON] ввела його в оману щодо умов договору. Так, із її слів, позивач зрозумів, що для отримання предмету договору (автомобілю) йому необхідно сплатити 10% від його вартості, що складає 30 000, 00 грн., після чого протягом 14 днів він отримає автомобіль, та якщо за перший рік він виплатить 50 % вартості автомобілю, то процентна ставка за перший рік буде 0% а інші 50% вартості розіб'ють на 4 роки, після сплати всієї суми з ним укладуть договір купівлі-продажу і автомобіль стане його власністю. У той же день позивач зазначає, що ним було сплачено відповідачу 30 000, 00 грн. як платіж згідно з договором лізингу №00234 від 06.01.2016 року. Крім того ним було сплачено 300, 00 грн. комісії банку. Однак, як виявилось, сума 30 000, 00 грн. це лише винагорода лізингодавцю а організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а не так як вважав позивач часткова оплата вартості транспортного засобу. Посилаючись на вказані обставини позивач вказує, що його ввели в оману щодо істотних умов договору, не дали можливості детально ознайомитися з умовами договору, умови договору суперечать цивільному законодавству України, підписання договору з такими умовами не відповідало внутрішній волі позивача, що на його думку є підставою для визнання його недійним. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, на питання суду зазначив, що сплативши 30 000, 00 гривень, представник відповідача [PERSON] йому повідомила, що це його перший внесок, але в послідуючому спілкуючись з представником відповідача з Києва йому стало відомо, що необхідно сплатити 50% вартості авто. Звертаючись в послідуючому до відповідача про повернення сплачених ним коштів або чи про надання йому авто, відповідач ніяк не реагував і умови договору не виконував. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином про що свідчить зворотні повідомлення пошти про направлення судових повісток, за адресою вказаною у позові та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», причини своєї неявки суду не повідомив. У відповідності до приписів ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. За таких обставин, враховуючи положення статті 169 ЦПК України, суд вважає за можливе, з метою дотримання розумних строків розгляду справи (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року), розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами в заочному порядку. Вислухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 06.01.2016 року між [PERSON] та ТОВ "Атлант Траст Трейд" був укладений договір фінансового лізингу №00234, предметом якого є автомобіль "RENAULT DUSTER" 1.5D MT Privilege (4х4 110), об'єм двигуна 1461 см3, вартістю 300 000 00грн. (а.с. 7-12). Пунктами 4.1, 4.2 вказаного договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 30 банківських днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця платежу за оформлення договору, авансового платежу, різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах п. 9.4 ст.9 або п. 9.5 ст. 9 цього договору. Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачем було внесено на рахунок позивача 30 000, 00 грн. на виконання згаданого договору, що підтверджується квитанцією №1048020 від 06.01.2016 року (а.с.13). Тобто, сам факт внесення коштів позивачем свідчив про те, що він вважав, що саме після першого внеску йому буде передано предмет договору лізингу. Згідно зі ч.1 ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 1 статті 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. За змістом ч.1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 даного закону, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Стаття 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» надає право лізингоодержувачу: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або мовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. У випадку якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляться недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати: 1) заміни речі, якщо це можливо; 2) відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; 3) безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; 4) розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані (ч.2 ст.768 ЦК України). Положеннями статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Погоджені сторонами платежі, які входять до складу лізингового платежу, відповідають вимогам статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки нормами вказаної статті передбачено оплату не лише вартості предмета лізингу, а й інших витрат лізингодавця, пов'язаних з виконанням умов договору. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. У ст.18 цього Закону наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, що включає добровільне волевиявлення сторони при укладенні договору. Згідно зі ст.627 ЦК України та ст.6 цього кодексу сторони є вільними в укладненні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що під час підписання оспорюваного договору позивач вважав, що підписує договір, який містить умови, які йому були належно роз'яснені, а саме щодо строків отримання предмету договору, розміру суми, після сплати якої автомобіль мав бути переданий йому та не мав жодного наміру укладати договір в наявній редакції, тобто таке укладення не відповідало внутрішній волі позивача. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 1 ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (ч.1 ст.229 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, враховуючи вищенаведене та той факт, що договір має відповідати імперативним приписам цивільного законодавства і сторони відступати від них не можуть, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу №00234 від 06.01.2016 року року укладений з порушенням вимог цивільного законодавства України та не відповідає внутрішній волі позивача, а тому позов слід задовольнити та визнати зазначений договір не дійсним а також Зобов'язати відповідача повернути позивачу сплачені кошти, що були спрямовані на організацію та виконання договору фінансово лізингу №00234 від 06.01.2016 року у сумі 30 000, 00 гривень. Що стосується зобов'язання відповідача повернути позивачу сплачені кошти у сумі 300, 00 гривень за квитанцією №1048021 (а.с.12), то позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки це комісія банку за приймання платежу і ці кошти відповідачеві не перераховувались. На підставі вищевикладеного та відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір в користь позивача в розмірі 551, 20 грн.. Відповідно до ч.2 ст.7 ЗУ «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. Враховуючи що позивачем, при зверненню до суду відповідно до квитанції №24 від 26.04.2016 року було сплачено 587 гривень, що є більшою ніж встановлено Законом, суд вважає за необхідне повернути йому сплачений надлишок судового збору у розмірі 28, 80 гривень.

Outcome: partial