Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в лютому 2016 року позивач вирішив придбати трактор МТЗ-80.1 і для цього він звернувся до представника ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» за інформацією про можливість отримати в лізинг трактор МТЗ 80.1. Представник відповідача повідомила, що за умови часткової проплати за товар цього ж дня у сумі 32000 грн. він зможе отримати трактор через три дні. Позивачем був здійснений авансовий платіж на рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в сумі 32000 грн. за товар, що підтверджується квитанцією від 03.02.2016 року. Після цього представник відповідача надала позивачеві договір для підписання, з текстом якого позивач фактично не ознайомився. 01.03.2016 року позивач звернувся до ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» з повідомленням про розірвання договору фінансового лізингу та повернення суми попередньої оплати, оскільки компанія не виконала взяті на себе зобовязання. Позивач вважає вказаний договір фінансового лізингу № 003247 від 03.02.2016 року таким, що укладений з істотним порушенням законодавства про захист прав споживачів, а також внаслідок обману з боку продавця транспортного засобу, та під впливом помилки покупця стосовно правової природи правочину та його дійсного змісту. Сплата 32 000 грн., зі слів менеджерів відповідача, були авансовим платежем, однак як зясувалося пізніше, що це був адміністративний платіж. Як Законом України «Про захист прав споживачів» так і Законом України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що адміністративні витрати не можуть включатися в ціну договору. Пунктом 12.12 договору зазначено що лізингоотримувач, який сплатив адміністративний платіж та повністю або частково сплатив авансовий платіж, має право розірвати договір, однак в цьому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку адміністративний платіж за договором (32000 грн.) лізингоодержувачу також не повертається. Дана умова є несправедливою що не відповідає принципу добросовісності та рівності є істотний дисбаланс прав та обовязків сторін. Вказане, на думку позивача, є порушенням як Закону України «Про захист прав споживачів» так і Закону України «Про фінансовий лізинг», а обставини підписання договору можуть свідчити про використання відповідачем нечесної підприємницької практики. З Договору фінансового лізингу та Додатку №1 вбачається, що сплачені позивачем 32000 гривень є так званим першочерговим адміністративним платежем у розмірі 10% від вартості предмета лізингу. Згідно з п. 1.1 вище вказаного Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положенням чинного законодавства. Пунктом 5.1 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 50 (пятдесят) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Комісії за організацію; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу та Комісії за організацію на умовах викладених у п. 5.4 цього Договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета Лізингу. У пункті 3.2 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, що на дату укладання договору становить 320 000 грн. Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж, пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу. Відповідно до пп.2 п.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому. Відповідно до норми ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона Лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним. В оспорюваному договорі лізингу відповідачем не зазначено, що трактор належить лізингодавцю на праві власності. Такими чином не надано жодних документів, які б дійсно свідчили про наявність у останнього права власності на предмету лізингу - трактору МТЗ-80.1. Положення п. 12.12 оспорюваного договору обмежує права споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, зокрема. вони не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін договорі; його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору, а тому на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. З врахуванням вищевикладеного аналізу договору фінансового лізингу позивач вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору. Враховуючи положення пп.2 п.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнання цих положень договору недійсними зумовлює зміну інших положень Договору, а тому оспорюваний Договір може бути визнаний недійсним у цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину. Згідно зі ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення адміністративного платежу в розмірі 32 000 гривень під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку, та є платою за укладення самого договору. Враховуючи наведене договір фінансового лізингу №003247 від 03.02.2016 року по своїй природі порушує вимоги Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів", а тому є несправедливим, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Окрім того, Договір лізингу не містить графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів (додаток № 3 до договору) сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, і також є ознакою несправедливої угоди, а саме установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Крім того, за умовами вищезазначеного договору до отримання трактора Позивач має сплатити товариству не менше половини його вартості, зокрема, комісійну винагороду у розмірі 10 % вартості предмета лізингу, аванс у розмірі не менше 50 % вартості предмета лізингу, відшкодування вартості предмета лізингу, сплатити відсоткову ставку за користування предметом лізингу та комісію за супроводження договору. Такі умови позивач вважає несправедливими, а обов'язок сплатити 50 % вартості трактора у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка відсутня. ТзОВ ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» не має ліцензії на надання послуг в сфері ринків фінансових послуг відповідно до умов Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», умови договору фінансового лізингу від 03.02.2016 року з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг. У пункті 3.2, 3.4 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору. За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що у свою чергу відповідно до п.13 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»також є ознакою несправедливої угоди, а саме визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.08.2015 року по справі № 152/426/15-ц. Зважаючи на наведене позивач просить суд постановити рішення, яким визнати неправомірним дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» щодо порушення прав споживача [PERSON] під час укладання договору фінансового лізингу від 03.02.2016 року № 003247 на придбання транспортного засобу - трактора МТЗ 80.1. Визнати недійним з моменту підписання Договір фінансового лізингу від 03.02.2016 року № 003247, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на придбання транспортного засобу - трактора МТЗ 80.1. Зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» повернути [PERSON] сплачену ним грошову суму адміністративного платежу в розмірі 32 000 грн. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь [PERSON] сплачений судовий збір. Позивач не зявився в судове засідання. Представник позивача просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача не зявився в судове засідання. Просить справу розглядати без його участі. Подали письмові заперечення. Зазначають, що на виконання Договору фінансового лізингу № 003247 Позивач 03 лютого 2016 року згідно з Додатком № 1 до зазначеного Договору, що є його невід'ємною частиною, сплатив 32 000 грн. комісії за організацію, згідно п. 8.2.1а ст. 8 Договору. Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Договір фінансового лізингу № 003247 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", підписаний [PERSON] добровільно на кожному аркуші зазначеного Договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину, передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України. Комісія за організацію в сумі 32 000 грн., що сплачена Позивачем відповідно до умов Договору, відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням Договору лізингу. Такі витрати передбачено ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату Комісії за організацію саме за послугу з організації та оформлення Договору при його укладанні, що визначено умовами Договору. Цивільний кодекс України (ЦК України) у п. 3 ч. 1 ст. 3 прямо проголошує свободу договору однією з головних загальних засад цивільного законодавства. Крім цього, згідно статті 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, не передбачений цивільним законом, урегулювати у передбаченому законом договорі свої відносини, не врегульовані ним, а також відступити від положень закону і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно ст. 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні змісту такого договору, а ст. 628 ЦК України передбачає можливість укладення змішаних договорів, що складаються з елементів різних договорів. Крім цього, статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Щодо тверджень Позивача про те, що умови Договору є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків. Так, в укладеному між Сторонами Договорі фінансового лізингу № 003247 від 03.02.2016 року не містяться несправедливі умови, а тому твердження Позивача про наявність таких умов у Договорі є необґрунтованим та такими, що не відповідають дійсності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо проаналізувати умови Договору то вбачається, що у даному випадку не відбулося дисбалансу договірних прав між Сторонами чи порушення принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків, оскільки у Договорі немає обов'язків Лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду останньому. Умови Договору є прозорими і відповідають чинному Законодавству України. Договір, укладений між Сторонами не містить несправедливих умов, тому не може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Також, 03.02.2016 року, в день підписання Договору, Позивач також написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови Договору. Також позивач 03.02.2016 р. погодив з менеджером компанії марку, модель та вартість Предмета Лізингу, котрий він самостійно обрав, що зафіксовано в Додатку № 3 до Договору. Враховуючи те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві) Позивачем не доведено про одночасну наявність таких ознак, а тому Відповідач вважає, що підстави для визнання Договору фінансового лізингу недійсним - відсутні. Щодо відсутності у Договорі істотного дисбалансу прав та обов'язків - зазначені у Договорі права та обов'язки сторін, їх кількість не суперечить положенням ст.ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», де визначені загальні права та обов'язки лізингодавця і Лізингоодержувача. Крім того, у ч. 3 ст. 10 та у ч. 4 ст. 11 зазначеного Закону вказано, що лізингодавець, Лізингоодержувач можуть мати інші права та обов'язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів. Стосовно принципу добросовісності, про який згадано в рішенні, то одним із проявів цього принципу містить класичне правило добросовісності в договірних зобов'язаннях, згідно з яким боржник несе обов'язок виконати зобов'язання добросовісно, з урахуванням звичаїв цивільного обороту. Стосовно істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін зазначають, що відповідальність Сторін (як Лізингодавця так й Лізингоодержувача) за невиконання взятих на себе зобов'язань спірним Договором передбачена, тому говорити про наявність дисбалансу, враховуючи особливості відносин непрямого лізингу, неприпустимо. Про завдання шкоди споживачеві: однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до ст. 11 ЦК України є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Зобов'язання із заподіяння шкоди це цивільне правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) вправі вимагати відшкодування заподіяної йому шкоди у повному обсязі, а інша сторона (завдавач) зобов'язана відшкодувати шкоду, заподіяну його діями. Зобов'язання, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, належать до позадоговірних зобов'язань: їх суб'єкти - кредитор (потерпілий) та боржник (завдавач шкоди) не перебувають у договірних відносинах; або обов'язок відшкодувати шкоду не пов'язується з невиконанням або неналежним виконанням договірних зобов'язань між ними. Отже, як вбачається з вищенаведеного: ознаки, які передбачені для кваліфікації умов договору як несправедливі - відсутні. Таким чином, Позивач і Відповідач при укладанні Договору, на основі вільного волевиявлення узгодили всі умови та пункти Договору, які в силу положень статті 629 ЦК України є обов'язковими для виконання сторонами. Щодо висновку Позивача про відсутність у Договорі істотної умови про предмет договору. Позивач стверджує, що Договір не містить істотних умов щодо Предмета Договору лізингу, так як Предмет Договору Лізингу, а саме - транспортний засіб: трактор МТЗ-80.1 - є річчю, яка не визначена індивідуальними ознаками. Таке твердження Позивача не відповідає фактичним обставинам справи з огляду на наступне: відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який Лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. Вищевказані істотні умови Договору, що визначені спеціальним законом, містяться в самому Договорі та Додатках до нього. Так, Предмет Лізингу визначений в п. 3.1 Договору, в Додатках № 1, № 2 та № 3 до Договору. Частиною 1 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізин» встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Додатком № 3 від 03.02.2016 р. до Договору (Специфікація) зазначена марка та модель Предмету Лізингу. Згідно п. 1.3 Договору замовлення Предмету Лізингу відбувається з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу у повному обсязі. Після того як Лізингоодержувач виконав свої зобов'язання по Додатку № 1 до Договору, Лізингодавець зобов'язується придбати Предмет Лізингу та згідно з п. 5.1. Договору, після сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Комісії за організацію, Авансового платежу, Комісії за Передачу Предмета Лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу та Комісії за організацію на умовах викладених у п. 5.4 цього Договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета Лізингу - передати Предмет Лізингу Лізингоодержувачу. Відповідно до п. 5.6 Договору, - Лізингоодержувач зобов'язаний оглянути Предмет Лізингу в місці поставки протягом 3 (трьох) днів з моменту повідомлення його про адресу місця поставки. За результатами огляду в вищезазначений термін Лізингоодержувач та Лізингодавець підписують [PERSON] приймання-передачі. [PERSON] приймання-передачі має засвідчувати повне прийняття Предмету Лізингу Лізингоодержувачем. Крім вищевказаних істотних умов, Договір містить й інші умови, що не суперечать вимогам чинного законодавства України, а тому відсутні правові підстави для визнання спірного Договору недійсним, у зв'язку з відсутністю у ньому істотних умов, зокрема Предмету Договору. Не відповідають дійсності висновки позивача про те, що умови Договору не надають право Позивачу отримати компенсацію у зв'язку з його розірванням, що є порушенням п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є несправедливими. Однак, такі висновки позивача є помилковими та не відповідають дійсності, оскільки відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Як вбачається з аналізу вищевикладеного пункту Закону, підставою для визнання умови договору несправедливою - є не встановлення у договорі умови про право Позивача на одержання відповідної компенсації у зв'язку з розірванням або невиконанням ним Договору. Таке право Позивача умовами договору передбачено п. 12.12 ст. 12 Договору, відповідно до якого - у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання [PERSON] Предмета Лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. Як вбачається зі змісту вказаного пункту Договору Позивач має право не лише розірвати договір зі своєї ініціативи, а й отримати компенсацію у зв'язку з його розірванням, а саме - Відповідач повертає сплачені Позивачем кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. Крім того, право Позивача розірвати Договір фінансового лізингу передбачено п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", відповідно до якого Лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Враховуючи вищевикладене вбачається, що право Позивача на розірвання Договору, та отримання компенсації у зв'язку з таким розірванням, передбачено як спеціальним законом, так і самим Договором, а тому вищезазначені твердження Позивача про те, що умови Договору порушують п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними. Позивач хибно вказує на обов'язкову наявність ліцензії для здійснення послуг фінансового лізингу, натомість Нацкомфінпослуг, як єдина установа, що здійснює державне регулювання та контроль за юридичними особами, які надають фінансові послуги фінансового лізингу зазначає про те, що діяльність з надання послуг фінансового лізингу не ліцензується. Довідка від 08.10.2013 року серія ФЛ № 513 та лист Нацкомфінпослуг від 30. 10.2015 № 7405/1 б/-9. Також, Нацкомфінпослуг листом від 17.06.2016 № 5031/16-8 повідомляє, що відповідно до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 № 222 (далі - Закон про ліцензування № 222-VIII) з 28.06.2015 всі фінансові послуги, у тому числі й фінансовий лізинг, підлягають ліцензуванню, проте Закон про ліцензування № 222-VIII передбачає обов'язкову наявність ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону. Проект постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)» розроблено. На даному етапі триває погодження з іншими органами державної влади та проведення правової експертизи Міністерством юстиції України. До моменту затвердження Кабінетом міністрів України Проекту зазначеної Постанови, юридичні особи, що за своїм правовим статусом не є фінансовими установами (тобто - такі як ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН"), повинні здійснювати діяльність з надання фінансових послуг відповідно до вимог Положення № 21. Положення № 21 передбачає здійсненні діяльності з надання послуг фінансового лізингу за наявності довідки про взяття на облік, виданої Нацкомфінпослуг (додається) та не передбачає ліцензування. Безпідставними є твердження Позивача про несправедливість п. 5.4 Договору. Відповідно до п. 5.4. Договору У разі збільшення вартості Предмета Лізингу до моменту його замовлення Лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 цього Договору, Лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі Предмета Лізингу Лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру Авансового платежу визначеного в Додатку № 1 до цього Договору фактичній вартості Предмета Лізингу на момент його купівлі у Продавця, а також одноразово сплатити різницю Комісії за Організацію до моменту купівлі Предмета Лізингу Лізингодавцем. ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» ніяким чином не може впливати на збільшення чи зменшення вартості Предмета Лізингу. Так, відповідно до п. 1.3 Договору, замовлення Предмета Лізингу відбувається з моменту підписання Лізингоодержувачем Специфікації (Додаток № 3 до цього Договору) та сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу в повному обсязі. Замовлення являє собою отримання від продавця платіжного документа (рахунку) на оплату Товару, який, відповідно до спірного Договору, є Предметом Лізингу та подальше перерахування грошових коштів згідно цього платіжного документа. Але самі відносини між Продавцем та Лізингодавцем є звичайними відносинами купівлі-продажу, де Лізингодавець виступає Покупцем. Тобто, ціна Предмету Лізингу може змінюватися (індексуватися) в залежності від цінової політики Продавця до моменту надходження грошової суми в розмірі авансового платежу від Лізингоодержувача на рахунок Лізингодавця та перерахування всієї суми вартості Предмету Лізингу на рахунок Продавця. Лізингодавець не бере участі в формуванні ціни Предмету Лізингу, ціна надається Продавцем на момент перерахування коштів за Товар, про що і зазначено в Договорі. Таким чином, доводи Позивача про несправедливість п. 5.4 Договору є безпідставними. Щодо твердження Позивача про здійснення Відповідачем нечесної підприємницької практики та введення Позивача в оману, вважають їх безпідставними оскільки, відповідно до ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. В даному випадку діяльність ТОВ ''Лізингова компанія "Еталон" не суперечить правилам здійснення лізингової діяльності та жодним чином не впливає на економічну поведінку споживача продукції (в даному випадку споживача послуги), в Договорі лізингу чітко визначені усі умови з якими Лізингоодержувач погодився під час підписання зазначеного Договору. Отже, посилання Позивача на те, що Договір укладений в результаті нечесної підприємницької практики не відповідає фактичним обставинам справи. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Посилання Позивача на те, що ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" своїми діями ввела його як споживача в оману - не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] погодився з умовами та самостійно підписав Договір № 003247, обрав на власний розсуд Предмет Лізингу по Договору і ознайомився з умовами Договору, про що, відповідно, і зазначив у письмовій заяві від 03.02.2016 року. Відповідач вважає, що Позивачем в позовній заяві не надано жодного доказу, що підтверджує факт вчинення Відповідачем дій, під час укладення Договору № 003247 від 03.02.2016 року та при подальшому його виконанні, щодо введення Позивача в оману, оскільки договір укладався сторонами вільно, умови договору визначалися на їх розсуд та ними погоджені, а відтак відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України умови договору є погодженими сторонами та обов'язковими для виконання. Щодо тверджень Позивача про те, що умова Договору про сплату Адміністративного платежу є незаконною, оскільки не є лізинговим платежем. Такі твердження Позивача є помилковими та не відповідають дійсності, оскільки відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Адміністративний платіж Договору відноситься саме до інших витрат, що безпосередньо пов 'язані з виконанням Договору лізингу. Зокрема, такими іншими витратами Відповідача є: перевірка, розгляд та підготовка документів для оформлення даного Договору, моніторинг, систематизація та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистриб'юторами на предмет придбання Предмета Лізингу, купівля Предмета Лізингу, супроводження Договору протягом всього строку його дії (шість років) та відшкодування інших витрат Лізингодавця, що пов'язані з його виконанням (у тому числі не зазначені в цьому Договорі, але що можуть виникнути у Лізингодавця в процесі його виконання). Крім того відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Оскільки Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату Адміністративний платіж саме за послугу з організації та оформлення Договору при його укладанні, що визначено умовами Договору, а тому вищевказані твердження Позивача є безпідставними. Підсумовуючи все викладене можна прийти до висновку, що Договір фінансового лізингу, укладений з [PERSON], вчинений з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України "Про фінансовий лізинг", містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсними у встановленому законом порядку. Позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх доводів і заперечень, і які доводять обґрунтованість його позовних вимог та можуть бути враховані судом. Враховуючи вищевикладене просять позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" " про визнання недійсним договору фінансового лізингу, зобов'язання лізингодавця повернути споживачу грошові кошти за недійсним правочином залишити без задоволення. Справу розглянути без участі представника ТОВ «Лізингова компанія «Еталон». Судом приймається до уваги, що за положеннями частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості розгляду справи без участі сторін, які не зявилися. Суд вважає, що по справі є можливість ухвалити судове рішення на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, 03.02.2016 року між сторонами був укладений Договір фінансового лізингу № 003247 (далі - Договір), відповідно до якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме трактор МТЗ 80.1, який відповідач зобов'язався передати у користування позивачу в строк та на умовах визначених Договором. Договір фінансового лізингу № 003247 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг". Згідно з п. 1.1 вище вказаного Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положенням чинного законодавства. Пунктом 5.1 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 50 (пятдесят) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Комісії за організацію; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу та Комісії за організацію на умовах викладених у п. 5.4 цього Договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета Лізингу. У пункті 3.2 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, що на дату укладання договору становить 320 000 грн. 03.02.2016 року Позивачем було сплачено на користь ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» 32 000 грн. з призначенням платежу: «платіж за договором № 003247 від 03.02.2016 року». Суд вважає, що зазначений договір фінансового лізингу № 003247 від 03.02.2016 року є таким, що укладений з істотним порушенням законодавства про захист прав споживачів, а також внаслідок обману з боку продавця транспортного засобу та під впливом помилки покупця стосовно правової природи правочину та його дійсного змісту. Як Законом України «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що адміністративні витрати не можуть включатися в ціну договору. Пункт 12.12 договору визначає, що лізингоотримувач який сплатив адміністративний платіж та повністю або частково сплатив авансовий платіж має право розірвати договір, однак в цьому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку адміністративний платіж за договором лізингоодержувачу також не повертається. На думку суду, дана умова є несправедливою, не відповідає принципу добросовісності та рівності, є істотним дисбалансом прав та обовязків сторін. Пункти 4 ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1-2, п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. 01.03.2016 року позивач звернувся до ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» з повідомленням про розірвання договору фінансового лізингу та повернення суми попередньої оплати. Однак вимоги позивача не були задоволені. Відповідно до норми ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона Лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним. Ні в оспорюваному договорі лізингу ні під час розгляду справи відповідачем не зазначено, що трактор належить лізингодавцю на праві власності. Такими чином не надано жодних документів, які б дійсно свідчили про наявність у останнього права власності на предмету лізингу - трактор МТЗ-80.1. Зважаючи на зміст договору фінансового лізингу суд вважає, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: ●встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; ●надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; ●надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; ●надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення зі сторони відповідача полягає у тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення адміністративного платежу в розмірі 32 000 гривень під «платіж за договором», який за умовами договору не повертається в жодному випадку, та є платою за укладання самого договору. У пункті 3.2, 3.4 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на час укладання договору. Враховуючи наведене, договір фінансового лізингу №003247 від 03.02.2016 року по своїй природі порушує вимоги Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів", а тому є несправедливим, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. За таких умов заявлений позов є обґрунтованим та доведеним, а тому підлягає до задоволення. Заперечення відповідача не знайшли свого підгрунття та були спростовані в ході розгляду справи. На думку суду, немає потреби окремо визнавати дії відповідача з укладання договору неправомірними за умови, коли суд дійшов висновку щодо недійсності правочину. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: approved