Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про захист честі, гідності та ділової репутації та просив визнати поширені ними відомості стосовно скоєння ним злочинів, передбачених ч. 2 ст. 264, ч. 2 ст. 364-1, ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України, щодо самовільного захоплення 300 га землі, яка належить громаді с. Губівське Компаніївського району Кіровоградської області, ухилення від сплати орендної плати, ухилення від сплати податків з отриманих прибутків, такими, що не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію, зобов'язати їх спростувати поширені ними відомості стосовно скоєння ним вищезазначених злочинів, шляхом подання спростування в засобах масової інформації, а саме: в газеті «Кіровоградська правда» та в обласній громадсько - політичній газеті «Україна - Центр», стягнути по 2000,00 грн. з кожного в якості відшкодування завданої моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що у травні 2015 року відповідачі звернулись до начальника УМВС України у Кіровоградській області із заявою про скоєння позивачем за попередньою змовою зі своїм батьком та головою Губівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області злочинів, передбачених ч.2 ст. 264 (зловживання владою або службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки), ч. 2 ст. 364-1 (зловживання повноваженнями службовою особою юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми, що спричинило тяжкі наслідки), ч. 2 ст. 366 (службове підроблення, що спричинили тяжкі наслідки) Кримінального кодексу України. В заяві відповідачі вказували на те, що «Позивач, вступивши у зговір зі своїм батьком [PERSON] та головою Губівської сільської ради [PERSON], самовільно захопили 300 га землі, яка належить громаді, привласнюють посіви та врожай, не сплачують орендної плати, не відображають в бухгалтерському обліку отримані доходи і не вносять до бюджету платежів з отриманих доходів». Тобто, назвали позивача злочинцем, дії якого направленні на отримання неправомірної вигоди, ухилення від сплати податків, що завдало значної шкоди державі та громаді. 15 червня 2015 року в ефірі телеканалу «Канал Кіровоград» у передачі «День за днем» було опубліковано відео сюжет, в якому відповідачі привселюдно звинувачували батька позивача вже у незаконному розпаюванні 15 років тому бувшого колгоспу та протиправному привласненні сільськогосподарської техніки. Крім цього, 25 червня 2015 року відповідачі були на прийомі у Голови Кіровоградської обласної державної адміністрації [PERSON], де вони звели наклеп на позивача та його батька [PERSON] про незаконне розпаювання та привласнення 300 га сільськогосподарських земель, що належать громаді, надаючи [PERSON] інформацію, яка є неправдивою та такою, що принижує честь і гідність та паплюжить ділову репутацію позивача. Такі дії призвели до приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, що в свою чергу є порушенням його конституційних немайнових прав та завдає непоправимої моральної шкоди, яка полягає в: завданих моральних стражданнях, викликаних психологічними переживаннями через несправедливі звинувачення у злочинах та паплюження його чесного ім'я; втраті соціального статусу серед односельчан, родичів, близьких людей та знайомих; значне погіршення ділової репутації як серед колективу так і серед ділових партнерів, оскільки за 15 років роботи у сільському господарстві позивач зарекомендував себе як високопрофесійний спеціаліст, людина свого слова, справедливий керівник, що користується повагою колективу та надійний діловий партнер. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав та пояснив, що відповідно до рішення Конституційного Суду України викладенні особою у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомості не можуть вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. В передачі «День за днем» телеканалу Кіровоград від 15.06.2015 року та Інтернет ресурсу відсутні дані про будь-які звинувачення позивача з боку відповідача. Про наклеп на позивача 25.06.2015 року відповідачу нічого не відомо. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] повторно у судове засідання не зявились, хоча про день, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 27 травня 2015 року відповідачі звернулись до начальника УМВС України у Кіровоградській області із заявою про те, що позивач, разом з [PERSON], вступивши у зговір із головою сільради [PERSON]О, захватили 300 га землі, яка належить громаді, внаслідок чого позивач та [PERSON] привласнюють посіви та врожай, не сплачують орендної плати, не відображають в бухгалтерському обліку отримані доходи і не вносять до бюджету платежів з отриманих доходів». (а.с. 10). Слідчим СВ Компаніївського РВ УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] 30.06.2015 року винесено постанову про закриття кримінального провадження за вказаною вище заявою у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. (а.с. 11). Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 12.08.2015 року постанову слідчого про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України скасовано і повернуто для продовження досудового слідства. (а.с.90-91). Правовідносини між сторонами справи регулюються наступними нормами матеріального права. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Вказане право закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Стаття 3 ЦПК України, надає право кожній особі в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.28 Конституції України, ст.297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, які є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст.29 Конституції України та ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. В статті 201 ЦК України зазначається, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Право громадян на звернення із заявами, скаргами до державних органів, крім Конституції України, гарантоване ст. 1 Закону України „Про звернення громадян де зазначено громадяни України мають право звертатися до органів державної влади місцевого самоврядування, обєднань громадян, підприємств, установ, організацій не залежно від форми власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обовязків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосується їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Відповідно до Рішення Конституційного Суду України 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей) Положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Таким чином, звертаючись до органів міліції із заявою, відповідачі скористались своїм конституційним правом і не мали на меті поширювати про позивача відомості, які порочать честь, гідність та ділову репутацію. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. В судовому засіданні представником позивача не надано доказів того, що 25 червня 2015 року відповідачі були на прийомі у Голови Кіровоградської обласної державної адміністрації [PERSON], де вони розповсюдили інформацію, яка є неправдивою про злочинний зговір позивача з [PERSON] та [PERSON], направлений на протиправне привласнення 300 га сільськогосподарських земель, що належать громаді. У відео сюжеті в передачі «День за днем», який був в ефірі 15 червня 2015 року телеканалу «Канал Кіровоград», відсутні докази розповсюдження відповідачами неправдивої інформації, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки там був присутній тільки один відповідач [PERSON], який повідомив, що «жителі села, які мали майно, зараз ні в одного в дворі практично немає ні трактора, немає власності ні на склад, ні на ферму.» Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази у відповідності до ст. 60 ЦПК Пленум Верховного суду України в п.5 Постанови №4 від 31.03.1995 року розяснив судам, що при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди суд має зясувати, чим підтверджується факт заподіяння потерпілому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставити, що мають значення для вирішення спору. Згідно з п.17 вищезазначеної Постанови судом була надана можливість подання представником позивача доказів про порушення його законних прав і заподіяну моральну шкоду. Але в судовому засіданні представником позивача не було доведено, які неправомірні діяння вчинено щодо нього відповідачем і що було підставою для визначення запропонованого розміру відшкодування моральної шкоди, а також не доведено факт розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності і порочать честь, гідність і ділову репутацію. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем не надано суду будь-яких доказів, підтверджуючих вимоги, викладені в позовній заяві, суд вважає, що позов [PERSON] не є достатньо обґрунтованим та задоволенню не підлягає. В своїх запереченнях та заяві до суду представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив стягнути з позивача судові витрати на правову допомогу у розмірі 4 900.00 грн. Пунктом 2 ч. 3\~ст. 79 ЦПК України\~передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у ст. ст.\~84,\~88,\~89 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 84 ЦПК України\~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Договір від 09.09.15 року про надання правової допомоги адвокатом [PERSON] не містить порядку обчислення гонорару. В п. 4 зазначено грошова винагорода (гонорар) за даним договором та порядок оплати визначається окремою додатковою угодою. Додаткову угоду суду не надано. (а.с. 82). Згідно роз»яснень у п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~42,\~56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, компенсуються іншою стороною у сумі, що не перевищує 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. У пункті 48 вищевказаної Постанови зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як на підставу своїх вимог представник відповідача посилається на договір про надання правової допомоги від 09.09.2015 року, квитанцію від 09.09.2015 року за представництво в суді на суму 5\~000.00 грн., розрахунок витрат на правову допомогу на суму 4 900 грн. Однак квитанцію та розрахунок витрат на правову допомогу суд не приймає як належний та допустимий доказ у розумінні\~ст.ст. 58-59 ЦПК України, оскільки вони оформлені не належним чином. Відповідно до п. 3.3. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Квитанція надана представником відповідача не відповідає Типовій формі N КО-1 Додатку № 2 до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, не містить номера квитанції і не є квитанцією до прибуткового касового ордера. Розрахунок витрат на правову допомогу є неповним та незрозумілим для суду. Крім цього, представником відповідача не надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та [PERSON] з Єдиного реєстру адвокатів України (Профайл адвоката). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed