Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

Позивач - [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації звернулась до суду із позовною заявою про визначення порядку користування квартирою. Вимоги позову обґрунтовано наступним. 23 травня 2015 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] за № 656 від 23.05.2015 року зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського управління юстиції у м. Києві, відповідно до Свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] від 26 травня 2015 року. Після укладення шлюбу прізвище - [PERSON] . З 03 жовтня 2015 року Позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [INFO] чоловік Позивачки - [PERSON] помер, про що свідчить Свідоцтво про смерть за № [NUMBER] від 01.11.2016 року, видане Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, серія [NUMBER] від 01 листопада 2016 року. 01.08.2019 року, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва № 754/2644/18 виданого 06.06.2019 року, [PERSON] має приватну власність у розмірі 1/12 частку квартири за [ADDRESS] . Вказана квартира - спільної власності: гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , (матері Відповідачки-1) та Позивачки - [PERSON] . Позивачка наголосила, що Відповідачка-1 - [PERSON] змінила вхідні замки на вхідних дверях квартири за вищевказаною адресою, виселила її з малолітньою дитиною на вулицю, неодноразово викликала поліцію для незаконного виселення Позивачки з сумісної квартири, про що свідчать у своїх поясненнях сусіди по району: [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку із чим вона вимушена орендувати та оплачувати окрему кімнату для проживання з двома дітьми, про що відповідно 18.04.2018 року було складено та направлено заява на ім`я начальника Деснянського УП ГУНП України у м. Києві. Грошові кошти за комунальні платежі, за проживання сім`ї Позивачки у зазначеній квартирі вносив чоловік Позивачки - [PERSON] , але після його смерті, Відповідачка-1 квитанцій для оплати комунальних платежів не надавала і взагалі відмовлялась спілкуватися, хоча, Позивачка неодноразово пропонувала їй діалог. Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями Відділу з питань місця проживання /перебування фізичної особи Деснянської РДА за № 793978 [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] . Згідно з свідоцтвом на право власності за № [NUMBER] від 04.05.1998 року, яке видане Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради м. Києва, квартира за адресою [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної спільної власності громадянину [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (помер), [PERSON] (мати [PERSON] ) та членам його сім`ї в рівних долях. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 55,26 квадратних метрів, житлова площа 29,9 кв. метрів Вказана квартира розташована 11 поверсі 16 поверхового будинку та складає з 2 кімнат жилою площею 29,9 кв. метри, у тому числі: 1-а кімната-17,6 кв. метра, 2-а кімната - 12,3 кв. метра, кухні площею 8,2 кв. метри, ванної кімнати-2.6 кв. метри, вбиральні (поєднаної) 1,3 кв. метри, коридору 8,9 кв. метри, лоджією 4,36 кв. метри. Загальна площа 55,26 кв. метри. Встановлення порядку користування квартирою, необхідне для того, щоб уникнути постійних суперечок та конфліктів між співвласниками та мешканцями спірної квартири. Посилаючись на викладене, просить суд: -виділити у користування позивачу та двом її неповнолітнім дітям частину кімнати №2 (кімнату площею 12,3 кв. метра) в 4,6 кв. метрів - для [PERSON] , [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO]; -виділити у користування [PERSON] , [PERSON] - кімната № 1 площею 17,6 кв. метра та решту кімнати № 2 в 7, 7 кв. метри, залишивши у спільному користуванні кухню, площею 8,2 кв. метра, ванну кімнату 2,6 кв. метра, вбиральню -1,3 кв. метра, коридор 8,9 кв. метра, лоджію 4,36 кв. метри. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року було відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання з викликом сторін. 22 січня 2021 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву в порядку ст.178 ЦПК України, в якому Відповідач - 1 - [PERSON] просила відмовити у задоволені позову, оскільки він є необґрунтованим та незаконним виходячи наступного. Відповідно до Свідоцтва на право власності за № [NUMBER] від 04.05.1998 року, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради м. Києва, спірна квартира за [ADDRESS] належала в рівних частинах: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Спірна квартира складається з 2-х кімнат жилою площею 29.9 кв.м., у тому числі 1-а кімната 17,6 кв.м., 2-а кімната 12,3 кв.м., кухня площею 8,2 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., вбиральня 1,3 кв.м., коридор 8.9 кв.м., лоджія 4,36 кв.м. Загальна площа квартири становить 55,26 кв.м. [INFO] помер син Відповідачів, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.11.2016 року. Після смерті сина Відповідачів - [PERSON] була відкрита спадщина, до складу якої входила належна йому за життя ј частина Спірної квартири. Серед спадкоємців, які у першу чергу мали право на спадкування за законом були: мати спадкодавця: Відповідач-1, його батько: Відповідач-2, а також його дружина: [PERSON] . Відповідач-2 відмовився від своєї частки у спадщині на користь Відповідача-1- [PERSON] у зв`язку із чим, після смерті сина, Відповідач-1 успадкувала 2/3 його частки у спадщині, тобто 1/6 частину Спірної квартири, а Позивач по справі 1/3 частку від спадщини, тобто 1/12 частину Спірної квартири. Право власності Позивача на 1/12 частину Спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті сина Відповідачів - [PERSON] було визнано за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.06.2019 року (Справа №754/26 44/18). В подальшому, 01.08.2019 року Позивач зареєструвала своє право власності на 1/12 частину Спірної квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та після чого зареєструвала в ній свого малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Крім того, за час життя, за проханням Позивача, син Відповідачів зареєстрував місце проживання Позивача в Спірній квартирі. Після смерті сина відповідачів, 30.11.2017 року Позивач, без дозволу власників квартири зареєструвала місце проживання свого сина - [PERSON] , [INFO] в Спірній квартирі. Незважаючи на те, що Позивач зареєстрована в Спірній квартирі, з жовтня 2015 року вона в ній не проживає і має інше фактичне місце проживання. Як сама Позивач вказала в позові, мешкає вона за адресою: [ADDRESS] , а проживає за адресою: [ADDRESS] . Крім того, діти Позивача також являються зареєстрованими в Спірній квартирі, але жодного разу не проживали в ній. В процесі розгляду даної цивільної справи № 754/18115/19, а саме [INFO] померла співвласник Спірної квартири, мати Відповідача-1 - [PERSON] , [INFO] . Після смерті матері Відповідача-1 була відкрита спадщина, до складу якої входила належна їй за життя ј частина Спірної квартири. Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] являється її рідна донька, Відповідач - 1, яка прийняла спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18.11.2020 року виданого Приватним нотаріусом Лугинського районного нотаріального округу Житомирської області Можарівською Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером № 1121. Враховуючи вищевикладене, на сьогоднішній день Відповідачу-1 належить 2/3 частини Спірної квартири, її чоловіку Відповідачу-2 належить ј частина спірної квартири, а Позивачу 1/12 частина Спірної квартири. 1/12 частка Відповідача у спірній квартирі це 4,6 кв. м. від загальної площі квартири і 2,49 кв. м. від жилої площі квартири. Відповідачам в свою чергу належить 11/12 частин Спірної квартири (2/3 + 14 = 1/12), що в еквіваленті на площу квартири дорівнює: житлової площі 27,41 кв. м., загальної площі 50,66 кв.м. Позивач в своїх вимогах просить виділити у користування Позивача та двох її неповнолітніх дітей частину (кімнати площею 12,3 кв. м.) в 4.6 кв.м., що не відповідає її частці в загальній житловій площі квартири. Крім того, Позивач просить суд виділити у користуванні Відповідачам кімнату житловою площею 17,6 кв. м„ та решту кімнати в 7,7 кв.м. Частка Позивача в Спірній квартирі є незначною, Позивачу не може бути виділена окрема кімната. Відповідно до висновку експерта (експерт - [PERSON] , свідоцтво № [NUMBER] від 29.04.2011 року, дійсне до 28.04.2020 року) № 03-18 від 15.02.2018 року зазначив наступне. Частка співвласника, [PERSON] , 1/12 житлової площі квартири загальною площею 55,26 кв. м., житловою площею 29,9 кв. м. є недостатньою для облаштування однокімнатної квартири (мінімально необхідно 30кв.м. загальної площі та 15 кв.м. житлової). Також виконати додатковий самостійний вихід з квартири розташованої на 11-му поверсі на сходовий майданчик - технічно неможливо. Таким чином, виділ в натурі 1/12 частини житлової квартири [ADDRESS] є неможливий. Також варто зазначити, що Відповідач-2 ( [PERSON] ) є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (посвідчення серії [NUMBER] видане 09.06.1999 року) та є інвалідом другої групи (посвідчення серії [NUMBER] , видане 27.01.2003 року). Відповідно до медичного висновку Центральної поліклініки Ватутінського району м. Києва, лікарсько-консультативною комісією від 20.05.1999 року встановлено, що [PERSON] хворіє на гостру променеву хворобу І ступеня, тому за станом здоров`я не може проживати в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Також, 22 січня 2021 року до суду надійшла Зустрічна позовна заява про припинення права на частку у спільному майні, в якої сторонами є: Позивач - [PERSON] , Відповідач: [PERSON] , третя особа: [PERSON] , Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві, в якої Позивач просила: -прийняти зустрічний позов до розгляду в одному провадженні із первісним; -припинити право власності Відповідача- [PERSON] на 1/12 частинуквартири [ADDRESS] ; -визнати за Позивачем- [PERSON] право власності на 1/12 частину квартири [ADDRESS] ; -виплатити Відповідачу- [PERSON] компенсацію за 1/12 частину квартири [ADDRESS] у розмірі 101 983 гривень 33 копійки, які буде внесено Позивачем- [PERSON] на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві. 11 березня 2021 року до суду було подано Відзив на зустрічну позовну заяву, в якій Відповідач - [PERSON] просила: виділити у користування Відповідачу та двом її неповнолітнім дітям частину кімнати №2(кімнату площею 12,3 кв. метра) в 4,6 кв. метрів - для [PERSON] , [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] та виділити у користування Позивачу та третій особі-1 ( [PERSON] , [PERSON] ) - кімнату № 1 площею 17,6 кв. метра та решту кімнати № 2 в 7, 7 кв. метри, залишивши у спільному користуванні кухню, площею 8,2 кв. метра, ванну кімнату 2,6 кв. метра, вбиральню -1,3 кв. метра, коридор 8,9 кв. метра, лоджію 4,36 кв. метри. Також, Відповідачем зазначено, що встановлення порядку користування квартирою не порушить прав інших співвласників квартири та в повній мірі захистить мої права на користування своєю власністю. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено підготовче судове засідання з викликом сторін. Протягом розгляду справи стороною позивача позовні вимоги підтримано в повному обсязі. Сторона відповідача протягом судового розгляду справи заперечила проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що позивачу виплачено компенсацію вартості 1/12 частини квартири [ADDRESS] в розмірі 101 983 гривні 33 копійок. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації у поданій до суду заяві просили розглядати справу без участі представника та винести рішення з урахуванням інтересів [PERSON] та [PERSON] . Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи з внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва на право власності за № [NUMBER] від 04.05.1998 року, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради м. Києва, спірна квартира за [ADDRESS] належала в рівних частинах: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] складається з 2-х кімнат жилою площею 29.9 кв.м., у тому числі 1-а кімната 17,6 кв.м., 2-а кімната 12,3 кв.м., кухня площею 8,2 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., вбиральня 1,3 кв.м., коридор 8.9 кв.м., лоджія 4,36 кв.м. Загальна площа квартири становить 55,26 кв.м. 23 травня 2015 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] за № 656 від 23.05.2015 року зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського управління юстиції у м. Києві, відповідно до Свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] від 26 травня 2015 року. Після укладення шлюбу прізвище - [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.11.2016 року. [PERSON] відмовився від своєї частки у спадщині на користь [PERSON] у зв`язку із чим, після смерті спільного сина - [PERSON] , [PERSON] успадкувала 2/3 його частки у спадщині, тобто 1/6 частину Спірної квартири, а Позивач по справі 1/3 частку від спадщини, тобто 1/12 частину Спірної квартири. Право власності Позивача на 1/12 частину Спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] було визнано за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.06.2019 року (Справа №754/26 44/18). Отже, як встановлено [PERSON] належить 2/3 частини Спірної квартири, її чоловіку [PERSON] належить ј частина спірної квартири, а [PERSON] належить 1/12 частина Спірної квартири. 1/12 частка [PERSON] у спірній квартирі це 4,6 кв. м. від загальної площі квартири і 2,49 кв. м. від жилої площі квартири. [PERSON] та [PERSON] в свою чергу належить 11/12 частин Спірної квартири (2/3 + 14 = 1/12), що в еквіваленті на площу квартири дорівнює: житлової площі 27,41 кв. м., загальної площі 50,66 кв.м. Згідно з Довідкою про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями Відділу з питань місця проживання /перебування фізичної особи Деснянської РДА за № 11114545 від 26.11.2019 року [PERSON] , [INFO] , Довідкою про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями Відділу з питань місця проживання /перебування фізичної особи Деснянської РДА за №11114566 від 26.11.2019 року [PERSON] , [INFO] , , Довідкою про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями Відділу з питань місця проживання /перебування фізичної особи Деснянської РДА за №11114572 від 26.11.2019 року [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку експерта (експерт - [PERSON], свідоцтво № [NUMBER] від 29.04.2011 року, дійсне до 28.04.2020 року) № 03-18 від 15.02.2018 року зазначив наступне. Частка співвласника, [PERSON] , 1/12 житлової площі квартири загальною площею 55,26 кв. м., житловою площею 29,9 кв. м. є недостатньою для облаштування однокімнатної квартири (мінімально необхідно 30кв.м. загальної площі та 15 кв.м. житлової). Також виконати додатковий самостійний вихід з квартири розташованої на 11-му поверсі на сходовий майданчик - технічно неможливо. Таким чином, виділ в натурі 1/12 частини житлової квартири [ADDRESS] є неможливий. З доданої до матеріалів квитанції №187 від 13.05.2021 року вбачається, що [PERSON] сплатила на загальну суму 101 983,40 гривень для забезпечення позову по справі № 754/18115/19 на рахунок Державної казначейської служби України у м. Києві. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач та ї діти: [PERSON] та [PERSON] мають зареєстроване місце проживання за адресою [ADDRESS] , в яку вона вселилася без згоди відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , що остання не оспорювала, в той час як зазначено Позивачем вона мешкає за адресою: [ADDRESS] , а проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Ст. 179 ЦПК України визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Виходячи зі змісту ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. У своїх рішеннях Верховний Суд України (постанова у справі № 6-37цс13, у справі № 6-81цс11, у справі № 6-68цс14), та аналогічної позиції притримується Верховний Суд (постанова у справі № 61-7711св18, у справі № 61-20582св18), наголошували, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Разом з тим, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Відповідно до абз.3 п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2013 року, ухваленій у справі № 6-37цс13 зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки відсутні підстави вважати, що Позивач має підстави в користуванні жилим приміщенням, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Також суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки доведено неможливість виділення 1/12 частки квартири у натурі, оскільки вона є незначною, через це Позивачем - [PERSON] виплачено компенсацію вартості 1/12 частини квартири [ADDRESS] в розмірі 101 983 гривні 33 копійок, а отже Відповідачем припиняється право користування спірною квартирою. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 9,156 ЖК УРСР,ст.ст. 43,49,259,263 ЦПК України, ЦК України, суд -

Outcome: approved