Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 14 грудня 2017 року до суду з позовною заявою до Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, Третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання права власності на виділене нерухоме майно. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що вона в період з 1980 рік по 1997 рік перебувала у трудових відносинах з КСГП «Україна», що розташоване на території Козацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. При проведенні розпаювання землі в господарстві та отримання державного акту на право колективної власності на землю, вона була членом КСГП, але під виготовлення та видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай), не отримала сертифікату на право на земельну частку (пай), так як її не було включено до списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) і не виготовили на її ім`я сертифікат. Посадові особи КСГП дану помилку не виправили, на даний час КСГП ліквідовано, а тому є всі підстави визнати за нею право на земельну частку (пай), площею 4,10 га, в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташовану на території Козацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у землі, яка перебувала у колективній власності КСГП «Україна». Позивачка зазначає, що в її трудовій книжці зазначено, що вона була прийнята до членів колгоспу 01.01.1980 року та 12.09.1990 року їй нібито «разрешили выход из членов КСХП «Украина» на основании поданного заявления», підставою даного запису в трудовій книжці є протокол від 12.09.1990 року. Проте, як стверджує позивачка, «разрешили выйти из членов» не є фактом виходу [PERSON] з членства КСГП «Україна» та відсутня фраза «звільнити». Крім того, в розділі «Трудовое участие в общественном хозяйстве» зазначено, що у 1991 році виконала норму, яка прийнята колгоспом, що свідчить про те, що після запису щодо дозволу на припинення членства в колгоспі, [PERSON] фактично продовжувала працювати. Крім того, «дозвіл на виключення з членства» не є тотожним поняттям «виключенню з членства», тобто 12.09.1990 року [PERSON] було погоджено її намір вийти з колгоспу, а реалізувати цей намір вона могла значно пізніше. Згідно виписки з амбулаторної картки вбачається, що [PERSON] оформлювала лікарняні листи в 1990-х роках, що побічно доказує факт її роботи та членства в КСГП «Україна». Згідно архівної довідки від 26.09.2017 року відомостей про виключення [PERSON] з колгоспу «Україна» - не виявлено. Таким чином, [PERSON] отримала інформацію, відповідно до якої протоколу про виключення її з колгоспу не існувало. Дата отримання інформації про те, що фактично [PERSON] мала право на отримання земельного паю, є днем отримання відповіді архіву на запит, а саме 26 вересня 2017 року, й є відправною точкою позовної давності. З наведеного вище вбачається, що [PERSON] мала право, як член колгоспу, на отримання земельної частки (паю), проте у зв`язку із непорозумінням, не увійшла до списку пайовиків. Пай на колективну власність КСГП «Україна» був виданий 01.08.1995 року, що підтверджено державним актом, а виконавчим комітетом Козацької сільської ради видано довідку, що площа земельного паю становила 4,3500 га. Отже, як стверджує позивачка, на момент розпаювання землі та отримання КСГП державного акту на право колективної власності на землю позивачка дійсно перебувала у трудових відносинах з КСГП та була членом підприємства, отже мала право на земельну частку (пай), однак сертифікат на право частку (пай) вона не отримала. Враховуючи вищезазначене, позивачка [PERSON] просить суд поновити їй строк позовної давності та визнати за нею право на земельну частку (пай), площею 4,35 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташовану на території Козацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, у землі, яка перебувала у колективній власності КСГП «Україна». Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.12.2017 року було відкрито провадження по даній цивільній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.09.2018 року було замінено неналежну третю особу по даній справі Відділ Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області на належну - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.09.2018 року було замінено неналежного відповідача по даній справі Козацьку сільську раду Білгород-Дністровського району Одеської області на належного відповідача Старокозацьку сільську раду Білгород-Дністровському районі Одеської області. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.10.2021 року було закрито підготовче провадження по даній справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Короткий виклад позицій сторін по справі В судове засідання позивач [PERSON] та її адвокат Каланжов В.І. не з`явилися. Від представника позивачки надійшло клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з участю в судовому засіданні в іншому суді. Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами недопускається. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Враховуючи вищезазначене, оскільки стороною позивачки неодноразово подавались до суду клопотання про відкладення судового засідання, справа перебуває в провадженні суду з 14 грудня 2017 року, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами. В судове засідання представник відповідача Білгород-Дністровської районної державної адміністрації не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. В судове засідання представник Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району не з`явився, однак надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, заперечень до позову не має. В судове засідання представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру в Одеській області не з`явився, однак надав на адресу суду пояснення, згідно яких зазначив, що головним критерієм для отримання права на земельну частку (пай) із земель колективної власності є факт членства громадянина у відповідному сільськогосподарському підприємстві, сільськогосподарському кооперативі, сільськогосподарському акціонерному товаристві на момент реєстрації державного акту на право колективної власності на землю. Список громадян, як додаток до державного акта, формується самим підприємством відповідно до статуту, розглядається і затверджується загальними зборами (зборами уповноважених) членів підприємства та підписується головою сільськогосподарського підприємства та головою місцевої ради. Питання набуття та припинення членства в колективному сільськогосподарському підприємстві повинно бути врегульовано статутом підприємства. За інформацією міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгороді - Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (далі - міськрайонне управління) згідно наявних в міськрайонному управлінні Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою станом на 01.01.2013 року на підставі рішення Козацької сільської ради народних депутатів від 01 серпня 1995 року за КСГП «Україна» зареєстровано державний акт на право колективної власності серії ОД-05-02 від 27.11.1995 року на загальну площу 3635,7 га. Даний державний акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №2 від 27.11.1995 року. До теперішнього часу другий примірник даного державного акту та додаток до нього, у вигляді переліку громадян - членів КСГП, Козацькою сільською радою (на теперішній час Старокозацька об`єднана територіальна громада) до архіву міськрайонного управління не передавався. Згідно наявних в міськрайонному управлінні Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою та других примірників державних актів станом на 01.01.2013 року відсутня інформація щодо реєстрації правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності на земельну частку (пай) із земель, які перебували у колективній власності КСГП «Україна», розташовану на території Козацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на ім`я [PERSON] . Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачка [PERSON] згідно копії Трудової книжки колгоспника серії [NUMBER] : - 01.01.1980 року була прийнята до членів колгоспу «Україна» ветеринарним санітаром; - 12.09.1990 року позивачці [PERSON] було дозволено вихід з членів КСГП «Україна» згідно поданої заяви. Згідно Довідки №544 від 04.10.2017 року, виданої Козацькою сільською радою, орієнтовна площа земельної ділянки товарного виробництва (пай) на території Козацької сільської ради Білгород-Дністровського району становить 4,3500 га. Згідно Архівної довідки №324/01-24/326 від 26.09.2017 року, виданої Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією Одеської області, у протоколах засідань правління та протоколах загальних зборів колгоспу «Україна» за 1990 рік протоколу від 12.09.1990 року не виявлено. У протоколі засідання правління колгоспу «Україна» від 21.09.1990 року будь-яких відомостей щодо [PERSON] чи [PERSON] чи [PERSON] і відомостей про виключення із членів колгоспу не виявлено. Відомостей про надходження на зберігання до архівного відділу лікарняних (термін зберігання яких один рік), кадрової документації чи їх копій не виявлено. Згідно Виписки з амбулаторної карти № [NUMBER] , виданої КЗ «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» вбачається, що позивачка [PERSON] неодноразово перебувала на лікуванні в період з 18.01.1990 року по 10.08.2002 року. Відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії ОД 05-02, виданого 27.11.1995 року, КСГП «Україна» передано у колективну власність 3635,7 гектарів землі в межах згідно з планом на території Козацької сільської ради Білгород-Дністровського району. Відповідно до п. 1 Указу Президента України за №720/95 від 08.08.1995 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Згідно з п. 2 Указу Президента України за №720/95 від 08.08.1995 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Частиною першою ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» встановлено, що право на земельну частку (пай) мають, серед іншого, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Статтею 2 вказаного вище Закону передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є, в тому числі, рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. Системний аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСГП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа. Право особи претендувати на отримання земельної частки (паю) дає дві обов`язкові умови: - включення до списку членів господарства, що додавався до державного акту на право колективної власності на землю; - приналежність до членів господарства на момент проведення в господарстві паювання земель. Разом з тим, як вбачається з трудової книжки позивачки, 12.09.1990 року їй було дозволено вихід з членів КСГП «Україна». В свою чергу, державний акт на право колективної власності на землю КСГП «Україна» було видано 27 листопада 1995 року, тобто вже після того, як трудові відносини між позивачкою та КСГП «Україна» були припинені. За вимогами Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСГП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цьогоакта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК (435-15 ), у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСГП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Таким чином, оскільки позивач на момент розпаювання земель сільськогосподарського господарства, вже не була членом КСГП «Україна», тому порушення права позивачки суд не вбачає. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. Список громадян, як додаток до державного акта, формується самим підприємством відповідно до статуту, розглядається і затверджується загальними зборами (зборами уповноважених) членів підприємства га підписується головою сільськогосподарського підприємства та головою місцевої ради. Питання набуття та припинення членства в колективному сільськогосподарському підприємстві повинно бути врегульовано статутом підприємства. Натомість, позивачем не надано суду доказів недосягнення згоди всіх власників сертифікатів щодо здійснення перепаювання, так само як і факту звернення до цього позивачем до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення її до списку. Разом з тим, суд при вирішенні даного спору, враховує позицію відповідача щодо пропуску строку позовної давності, з огляду на наступне. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. До спірних правовідносин мають застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК України, 1963 року. Відповідно до положень статті 76 ЦК УК України, в редакції 1963 року, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК України 1963 року. Відповідно до статей 71, 75 ЦК України, в редакції 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється тривалістю в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК України, в редакції 1963 року встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як на підставу поважності пропуску строку позовної давності позивачка посилалась на те, що вона хворіла у період з 1990 року по 2002 рік, проте звернулася з позовною заявою до суду позивачка лише 14.12.2017 року. Щодо поважності пропуску строків для звернення до суду з даним позовом у період з 2002 року по 2017 рік стороною позивачки до суду не надано жодного належного та допустимого доказу. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до обгрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині поновлення позивачці [PERSON] строків для звернення до суду з позовною заявою задоволенню не підлягають. Невірним є й посилання позивачки на норми Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", адже у ньому йдеться саме про тривалість строку для оформлення права власності на земельну ділянку. В даному випадку, суд враховує позицію ВСУ від 17 червня 2020 року у справі №600/528/16, у якій суд дійшов такого правого висновку: «Установивши, що позивач мав право на отримання сертифікату на земельну частку (пай) у землях КСП «Перемога» як член колективного сільськогосподарського підприємства, не включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач про порушення своїх прав дізнався ще коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників, що є загальновідомим фактом. Тому позивач, як член колгоспу, повинен була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі СП «Перемога» (1997 рік) акта на право колективної власності на землю. Однак, позивач у передбачений законом строк, не звернувся до суду з вказаними вимогами, що стало підставою для відмови у його задоволенні». Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Враховуючи вищезазначене, оскільки позивачка [PERSON] не надала жодного доводу в обґрунтування поважності пропуску нею строку позовної давності, який розпочався з моменту коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників, а позивач повинна була довідатися про порушення свого права з дня видачі державного акта, а саме з 27.11.1995 року, проте не реалізувала своїх прав на відновлення порушення щодо невнесення її до списку осіб, що додаються до державного акту, ані шляхом звернення до загальних зборів членів КСГП з питанням щодо внесення її до списку, ані в судовому порядку, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, Третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання права власності на виділене нерухоме майно є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. У відповідності до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави, оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору під час звернення до суду з позовною заявою.

Outcome: dismissed