Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати обєктами спільної сумісної власності майно, а саме: житлові будинки, розташовані за адресами: вул. Лозівська, 8 с. Мечебилове Барвінківського району Харківської області та вул. Лозівська, 7 с. Мечебилове Барвінківського району Харківської області; нежитлове приміщення, розташоване за адресою: вул. Леніна, б/н с. Мечебилове Барвінківського району Харківської області, цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: вул. Ізюмська с. Мечебилове Барвінківського району Харківської області; трактор колісний, марки Беларус -82.1, державний номерний знак АХ07198; трактор колісний, марки Беларус -892, державний номерний знак 16655ТН; трактор колісний, марки Т-150К, державний номерний знак 9927ХБ; причіп 2 МТС 4, державний номерний знак ФХ3770, а також в порядку поділу майна визнати за нею право власності на одну другу частину зазначеного майна. В обґрунтування позову зазначила, що перебувала з відповідачем з 31 липня 1993 року у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 19 грудня 2012 року. Під час шлюбу вони за спільні кошти придбали зазначене майно, яке було зареєстроване за відповідачем. Посилаючись на те, що відповідач добровільно не бажає поділити вказане майно, на яке вони мають рівне право, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги з урахуванням уточнень, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували. Щодо поділу цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою: вул. Ізюмська с.Мечебилове Барвінківського району Харківської області відповідач зазначив, що майно приватного підприємства чи фізичної особи підприємця, відповідно до ст.57 СК України, ст. 52 ЦК України не є обєктом спільної сумісної власності. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 Кодексу встановлено, що сімя створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сімєю. Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України. Відповідно до Конституції України усі субєкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року№ 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Як передбачено\~ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд виходив з положень ч. 1 і 3 ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України про обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доведенню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і по яким у сторін і інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами являються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної власності подружжя. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України в постанові № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" розяснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. З заочного рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2012 року, справа № 2002/2197/12, вбачається що 19 грудня 2012 року було розірвано шлюб між [PERSON], 30 грудня 1970 року, та [PERSON], зареєстрований 31 липня 1993 року Мечебилівською сільською радою Барвінківського району Харківської області, актовий запис №05 (а.с.8). Як передбачено ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Згідно зі ст.ст.60, 112 ч.2 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 60 СК України, встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно з п. п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» (далі - постанова) судам роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з довідки №28-15/1 від 19 червня 2015 року, наданою директором Барвінківського КПТІ, вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на: нежитлове приміщення, розташоване за адресою: вул. Леніна, б/н с. Мечебилове Барвінківського району Харківської області, відповідно до договору купівлі продажу, 17 вересня 2009 року посвідченого приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу [PERSON]; цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: вул. Ізюмська с. Мечебилове Барвінківського району Харківської області, згідно договору купівлі продажу, посвідченого 15 жовтня 2008 року Барвінківською державною нотаріальною конторою (а.с.25). Крім того, начальником Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області надано довідку від 09 червня 2017 року №31/4561, якою повідомлено, що згідно бази реєстрації транспортних засобів за [PERSON] обліковуються: трактор колісний, марки Беларус -82.1, державний номерний знак АХ07198, дата реєстрації - 21 січня 2011 року; трактор колісний, марки Беларус -892, державний номерний знак 16655ТН, дата реєстрації 15 жовтня 2007 року; трактор колісний, марки Т-150К, дата реєстрації 29 січня 2007 року. Зясовуючи час і джерело придбання спірного майна, судом встановлено, що вищезазначене спірне майно набуте сторонами під час шлюбу та є їхньою спільною сумісною власністю. Суд не бере до уваги заперечення [PERSON] щодо поділу комплексу будівель, розташованих по вул. Ізюмській в с. Мечебилове Барвінківського району Харківської області, у звязку з наступним. Під час розгляду питань відповідно до положень ст. 57, 61 СК, ст. 52 ЦК, судом встановлено, що спірне майно належить відповідачу саме як фізичній особі. Ці обставини нічим не спростовані, докази, які б підтверджували належність спірного майна іншим особам, приватному підприємству чи фізичній особі-підприємцю, не надані, такі обставини судом не встановлені. Крім цього, суд керується офіційним тлумаченням, викладеним у Рішенні Конституційного Суду N17-рп/2012 від 19.09.2012р., згідно з яким, майно приватного підприємства також є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що передбачено ч. 4 ст. 60 ЦПК України. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст. 189 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. (ч.4 ст. 334 ЦК України) У звязку з викладеним суд зазначає, що доказів якими б позивач підтвердив набуття подружжям права власності на житлові будинки, розташовані за адресами: вул. Лозівська, 8 с. Мечебилове Барвінківського району Харківської області та вул. Лозівська, 7 с. Мечебилове Барвінківського району Харківської області, а також причіпу 2 МТС 4, державний номерний знак ФХ3770, ні до позовної заяви, ні в ході судового розгляду не було надано до суду. З огляду на викладене, враховуючи, що сторонами під час шлюбу придбані: нежитлове приміщення, розташоване за адресою: вул. Леніна, б/н с. Мечебилове Барвінківського району Харківської області; цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: вул. Ізюмська с. Мечебилове Барвінківського району Харківської області; трактор колісний, марки Беларус -82.1, 2011 року випуску, заводський номер 82002327, свідоцтво АС 088662, державний номерний знак АХ07198; трактор колісний, марки Беларус -892, 2007 року випуску, заводський номер 90805018, свідоцтво АБ 406954, державний номерний знак 16655ТН; трактор колісний, марки Т-150К, 1996 року випуску, заводський номер 562259, свідоцтво АБ 398910, державний номерний знак 9927ХБ, виходячи з презумпції рівності часток сторін у спільному майні подружжя, суд вважає що це майно підлягає поділу між ними у рівних частках, а тому вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial