Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

24.03.2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд визнати за ним право власності на Ѕ домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з черепашникового житлового будинку під літерою «А», житловою площею 30,5 кв. м., надвірних споруд: літера «Б» - літня кухня, «Н»- гараж, № 3,4 - огорожа, 1 - вимощення. які розташовані на земельній ділянці розміром 1072 кв.м., за набувальною давністю, та обгрунутував свої вимоги наступним [PERSON] у своїй позовній заяві зазначає, що [PERSON] був власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 12140547 від 12 жовтня 2010 року. Домоволодіння складається з житлового будинку, розміром житлової площі 30,5 м2 та надвірних споруд. У [PERSON] було двоє дітей: [PERSON] та [PERSON] . Позивач є сином [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 22 січня 1988 року, та, відповідно, внуком [PERSON] . Батько позивача помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 21 листопада 2013 року. [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 18 березня 2006 року. [PERSON] зазначає, що таким чином, на момент смерті [PERSON] спадкоємцями після нього були його внук, [PERSON] , та його донька, [PERSON] . Оскільки обоє спадкоємців належать до першої черги спадкування, все спадкове майно повинно було бути розподілене між ними порівну. Таким чином, [PERSON] претендував на визнання за ним права на спадщину на Ѕ домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і [PERSON] претендувала на визнання за нею права на спадщину на Ѕ зазначеного домоволодіння. [PERSON] стверджує, що [PERSON] користуючись неосвіченістю [PERSON] , після смерті [PERSON] звернулася до нотаріуса, ввела його в оману стосовно кола спадкоємців, вказавши, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] , та у результаті чого отримала свідоцтво про право на спадщину за законом № 12040 від 23 листопада 2006 року. [INFO] померла [PERSON] . Згідно позовної заяви, 11 грудня 2013 року, у зв`язку з порушенням права [PERSON] на Ѕ частини домоволодіння, останнім було подано позовну заяву про визнання права власності в порядку спадкування за правом представлення на Ѕ частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке в цілому складається з черепашникового житлового будинку під літ. «А», житловою площею 30,5 кв.м., надвірних споруд: літера «Б» - літня кухня, «Н» - гараж, № 3,4 - огорожа, 1- вимощення, які розташовані на земельній ділянці площею 1072 кв.м. 31 березня 2014 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позовну заяву [PERSON] частково задоволено, визнано за ним право власності в порядку спадкування за правом представлення на Ѕ частини домоволодіння. [PERSON] , який зареєстрований та проживає безперервно в зазначеному домоволодінню починаючи з 18.03.2005 року, з досягненням ним повноліття, про що свідчить довідка № 506 від 15 березня 2016 року, а також штамп про реєстрацію місця проживання в паспорті, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується всім домоволодінням та земельною ділянкою, доглядає за будинком та спорудами утримує їх, постійно робить поточний та капітальний ремонт. [PERSON] зазначає, що [PERSON] в зазначеному домоволодінні ніколи не мешкала, господарську діяльність не вела. Отже, [PERSON] стверджує, що виходячи зі змісту норм цивільного законодавства, по-перше, [PERSON] з моменту смерті [PERSON] з 16 березня 2006 року добросовісно користувався Ѕ домоволодіння, факт добросовісності може бути підтверджений відповідними доказами (квитанцій, які підтверджують покращення побуту в домоволодінні); по-друге, він не знав про те, що користуючись Ѕ частини домоволодіння, яка належала [PERSON] , він фактично володів чужим майном аж до моменту смерті останньої та звернення [PERSON] до суду з позовом; по-третє, [PERSON] здійснювалося володіння відкрито, він не приховував факт володіння майном; по-четверте, безперервність володіння майном [PERSON] може бути підтверджене довідками № 3206, № 3205, штампом про реєстрацію місця проживання в паспорті. 13.06.2016 року представник позивача - [PERSON] подав заяву про залучення третьої особи - Одеську міську раду. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2016 заяву було задоволено, Одеську міську раду залучено до розгляду у справі в якості третьої особи. 20.03.2017 року представник Одеської міської ради - Поповська І.П. подала до суду позовну заяву до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння за набувальною давністю та просила суд визнати спадщину після смерті [PERSON] , що складається з Ѕ частини житлового будинку літ. «А», житловою площею 30.5 кв.м., надвірних споруд під літ. «Б» - літня кухня, «Н» - гараж, № 3,4 - огорожа, І - вимощення, які розташовані на земельній ділянці розміром 1072 кв.м., що належить спадкодавцю на праві власності - відумерлою. Передати Ѕ частини житлового будинку літ. «А», житловою площею 30.5 кв.м., надвірних споруд під літ. «Б» - літня кухня, «Н» - гараж, № 3,4 - огорожа, І - вимощення, які розташовані на земельній ділянці розміром 1072 кв.м. у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, свою позовну заяву обґрунтувала наступним. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник Одеської міської ради зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом П`ятої Одеської державної нотаріальної контори Панським А.В. від 03.11.2006 року серія ВЕС № 120740, [PERSON] є спадкоємицею майна [PERSON] , яке складається з домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] та в цілому складається з житлового будинку під літ. «А», житловою площею 30,5 кв.м., надвірних споруд під літ. «Б» - літня кухня, «Н» - гараж, № 3,4 - огорожа, І - вимощення, які розташовані на земельній ділянці розміром 1072 кв.м. Проте, 31.03.2014 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано недійним вищевказане свідоцтво про право на спадщину за законом в Ѕ частині спадкового майна та визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку літ. «А», житловою площею 30.5 кв.м. надвірних споруд під літ. «Б» - літня кухня, «Н» - гараж, № 3,4 - огорожа, І - вимощення, які розташовані на земельній ділянці розміром 1072 кв.м. У своїй позовній заяві представник зазначила. Що під час судового розгляду вищезазначеної справи були з`ясовані певні обставини. [INFO] [PERSON] померла. Час відкриття спадщини - [INFO] . Місце відкриття спадщини - [ADDRESS] . Майно, що становить спадщину - Ѕ частина житлового будинку літ. «А», житловою площею 30,5 кв.м., надвірних споруд під літ. «Б» - літня кухня, «Н» - гараж, № 3,4 - огорожа, І - вимощення, які розташовані на земельній ділянці розміром 1072 кв.м., що належить спадкодавцю на праві власності. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.03.2017 року № 82720010 [PERSON] з 19.12.2006 року є власником домоволодіння по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.11.2006 року. Проте, з урахуванням того, що вказане свідоцтво про право на спадщину скасовано в судовому порядку в частині Ѕ частки спадкового майна, на даний час [PERSON] є власником Ѕ частини вказаного житлового будинку на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31.03.2014 року № 521/20745/13-ц. Таким чином, спадкове майно [PERSON] складається з Ѕ частин житлового будинку по [ADDRESS] , та як свідчить вищевказана інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після смерті [PERSON] спадщина ніким прийнята не була. Одеська міська рада вважає, що у [PERSON] були відсутні спадкоємці за заповітом і за законом. Отже, територіальна громада міста Одеси є універсальним правонаступником відумерлого нерухомого майна, яке розташовано у [ADDRESS] , яке залишилось після смерті [PERSON] , при цьому на Одеську міську раду законодавством покладено обов`язок у судовому порядку визнання цієї спадщини відумерлою при наявності умов і підстав, зазначених у ст. 1277 ЦК України незалежно від того чи відчужено (незаконно) це майно або ні. 26.03.2018 року представник [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву Одеської міської ради у якій просила відмовити у задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами. 23.04.2018 року представник Одеської міської ради подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву Одеської міської ради до [PERSON] про визнання спадщини відумерлою, у якій зазначила, що доводи представника [PERSON] викладені у відзиві є безпідставними. Також, 23.04.2018 року представник Одеської міської ради подала до суду клопотання про залучення в якості третьої особи: департамент комунальної власності Одеської міської ради. 23.04.2018 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси вищевказане клопотання було задоволено. 17.09.2020 року представник [PERSON] подала до суду заяву про застосування до позовних вимог Одеської міської ради строк позовної давності. В судове засідання представник [PERSON] з`явилася, свій позов підтримувала, у задоволенні позову Одеської міської ради просила відмовити. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнала та просила слухати справу без її особистої участі, про що подала до суду відповідну заяву. Представник Одеської міської ради в судове засідання з`явилася, свій позов підтримувала, у задоволенні позову [PERSON] просила відмовити. Представник департаменту комунальної власності Одеської міської ради у судовому засіданні позов Одеської міської ради підтримувала, у задоволенні позову [PERSON] просила відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] був власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 12140547 від 12 жовтня 2010 року. Домоволодіння складається з житлового будинку з розміром житлової площі 30,5 м2 та надвірних споруд. У [PERSON] було двоє дітей: [PERSON] та [PERSON] , які є рідними братом і сестрою. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м. Одесі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Іллічівським відділом РАГС, де його батьками записано [PERSON] та [PERSON] , а також паспортом серії [NUMBER] , виданим Хмельницьким ВМ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області. Отже, позивач є сином [PERSON] та, відповідно, внуком [PERSON] і племінником [PERSON] . Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 21 листопада 2013 року. [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть, виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, серії [NUMBER] , актовий запис № 2691 від 18 березня 2006 року. Таким чином після його смерті відкрилася спадщина на належне померлому майно. Частина 1 ст. 1270 ЦК України наголошує, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. До складу спадщини, як встановлено ч. 1 ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З такою заявою 17.05.2006 р. № 261 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , звернулась його донька - [PERSON] , вказуючи, що її рідний брат [PERSON] помер [INFO] , а інших спадкоємців немає. На підставі наданих документів і відсутності заяв про прийняття спадщини від інших спадкоємців державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори Ланським А.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВЕС № 120740 від 23.11.2006 р., зареєстровано в реєстрі № 3-1097. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з: домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , яке в цілому складається з черепашникового житлового будинку під літ. "А", житловою площею 30,5 кв.м., надвірних споруд: "Літера "Б" - літня кухня, "Н" - гараж, № 3,4 - огорожа, І - вимощення, які розташовані на земельній ділянці розміром 1072 кв.м., на самочинно збудовані: погріб з шийкою - літера "И", житловий будинок - літера "Г", прибудова - літера "г", прибудова - літера "а1", убиральні - літера "Д", "З", "П", сараї- літера "О", "К", душова - літера "Е", навіс - літера "Е". З витягу про реєстрацію права власності КП "ОМБТІ та РОН" № 12967395 від 19.12.2006 р. вбачається, що [PERSON] зареєструвала право приватної власності на підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину. [PERSON] та [PERSON] являлись рідними сестрою і братом та після смерті свого батька - [PERSON] , як спадкоємці першої черги, мали право на спадщину у рівних частках. 11 грудня 2013 року, у зв`язку з порушенням права [PERSON] на Ѕ частини домоволодіння, останнім було подано позовну заяву про визнання права власності в порядку спадкування за правом представлення на Ѕ частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке в цілому складається з черепашникового житлового будинку під літ. «А», житловою площею 30,5 кв.м., надвірних споруд: літера «Б» - літня кухня, «Н» - гараж, № 3,4 - огорожа, 1- вимощення, які розташовані на земельній ділянці площею 1072 кв.м. У рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 31.03.2014 року, було встановлено, факт того, що чоловік [PERSON] - [PERSON] та її донька - [PERSON] не заперечували проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що претензій на спадщину на будинок і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] не мають, та таким чином, чоловік [PERSON] - [PERSON] та її донька - [PERSON] визнали позов [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за правом пред`явлення. Встановлений факт відмови від спадщини на будинок і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] чоловіком [PERSON] - [PERSON] та її донькою - [PERSON] у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 31.03.2014 року, має суттєве преюдиційне значення для розгляду даної справи. Преюдиціальність фактів ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони й інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом в рішенні факти і правовідносини. Запорукою належної судової процедури є обов`язковість рішення суду. Підтвердженням цього є положення ст. 124, ст. 129 Конституції України та Постанова № 14 Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р., які вказують на обов`язковий характер рішень суду, що набрали законної сили, а також позиція Європейського суду з прав людини, згідно з якою рішення, яке набрало законної сили, є остаточним і оскарженню не підлягає. Відповідно до резолютивної частини рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31.03.2014 року, судом позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВЕС № 12040 від 23 листопада 2006 року, виданого [PERSON] , державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори Ланським А.В., 1/2 частині спадкового майна визнано недійсним; за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за правом представлення на 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS] , яке в цілому складається житлового будинку під літ "А" , житловою площею 30, 5 кв.м. , надвірних споруд : літ "Б" - літня кухня, "Н" - гараж, № З, 4 огорожа, 1 - вимощення, які розташовані на земельній ділянці розміром 1072 кв.м. Дані факти були встановленні у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 31.03.2014 року, а отже згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, наразі [PERSON] є власником Ѕ частини домоволодіння по [ADDRESS] , яке в цілому складається з житлового будинку під літ «А», житловою площею 30,5 кв.м., надвірних споруд: літ «Б» - літня кухня, «Н» - гараж, № 3, 4 огорожа, 1 - вимощення, які розташовані на земельній ділянці розміром 1072 кв.м., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.07.2014 року. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у позивача склалось хибне розуміння об`єкту правовідносин, які складися у нього з померлою [INFO] , [PERSON] і у відношенні предмета цих правовідносин, а саме: Ѕ частини домоволодіння по [ADDRESS] , та роз`яснює позивачу наступне. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , згідно свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління, актовий запис №6383, серія [NUMBER] . 28.06.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. була відкрита спадкова справа №12/2013 до майна померлої [INFO] [PERSON] . З матеріалів даної спадкової справи, суду вдалось встановити, що [PERSON] за життя склала заповіт від 07.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу Колмаковою Н.В., у якому померла заповіла все її майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті - її чоловіку [PERSON] . Отже, після смерті [PERSON] , спадщину після неї прийняв її чоловік, [PERSON] . З матеріалів даної спадкової справи, суду вдалось встановити, що у власності [PERSON] на день відкриття спадщини перебували: ?будинок за адресою: [ADDRESS] , померла володіла ним на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. від 14.08.1998 року за реєстром 2702, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі: 228, на стр. 191, номер запису: 23472; ?земельна ділянка, площею 0,0631 га, кадастровий номер 5110136900:38:009:0021, що розташована за адресою: [ADDRESS] , ця земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ОД № 046565, виданого Одеською міською радою 02.12.2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право класності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за №010450501557; ?Ѕ домоволодіння по [ADDRESS] , згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у якому міститься запис про державну реєстрацію, що здійснений 18 червня 2014 року о 16:07:53 державним реєстратором Дубровіною О.В., про набуття на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси в справі № 521/20745/13-ц від 31 березня 2014 року права спільної часткової власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Спадкоємець за заповітом - [PERSON] , після смерті [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. з заявою про прийняття спадщини, у якій зазначив, що цією заявою приймає спадщину після смерті [PERSON] . Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. У разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність. Діти (внуки) цієї особи мають право на спадкування на загальних підставах. Згідно ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 1271 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Строк для прийняття спадщини є строком спеціальним, протягом якого існує саме право на спадщину. Тому пропуск цього строку позбавляє спадкоємця права вимагати повернення майна, що перейшло до інших спадкоємців, або права на відшкодування вартості цього майна. Якщо спадщину не прийняв спадкоємець за заповітом, застосовується норма ч. 1 ст. 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну (п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину . За загальним правилом, оформлення свідоцтва є правом, а не обов`язком спадкоємців. З цього випливає, що факт неоформлення спадкових прав не тягне за собою втрату права на спадкове майно, якщо воно було прийнято у встановлений законом строк і встановленим законом способом. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Закон встановлює тільки один випадок, коли спадкоємці зобов`язані звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва - якщо до складу спадщини входить нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Необхідність у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно викликана тим, що право власності на успадковану нерухомість виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього права (ч. 2 ст. 1299 ЦК України), а для проведення державної реєстрації спадкоємцеві необхідно мати правовстановлювальний документ. На кожен об`єкт нерухомого майна оформляється окреме свідоцтво про право на спадщину, яке за умови подальшої реєстрації права власності в БТІ перетворюється на правовстановлювальний документ. Згідно ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] - [PERSON] подав заяву №37 від 03.09.2013 року про прийняття спадщини (а.с.9, т.2). Нотаріусом було перевірено статус спадкоємця за заповітом [PERSON] , на підтвердження чого останньому 29 грудня 2014 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на земельну ділянку, площею 0,0631 га, кадастровий номер 5110136900:38:009:0021, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі за №1425 та свідоцтво за заповітом на будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі №1425. Отже, [PERSON] не звертався до приватного нотаріуса Н.В. Колмакової у відповідний строк з заявою про видачу свідоцтво на право власності за заповітом на Ѕ домоволодіння по [ADDRESS] , а отже, суд вважає, що [PERSON] не прийняв спадщину, яка складалась з Ѕ домоволодіння по [ADDRESS] . Оскільки чинне спадкове законодавство засновується на принципі переваги формального волевиявлення спадкодавця (заповіту) над положеннями закону, спадкоємці за законом спадкують тільки у випадках відсутності заповіту, визнання його недійсним, нерозподілення заповідачем усієї спадщини або неприйняття (відмови від прийняття) спадщини спадкоємцями, призначеними у заповіті. За ЦК України цілком можливим є успадкування однієї частини спадщини на підставі заповіту, а іншої - на підставі закону, який зазначає, що при "відпадінні" спадкоємця за заповітом слід керуватися нормою ч. 2 ст. 1223 ЦК, за змістом якої у разі неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом право на спадкування їхньої частки одержують спадкоємців за законом. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31.03.2014 року було встановлено, що у [PERSON] була донька - [PERSON] , яка відповідно до ст. 1261 ЦК України мала право на спадкування у першій черзі за законом після [PERSON] (спадкоємця за заповітом). Згідно спадкової справи №12/2013, заведеної 03.09.2013 року після померлої [INFO] [PERSON] , [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за законом у встановлений строк не зверталася, а отже суд вважає, що вона не прийняла спадщину. Також судом, враховано факт того, що [PERSON] та донька [PERSON] - [PERSON] у рішенні від 31.03.2014 року у справі №521/20745/13 за позовом [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за правом пред`явлення, зазначили, що претензій на спадщину на будинок і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] не мають, проте оскільки дана відмова не була оформлена відповідно до ст. 1273 ЦПК України, то суд стверджує, що зазначив цей факт у даному рішенні, для того щоб підтвердити дійсну внутрішню волю [PERSON] , як спадкоємця за заповітом, а згодом, і доньки померлої, [PERSON] ,спадкоємиці першої черги за законом, про небажання прийняти спадщину, яка складається з Ѕ домоволодіння по [ADDRESS] . У померлої [INFO] [PERSON] , інших родичів, окрім позивача, її племінника - [PERSON] не було. Згідно ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу у певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини. До числа спадкоємців за правом представлення належать племінники спадкодавця - спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, тобто сестрі, братові спадкодавця. Судом встановлено, що позивач є сином [PERSON] та, відповідно, внуком [PERSON] і племінником [PERSON] . Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 21 листопада 2013 року. Отже, [PERSON] має право спадкувати ту частку спадщини, яка належала б за законом його батькові, який був рідним братом [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] з моменту смерті [PERSON] з 16 березня 2006 року по день подачі позовної заяви 24.03.2016 року, користувався домоволодінням по [ADDRESS] , яке в цілому складається з житлового будинку під літ «А», житловою площею 30,5 кв.м., надвірних споруд: літ «Б» - літня кухня, «Н» - гараж, № 3, 4 огорожа, 1 - вимощення, які розташовані на земельній ділянці розміром 1072 кв.м., даний факт може бути підтверджений відповідними доказами (квитанції, які підтверджують покращення побуту в домоволодінні, а.с.58-94), копією домової книги для прописки осіб, що проживають в домоволодінні [ADDRESS] , справкою-випискою з домової книги про склад сім`ї і прописку № 506 від 15.03.2016 року, технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виданого ТОВ «НОВЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» 15.05.2014 року на ім`я [PERSON] , штампом про реєстрацію місця проживання в паспорті, виданого Хмельницьким ВМ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 18.03.2005 року. А отже, суд роз`яснює позивачу, що він може звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом на 1/2 домоволодінням по [ADDRESS] , яка належала померлій - [PERSON] . Виходячи із роз`яснень, викладених в п. 13 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Попереднім власником Ѕ частини домоволодіння, як зазначалося, була [PERSON] , яка померла [INFO] , згідно свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління, актовий запис №6383, серія [NUMBER] . [PERSON] за життя склала заповіт від 07.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу Колмаковою Н.В., у якому померла заповіла все її майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті - її чоловіку [PERSON] . Проте, [PERSON] Ѕ частину домоволодінням по [ADDRESS] не прийняв. [PERSON] , також помер в 28.06.2015 році, згідно свідоцтва про смерть, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №6932, серія [NUMBER] . Позивач не вірно визначив відповідача у даному позову, оскільки помилково вирішив, що після смерті [PERSON] , Ѕ частина домоволодінням по [ADDRESS] перейшла до доньки [PERSON] , [PERSON] , згідно свідоцтва про народження, виданого Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, від 12.03.1974 року, актовий запис 637, серія [NUMBER] . [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » після того, як уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Отже, [PERSON] є неналежним відповідачем у даних цивільних правовідносинах, оскільки відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник, а [PERSON] ніколи не володіла Ѕ частиною вищезазначеного домоволодіння. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог ст. 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ст.48 ЦПК України). Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 51 ЦПК України). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Аналогічна позиція окреслена у постанові від 17 квітня 2018 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 523/9076/16-ц. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами: Одеської міської ради необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення - власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу. До предмета доказування у справі про визнання спадщини відумерлою належать обставини, які стосуються наявності спадкового майна, часу відкриття спадщини, відсутності спадкоємців. Так, у своїй позовній заяві третя особа зазначає, що місцем відкриття спадщини після смерті [PERSON] є [ADDRESS] . Суд вважає безпідставними доводи Одеської міської ради про те, що місцем відкриття спадщини після померлої [PERSON] саме [ADDRESS] , з тих підстав, що саме Одеській міській раді не було відомо місце проживання [PERSON] , а тому за приписами ч. 2 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини нібито потрібно вважати саме місцезнаходження спадкового майна - [ADDRESS] . Суд вважає, що Одеською міською радою в даному випадку неправильно тлумачиться норма законодавства. Так, відповідно до ч. 2 ст. 1221 ЦК України якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Водночас за приписами методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2009 р. якщо місце проживання спадкодавця встановити неможливо, нотаріус на підтвердження цієї обставини витребовує довідку з місця попередньої реєстрації про зняття спадкодавця з реєстрації у зв`язку з переїздом до іншого населеного пункту та довідку відповідного органу реєстрації цього населеного пункту про те, що спадкодавець не зареєстрований, і вирішує питання про можливість визначення місця відкриття спадщини за місцем знаходження нерухомого майна або основної його частини. Отже, із сукупності вищенаведених норм слід зробити висновок, що місцем відкриття спадщини є місцезнаходження спадкового майна тільки в тому випадку, якщо необмеженому колу осіб, у тому числі спадкоємцям та нотаріусу, невідомо (та неможливо встановити) місце проживання спадкодавця. У протилежному випадку місцем відкриття спадщини є місце проживання спадкодавця. У даному випадку [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та приватному нотаріусу [PERSON] даний факт був відомий, оскільки вона запрошувала Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 33922843 від 07.05.2013 року (а.с. 12, т.2). З цього приводу суд повідомляє, також, що даний факт підтверджує довідка № 250 від 04 вересня 2013 року у якій зазначено, що в [ADDRESS] з 28.05.1993 року по день смерті - [INFO] , проживала і була зареєстрована [PERSON] , [INFO] ( а.с.17 т.2). Також, суд акцентує увагу третьої особи з самостійними вимогами, що до спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] входило не тільки Ѕ домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також, будинок за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка, площею 0,0631 га, кадастровий номер 5110136900:38:009:0021, що розташована за адресою: [ADDRESS] , тобто основна частина спадщини знаходилась за адресою: [ADDRESS] , що також, доводить необґрунтованість тверджень представника Одеської міської ради. Стосовно тверджень третьої особи з самостійними вимогами: Одеської міської ради, що у [PERSON] не було спадкоємців ні за заповітом, ні за законом, суд ставиться критично, оскільки [PERSON] є сином [PERSON] та, відповідно, внуком [PERSON] і племінником [PERSON] . Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 21 листопада 2013 року. Отже, [PERSON] має право спадкувати ту частку спадщини, яка належала б за законом його батькові, який був рідним братом [PERSON] . А отже, у [PERSON] є спадкоємець за законом за правом пред`явлення у порядку статті 1266 ЦК України, а тому спадщина у вигляді: Ѕ домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не може бути визнана судом такою, що відумерла. Особливість переходу у власність територіальної громади відумерлого майна виявляється, перш за все, в тому, що таке наступництво можливо лише за однією підставою - за законом. Зазначений порядок переходу майна має на меті усунення безхазяйності спадкового майна, викликаної відсутністю спадкоємців, місце яких займає громада. Судом встановлено, що [PERSON] , який зареєстрований та проживає безперервно в зазначеному домоволодінню починаючи з 18.03.2005 року, з досягненням ним повноліття, про що свідчить довідка № 506 від 15 березня 2016 року, а також, штамп про реєстрацію місця проживання в паспорті, виданого Хмельницьким ВМ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 18.03.2005 року, добросовісно та володіє та відкрито користується всім домоволодінням та земельною ділянкою, доглядає за будинком та спорудами утримує їх, постійно робить поточний та капітальний ремонт, що підтверджується квитанціями про оплату, а тому Ѕ частини зазначеного домоволодіння не являється «безхазяйною». Діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Отже, суд вважає, що відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог Одеської міської ради про визнання спадщини після [PERSON] відумерлою та про передачу 1/2 житлового будинку літ. «А» житловою площею 30,5 кв. м, надвірних споруд під літ. «Б» - літньої кухні, «Н» - гаражу, № № 3, 4 - огорожі, І - вимощення, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Відповідно до ч. 2 ст. 1277 ЦК України, заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день з якого вона оголошується померлою ( частина третя статті 46 цього Кодексу). Днем відкриття спадщини на Ѕ частину домоволодіння щодо якого існує спір є [INFO] - день смерті [PERSON] . Строк у один рік, встановлений частиною 2 статті 1277 ЦК України, минув 28.07.2014 року. Частиною 1 ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, представник Одеської міської ради мала можливість звернутись до суду з відповідною заявою не раніше 28.07.2014 року, але не пізніше 28.07.2016 року, зі закінченням 3-річного строку. Натомість, представник Одеської міської ради звернулася до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою, після смерті [PERSON] , лише у березні 2017 року, після спливу 4 років, а у позовній заяві представник Одеської міської не просила поновити строки подання позову. За таких обставин, представником Одеської міської ради пропущено строк позовної давності, а відтак підлягають застосуванню строки позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1, п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи всі дослідженні матеріали справи, докази, суд вважає за необхідне відмовити повністю у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння за набувальною давністю, та повністю відмовити у задоволенні позову Одеської міської ради про визнання спадщини відумерлою.

Outcome: dismissed