Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд та просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №1160002666 від 27.09.2016р. укладений між сторонами та стягнути з відповідача 24000,00грн. Свої вимоги мотивує наступним. 27.09.2016р. між ним та представником відповідача Луценко А.О. був укладений договір фінансового лізингу згідно якого лізингодавець (відповідач) зобов'язався придбати у власність транспортний засіб та передати у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Сума придбаного майна повинна становити 9195,40 доларів США з урахуванням ПДВ та згідно обмінного курсу долара до української гривні на фактичну дату укладення договору, яка на той момент становила 26,10грн. Представник лізингодавця детально не роз'яснила всіх пунктів договору, переконала і запевнила, що необхідно заплатити авансовий платіж терміново за тіло кредиту, а саме половину суми за придбання трактору марки Zoomlion RF-354, 2,156/дизель. На виконання умов договору позивач оплатив кошти у сумі 24000,00грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.624806163. Проте згодом [PERSON] зрозумів, що дана сума була оплачена не за тіло кредиту,а за надання послуг, а саме: комісію за організацію угоди (за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору), юридичну консультацію. Вже 05.10.2016р. та 27.10.2016р. позивачем були направлені листи лізингодавцю з проханням припинити вищевказаний договір фінансового лізингу і повернути йому сплачені кошти. Позивач зазначає, що вказаний договір укладений з порушенням вимог Закону України "Про фінансовий лізинг", ЗУ "Про захист прав споживачів", норм цивільного законодавства. Вказує, що при підписанні договору його було введено в оману представником відповідача, таким чином вважає, що діями відповідача порушені його права. В ході розгляду справи на адресу суду надійшло заперечення проти позову, з якому відповідач вважає, що позовна заява не підлягає до задоволення з огляду на наступне. В момент підписання договору сторонами досягнути всіх істотних умов, визначених ЗУ «Про фінансовий лізинг», сторони керувалися принципами диспозитивності та свободи укладання договору. Умови договору є чесними і пропорційними з урахуванням особливостей непрямого лізингу. Позивач плутає Лізингодавця з продавцем і застосовує законодавство про захист прав споживачів, хоча, Лізингодавець не є продавцем, а є покупцем і не несе відповідальність за якість товару. Таким чином, права споживача не були порушені, а небажання позивача виконувати договірні зобов'язання не є підставою для визнання договору недійсним. Вважає твердження позивача щодо введення його в оману є лише способом ухилитись від взятих на себе зобов'язань та характеризує позивача, як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину за будь-яку ціну. Також вказує, що позивач плутає правову природу правочину таким чином вважає позов безпідставним та необґрунтованим. В судове зсідання позивач та його представник [PERSON] не прибули, суду надано заяву про розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача Рибак Є.В. в судове засідання не прибув, однак у поданих запереченнях просив у задоволенні позову відмовити, а справу розглядати у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. У відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». За змістом ч. 1 ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Судом встановлено, що 27.09.2016р. між [PERSON] та ТзОВ "Лізингова компанія "Авто Лайф" було укладено договір фінансового лізингу №1160, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор Zoomlion RF-354-В у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу): розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг»). Згідно ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувач на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п.1.2. договору лізингу від 27.09.2016р. який був укладений між сторонами вартість предмета лізингу на момент укладення договору зазначається договорі та додатку №1. У п.1.7.Умов спірного договору та додатками до нього передбачені такі лізингові платежі: комісія за організацію угоди (у розмірі 10% вартості предмета лізингу), авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст.9 даного договору або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5. ст.9 договору. Згідно копій квитанції від 27.09.2016р. представником позивача [PERSON] від імені [PERSON] сплачено через ПАТ КБ "Приватбанк" на рахунок відповідача платіж на загальну суму 24000.00грн. Так згідно чинного законодавства, зокрема ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», до істотних умов договору лізингу встановлений вичерпний перелік лізингових платежів. В додатку до договору №2 предметом лізингу визначено: марка Zoomlion, модель RF-354-В, об'єм двигуна 2,156/дизель, вартістю 9195,40доларів США. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів технічних умов, тощо. Як вбачається із наведеного, у спірному договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, що є порушенням ст. 203 ЦК України. Перелічені обставини свідчать про недодержання сторонами при укладенні спірного договору правил ст. 203 ЦК України щодо відповідності правочину актам цивільного законодавства, що тягне за собою недійсність правочину, як те передбачено ст.215 ЦК України. Вказаним договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право не передбачається для лізингоодержувача, який сплатив лізингові платежі та отримав у користування предмет лізингу. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорстокі зобов'язання та непропорційно великі розміри штрафу. Умовами договору забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про дисбаланс між правами та обов'язками сторін. На підставі наведеного суд визнає, що несправедливі умови договору лізингу, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, невизначеність та неузгодженість сторонами сукупної вартості самого предмету лізингу є достатніми підставами для визнання недійсним даного договору лізингу із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Виходячи з положень ст..215 ЦК України та згідно роз'яснення Пленуму ВСУ в п.7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р., правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3,5-6 ст.203 ЦК України. Статтею 18 ч.3 п.16 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Також зазначена стаття передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством здійснюється судом. Також ч.2 ст. 12 постанови Пленуму ВСУ №5 від 12.04.1996р. у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг) в даному випадку про лізингові відносини. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як передбачено ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконанні робіт, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки суд находить укладений договір фінансового лізингу №1160 від 27.09.2016р. недійсним, а на виконання даного договору позивач сплатив на користь відповідача адміністративний платіж у розмірі 24000,00грн., тому на відповідача необхідно покласти обов'язок повернути позивачу сплачені ним кошти. А задоволення позову у відповідності із ст. 88 ЦПК України покладає на відповідача обов'язок по сплаті судових витрат.

Outcome: approved