Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з лютого 2009 року, працюючи прохідником підземним 5 розряду. 10 липня 2009 року звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України, за станом здоровя. 11 березня 2009 року під час виконання трудових обовязків з ним стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав травму: неповний травматичний відрив правої стопи на рівні пяткової і таранної кістки, відкритий перелом в/3-н3 великої гомілкової кістки правої голені з розтрощенням мяких тканин. Підприємством складений акт розслідування нещасного випадку форми Н-5 та акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом форми Н-1. Після нещасного випадку він був госпіталізований до травматологічного відділення, де було проведено обстеження, в результаті чого виявлені численні переломи та проведена ампутація розтрощеної правої ступні та вільна аутопластика шкіри. У стаціонарі Димитрівської міської лікарні він перебував з 11 березня по 2 червня 2009 року . Через ампутацію він переносив різкий і постійний біль у правій нозі, був прикутий до ліжка, приймав велику кількість знеболюючих, протизапальних та інших препаратів, переніс багато болісних обробок рани та перевязок, потребував сторонньої допомоги навіть у самообслуговуванні, вперше у своєму житті став на милиці. Довгий час він не міг самостійно пересуватися навіть по будинку, щоб добратися до лікарні йому потрібен був сторонній супровід. Після травмування та ампутації стопи у нього розвинулися повязані з цим хвороби судин та кісток. До теперішнього часу його повсякденне життя не обходиться без прийому знеболюючих ліків. 10 липня 2009 року висновком МСЕК йому встановлено 60% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності, безстроково. Протипоказана важка фізична праця, тривала ходьба, підземні умови праці, приписане протезування правої стопи, носіння чохлів на культі ноги, ходіння з палицею, протезне взуття, подальше медикаментозне лікування. Саме з цього моменту він зрозумів, що втратив найцінніше своє здоровя. Він мешкає разом з дружиною, яка не працює, бо в цьому раніше не було потреби, оскільки він повністю забезпечував потреби сімї, а зараз дружина не має можливості працевлаштуватися, оскільки доглядає за ним. В результаті нещасного випадку йому завдано моральну шкоду, яка полягає насамперед у болю та стражданнях, яких він зазнав під час травмування в шахті і які він продовжує переживати зараз, а також в тому, що його здоровю завдана непоправна шкода, бо він став довічним інвалідом, який вже ніколи не зможе повноцінно не те що працювати, а навіть жити. За висновками та прогнозами лікарів після перенесеної травми та оперативного втручання можливі подальші ускладнення, викликані порушенням кровообігу в правій нозі. Сам по собі перелом кісток вимагає обмеження навантаження на ногу, реабілітаційний період досить тривалий, а фізична вада беззворотня та невиліковна. Іноді у власному будинку він почувається безпорадним, коли біль у нозі примушує забезпечити спокій. Він досі не звик до сприйняття своєї кульгавості, з якою буде змушений прожити залишок свого життя. Тепер же змінився увесь його звичний життєвий уклад. Через травмування в шахті він страждав і продовжує страждати не лише від фізичного болю, морально він не може змиритися з тим, що він більше не потрібен суспільству. Його постійно дошкуляють думки про те, що в разі ускладнень стану здоровя він стане тягарем для своїх рідних. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: стягнуто з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь [PERSON] грошову компенсацію у сумі 75 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої втратою працездатності на виробництві; стягнуто з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь держави судовий збір у сумі 640, 00 гривень. В апеляційній скарзі представник ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст. 23 ЦК України в частині застосування принципів розумності та справедливості при визначенні суми компенсації моральної шкоди. На думку представника відповідача стягнута з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» сума грошової компенсації є занадто великою та не відповідає критеріям розумності та справедливості, що гарантовані ЦПК України; апелянт вважає, що суд першої інстанції повинен був врахувати складну економічну ситуацію на шахті. У судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції змінити, вважаючи, що на відшкодування моральної шкоди може бути стягнуто 25000 грн. Позивач у судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та дату розгляду справи повідомлений SMS-повідомленням. Від представника третьої особи - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Покровську надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції виходив з того що ушкодження здоровя позивача сталося під час виконання ним трудових обовязків саме в ПАТ «Шахтоуправління «Покровське», яке відповідно до ч.2 ст. 153 КЗпП України не забезпечило безпечні умови праці своєму працівнику, що покладає на відповідача обовязок згідно із законодавством, а саме ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати йому моральну шкоду; визначаючи розмір моральної шкоди 75000 грн. суд виходив з приписів п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року №5 «Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» і вважав, що задоволення позовних вимог позивача саме в цьому розмірі буде еквівалентно його фізичним і моральним стражданням; при цьому судом враховано ступінь втрати працездатності, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, погіршення стану його здоровя, втрати професійної працездатності позивача безстроково, а також те, що відновлення правої ступні позивача є неможливим у звязку із її ампутацією. Проти повністю погодитись з такими висновками неможливо. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно ст. 153 КЗпП України створення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, який повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. У п. п.2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розяснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; - у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; - при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону „Про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004, передбачено, що відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болі, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоровя тощо. Ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач тривалий час працював на підземних роботах на вугільних підприємствах, останнім часом у ПАТ «Шахтоуправління «Покровське». Перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах, позивач працював з повним підземним робочим днем у шахті. Під час роботи в шахті [PERSON] отримав травму на виробництві, що підтверджується актом № 20 від 02.04.2009 року про нещасний випадок, повязаний з виробництвом та актом спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 11.03.2009 року о 13.20 год., в пункті 6 якого вказано, що даний нещасний випадок повязаний з виробництвом, підлягає обліку на підприємстві, і по ньому необхідно скласти акт про нещасний випадок, повязаний з виробництвом, за формою Н-1. Згідно п.1 вказаного акта [PERSON] отримав травму: неповний травматичний відрив правої стопи на рівні пяткової і таранної кістки, відкритий перелом в/3-н3 великої гомілкової кістки правої голені з розтрощенням мяких тканин. Згідно довідки МСЕК серії ДОН-04 № 077839 від 10.07. 2009 року [PERSON] було встановлено третю групу трудової інвалідності безстроково, та встановлено втрату професійної працездатності 60%, потребу в медикаментозному лікуванні, протезуванні, палиці, милицях, чохлах, протезному взутті, оперативному лікуванні. Згідно епікризів з історії хвороби №4635/519, № 2217/237, індивідуальної програми з реабілітації інвалідів № 323 від 10.07.2009 року, копії картки хворого [PERSON] йому встановлений діагноз: посттравматична ампутація, культя в/з правої гомілки, після неповного відриву правової стопи, розтрощення мяких тканин. Даний нещасний випадок був пов'язаний із виробництвом. За таких обставин суд дійшов правильного висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров'ю, за нормами ст. 237-1 КЗпП України. Разом з тим при визначенні розміру моральної шкоди в сумі 75000 грн. судом враховані не всі обставини по справі, у звязку з чим докази спричинення позивачу моральної шкоди саме в такому розмірі є непереконливими. Апеляційний суд вважає, що визначена судом сума моральної шкоди є надмірною, оскільки вона частково компенсована позивачу чітким виконанням державою щодо сплати тих соціальних виплат, які передбачені Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування ". Крім того, судом першої інстанції не враховано, що комісія зі спеціального розслідування нещасного випадку, який стався з [PERSON], дійшла висновку, що ним допущено порушення технології ведення доставочних робіт та знаходження в небезпечній зоні, тобто порушення п. 1.11 «Інструкції з охорони праці, безпечному виконанню робіт і поведінці в шахті прохідника», ст. 14 Закону України «Про охорону праці», п. 2.11 «Колективного договору ТОВ «Вугільна компанія «Шахта «Кроасноармійська-Західна № 1» на 2007-2009 роки», п. 1.1.2 «Правил безпеки у вугільних шахтах», п.11.21.1 «Систем управління охороною праці у вугільній промисловості». Апеляційний суд вважає, що при визначенні суми компенсації відшкодування моральної шкоди при даних правовідношеннях і встановлених обставинах слід керуватися принципами розумності і справедливості, як того вимагає ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи викладене, а також ступінь порушень життєвих стосунків [PERSON] у зв'язку з нещасним випадком, а також характер додаткових зусиль для організації життя, апеляційний суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума моральної шкоди в розмірі 55 000 грн.

Outcome: partial