Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, обґрунтовучи свої позовні вимоги тим, що 01 березня 2010 року між ним і ПСП «Лосятинське» (правонаступником якого є Приватне сільськогосподарське підприємство "Агрофірма "Світанок") було укладено договір оренди землі № 217, відповідно до умов якого відповідач прийняв від [PERSON] в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 2,45 га, розташовану на території Лосятинської сільської ради Васильківського району Київської області, що належить йому на праві приватної власності. Зі слів позивача, вищезазначений договір оренди був укладений на п'ять років та відповідно до умов даного договору він повідомляв орендаря про своє небажання продовжувати дію укладеного між ними договору, однак відповідач відмовляється повертати йому спірну земельну ділянку, а тому позивач змушений звернутися до суду. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У зв'язку з зазначеним, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 01 березня 2010 року між [PERSON] і ПСП «Лосятинське» (правонаступником якого є Приватне сільськогосподарське підприємство "Агрофірма "Світанок") було укладено договір оренди землі № 217, відповідно до умов якого останній прийняв від [PERSON] в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 2,45 га, розташовану на території Лосятинської сільської ради Васильківського району Київської області, що належить позивачу на підставі державного акта на право власності на землю серії [NUMBER] від 28 серпня 2003 року. 01 березня 2010 року між сторонами підписано Акт прийомки-передачі землі в оренду, який підтверджує факт передачі орендодавцем і прийняття орендарем в тимчасове користування земельної ділянки за умовами укладеного між ними договором оренди. Згідно п. 8 договору оренди, зазначений договір укладено на п'ять років. Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на-певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Норми статті 15 Закону України "Про оренду землі" визначають серед істотних умов договору оренди землі також строк дії договору оренди та встановлюють, що невід'ємною частиною договору оренди землі є і акт приймання-передачі об'єкта оренди. Як встановлено судом, укладений між сторонами договір оренди містить конкретний і чітко визначений строк його дії - п'ять років, а також має додаток - Акт прийомки-передачі землі в оренду. Отже, відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про оренду землі" відбулась передача орендодавцем об'єкта оренди орендарю у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Відповідно до пункту 41 спірного договору оренди земельної ділянки цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоду встановленій формі. Цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін, при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та ПСП «Лосятинське» дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки, скріпивши 01 березня 2010 року договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору оренди, а тому суд дійшов дійшов висновку, що договір оренди землі припинив свою дію після закінчення 5-річного строку, який розпочинається з моменту його укладення, а не з моменту державної реєстрації, оскільки державна реєстрація вказує на чинність договорів (набрання юридичної сили) і не може змінювати момент їх укладення. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України № 6-162цс13 від 19 лютого 2014 року. Таким чином, оцінуючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про задоволення позову частково та про необхідність захисту майнових прав позивача шляхом визнання припиненим укладеного між сторонами договору оренди землі за закінченням строку, на який його було укладено, а також зобов'язати відповідача повернути позивачу орендовано земельну ділянку. На підставі наведеного та

Outcome: partial