Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, обґрунтовучи свої позовні вимоги тим, що 03 лютого 2010 року між ним і ПСП «Лосятинське» (правонаступником якого є Приватне сільськогосподарське підприємство "Агрофірма "Світанок") було укладено договір оренди землі № 112, відповідно до умов якого відповідач прийняв від [PERSON] в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 2,45 га, розташовану на території Лосятинської сільської ради Васильківського району Київської області, що належить йому на праві приватної власності. Позивач стверджує, що\~ вищезазначений договір оренди був укладений на пять років та відповідно до умов даного договору він повідомляв орендаря про своє небажання продовжувати дію укладеного між ними договору, однак відповідач відмовляється повертати йому спірну земельну ділянку, а тому позивач змушений звернутися до суду. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, надіславши до суду заяву, в якій просили слухати справу за його наявними матеріалами справи. Представник відповідача\~ в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 03 лютого 2010 року між [PERSON] і ПСП «Лосятинське» (правонаступником якого є Приватне сільськогосподарське підприємство "Агрофірма "Світанок") було укладено договір оренди землі № 112, відповідно до умов якого останній прийняв від [PERSON] в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 2,45 га, розташовану на території Лосятинської сільської ради Васильківського району Київської області, що належить позивачу на підставі державного акта на право власності на землю серії\~ IV-КВ №097511-3097 від 11 січня 2002 року. 03 лютого 2010 року між сторонами підписано Акт прийомки-передачі землі в оренду, який підтверджує факт передачі орендодавцем і прийняття орендарем в тимчасове користування земельної ділянки за умовами укладеного між ними договором оренди. Згідно п. 8 договору оренди, зазначений договір укладено на п'ять років. Відповідно до пункту 41 спірного договору оренди земельної ділянки цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України - відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Серед істотних умов будь-якого договору у ст. 638 ЦК України конкретно названо лише предмет договору. Коло істотних умов конкретного виду договору може бути окреслено в самому ЦК України або іншому законі, яким в нашому випаду являється ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в якій визначені істотні умови договору оренди землі. Крім того, істотними вважають ті умови, які хоч і не названі як істотні в законі, але є необхідними й достатніми для договорів цього виду. Важливими є й такі умови договору, на погодженні яких наполягає хоча б одна із сторін. Якщо ж сторони не досягли згоди з однієї чи з усіх істотних умов договору, такий договір не вважається укладеним. Отже, до моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договір не є укладеним. Виходячи з вищевикладеного, суд звертає увагу, що оскільки сторони досягли згоди з приводу того, що договір набирає чинності після його державної реєстрації, а тому вказана умова договору є для них обовязковою. Також суд вважає за необхідне зазначити, що частиною 3 ст. 640 ЦК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Отже, укладення договору є певним процесом (від направлення оферти до моменту надання договору юридичної сили), а не моментальною, одноактною дією, та фактично складається з кількох стадій, що слідують послідовно одна за одною, а саме: подання однією стороною пропозиції щодо укладення договору другій стороні, узгодження істотних умов договору (в тому числі шляхом проведення переговорів), прийняття погодженої пропозиції другою стороною, надання договору необхідної форми (з урахуванням законодавчих вимог), а за необхідності нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору. Таким чином, суд звертає увагу, що законодавець чітко розмежував відповідні стадії укладення договору, що дає змогу правильно визначити обовязкові дії сторін на кожній стадії та правові наслідки відповідних дій. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, з урахуванням приписів ст. 202 ЦК України - правочином є поєднання внутрішньої волі та волевиявлення сторін і воля учасників правочину полягає в їх обопільній, добровільній, усвідомленій згоді спільно досягти певної законної мети (набути, змінити або припинити цивільні права та обовязки) шляхом прийняття на себе певних прав і обовязків. Воля на укладення правочину виражається у волевиявленні учасника (учасників) в момент вчинення правочину, яка є зовнішнім виразом їх волі. Частиною 4 ст. 203 ЦК України зобовязано осіб, що вчиняють правочини, вчиняти їх у формі, встановленій законом. Цивільним законодавством визначено лише дві форми правочину - усну та письмову. Так, ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі, сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом; правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, а у випадках, установлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Умови, за якими правочин може укладатися в усній формі, визначені ст. 206 ЦК, а правочини, які належить вчиняти у письмовій формі, та вимоги до письмової форми правочину передбачені статтями 207, 208 ЦК України. Відповідно до ст. 207 ЦК України - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Крім того, ст. ст. 209, 210 ЦК України визначено умови, за наявності яких правочин підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації. Так, згідно з положеннями ст. 209 ЦК України нотаріальному посвідченню підлягає лише той правочин, який вчинений у письмовій формі, й лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим ст. 203 цього Кодексу. Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, установлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів,які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Системний аналіз зазначених приписів закону дає підстави для висновку про те, що у разі укладення договору в письмовій формі саме в момент письмової фіксації в документі змісту договору та після його підписання сторони договору фактично завершують «вольову» стадію вчинення правочину, виражаючи у визначений законом спосіб свою внутрішню волю та обопільну згоду на його вчинення, в тому числі й підтверджуючи факт досягнення згоди з усіх істотних умов договору. Нотаріально посвідченим та/або зареєстрованим у відповідному державному реєстрі може бути лише той правочин, умови якого вже погоджені сторонами й текст (зміст) якого викладений у письмовій формі та який безумовно відповідає загальним вимогам дійсності правочинів за ст. 203 ЦК України. А тому, і нотаріальне посвідчення, і державна реєстрація договору є такими стадіями його укладення, які певним чином виходять за межі волі сторін, адже передбачають деяке правомірне адміністративне втручання компетентного державного органу чи уповноваженої державою посадової особи в договірні відносини сторін із метою забезпечення додержання законності учасниками договірних правовідносин. Якщо нотаріальне посвідчення договору переважно відбувається одночасно з наданням договору письмової форми та його підписанням (текст договору виготовляється на спеціальному бланку нотаріального документа), то час державної реєстрації договорів оренди землі в більшості випадків не збігався з часом підписання письмового договору. Відповідно до статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) - договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Виходячи з аналізу вказаної норми, державна реєстрація правочину є актом офіційного визнання і підтвердження державою відповідного факту, а фактично записом (у реєстрі, списку, книзі обліку), тобто фіксацією явищ, обставин, фактів із метою надання їм юридичної сили та статусу актів, офіційно визнаних державою. Таким чином, правочин, який за законом підлягає державній реєстрації, набуває юридичної чинності саме з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 125 ЗК України - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно до ст. 126 ЗК України - право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що документ може називатися договором і навіть бути оформленим як письмовий договір із додержанням вимог щодо форми та змісту договору певного виду чи звичаїв ділового обороту, але якщо сторони не виконають окремі приписи закону і не наступить момент вчинення правочину (наприклад, не буде здійснена державна реєстрація правочину), а тому такий документ не мав, не має і не матиме юридичної сили й жодна з умов, хоч і зазначених у такому документі як зобовязання, не має обовязкової сили для осіб, указаних у документі сторонами договору. Таким чином, договір, який не є укладеним, не породжує правових наслідків, на досягнення яких він був спрямований. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України - при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Так, приймаючи рішення суд виходив з того, що досягнення згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки, скріплені підписами сторін, є моментом укладення договору оренди земельної ділянки, а не з моменту державної реєстрації, оскільки державна реєстрація вказує на чинність договорів (набрання юридичної сили) не впливає і не може змінювати момент їх укладення, посилаючись при цьому на постанову Верховного Суду України № 6-162цс13 від 19 лютого 2014 року. Між тим, як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду України № 6-162цс13 від 19 лютого 2014 року спір виник з приводу того, що на час укладення спірного договору статтею 15 Закону України «Про оренду землі» не було передбачено такої істотної умови для цих договорів, як умова передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки про відсутність якої в договорах стверджували позивачі. Такою істотною умовою статтю 15 Закону України «Про оренду землі» було доповнено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву», тобто після підписання договорів. Таким чином, висновки, які містяться в зазначеній постанові Верховного Суду України стосуються інших правовідносин, а саме щодо визначення переліку істотних умов, які визначаються у договорі оренди землі відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Разом з тим, у вказаній постанові Верховного Суду України колегією суддів також зроблено інший висновок згідно з яким цивільні права та обовязки на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. Правомірність зазначеної позиції підтверджується й тим, що з 01 січня 2013 року із Закону України «Про оренду землі» виключено статті 18 та 20, а ч. 3 ст. 640 ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої державна реєстрація договору оренди землі як дія, що є обовязковою для набуття таким договором чинності скасована, тим самим законодавець усунув розбіжності, які існували в практиці розгляду судових справ щодо визначення моменту набрання чинності договором оренди землі. Між тим, на момент укладення спірного договору 03 лютого 2010 року та на момент його державної реєстрації 07 червня 2012 року діяла редакція ч. 3 ст. 640 ЦК України, яка передбачала, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Вказана норма визначає дію нормативно-правового акта в часі яку треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Враховуючи, що судом було встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин державна реєстрація договору оренди землі була передбачена як обовязкова дія з моменту якої договір набирав чинності, а тому саме з цієї дати необхідно вважати договір укладеним та рахувати перебіг строку його дії. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed