Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

У грудні 2014 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшов позов [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) до Київського міжрайонного відділу УДСО при ГУ МВС України в м. Києві (далі по тексту - відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 11.04.2012 працював на посаді охоронника 1 розряду відділу Державної служби охорони "Захист" Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в м. Києві, який було перейменовано в Київський міжрайонний відділ УДСО при ГУМВС України в м. Києві. 15.05.2012 позивач звільнився із займаної посади за власним бажанням, однак, відповідач не сплатив йому всієї розрахункової суми у розмірі 1664,87 грн. За час роботи у відповідача [PERSON] була нарахована заробітна плата у розмірі 2492,24 грн. але фактично він отримав 827,37 грн. З урахуванням викладеного, позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача на його користь основну заборгованість у розмірі 1664,87 грн., середній заробіток за час затримки невиплати належних позивачу сум у розмірі 57396,20 грн., моральну шкоду у розмірі 7000,00 грн. та 301,30 грн. індексації. Позивач в судове засідання, яке відбулося 15.04.2015, не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, направив на адресу суду заяву, відповідно якої просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представники відповідача Савастюк І.В. та Москаленко Т.М. заперечили з приводу задоволення позовних вимог, просили відмовити. Суд, вислухавши пояснення представників відповідача, позивача, розглянувши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засідання встановлено, що з 11.04.2012 позивач працював на посаді охоронника 1 розряду відділу Державної служби охорони "Захист" Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в м. Києві, який було перейменовано в Київський міжрайонний відділ УДСО при ГУМВС України в м. Києві. 15.05.2012 позивач звільнився із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП відповідно до Наказу №24 о/с від 15.05.2012. Бухгалтерією Київського міжрайонного відділу УДСО при ГУ МВС України в м. Києві при повному розрахунку [PERSON] були нараховані кошти за відпрацьований час в добовому та денному режимах: квітень 2012 року за 120 годин за 13 робочих днів в сумі 1071,70 грн., травень 2012 року за 48 годин за 8 робочих днів в сумі 466,22 грн., загалом 1537,92 грн. У квітні 2012 року надано формений одяг на суму 841,50 грн., який залишається в постійному користуванні та оподатковується як дохід згідно ст. 164.2.17 Податкового кодексу України; у травні 2012 року розраховано середньоденний заробіток у розмірі 56,41 грн. згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95р. №100 для нарахування коштів за 2 дні невикористаної відпустки, що склало 112,82 грн. Таким чином, загальний нарахований дохід склав 2492,24 грн.: за квітень - 1913,20 грн. та за травень - 579,04 грн. У травні 2012 року утримана сума 511,14 грн. за формений одяг, в якого не вийшли строки носіння в зв'язку з достроковим звільненням [PERSON], та на цю суму повернуто ПДФО 73,91 грн., тобто утримання за травень 2012 року склали податки плюс недонос форменого одягу у розмірі 467,12 грн. Отже, із загального доходу у розмірі 2492,24 грн. видано формений одяг на суму 841,50 грн.; виплачено грошовими коштами у розмірі 827,37 грн. та проведені утримання на суму 823,37 грн. Таким чином, заявлена в позові сума у розмірі 1664,87 грн. складається із суми форменого одягу у розмірі 841,50 грн. та суми утримань 823,37 грн. Кошти, які повинні бути виплачені позивачу при звільненні у розмірі 827,37 грн., були перераховані відповідачем 16.05.2012 на картковий рахунок позивача, що підтверджується випискою по рахунку ПАТ "Брокбізнесбанк" (а.с. 7). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24 грудня 1999р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. На підставі зазначеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки грошові кошти, які відповідач повинен був виплатити позивачу, виплачені останньому 16.05.2012 у розмірі 827,37 грн., що підтверджується матеріалами справи, у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed