Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

09.02.2018 позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість по кредитному договору № б/н від 09.04.2014 року у сумі 500,00 грн. та витрати по оплаті судового збору у розмірі 1762,00 грн. При цьому посилається на те, що 09.04.2014 року між сторонами укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого [PERSON] надано кошти у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановлено кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач зобов'язання за договором не виконав. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира [PERSON]. від 16.02.2018 відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного провадження, з викликом сторін у судове засідання. 16.07.2018 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2018, у зв'язку із звільненням судді [PERSON]. з займаної посади, справу передано судді Рожковій О.С. Ухвалою судді від 30.07.2018 прийнято справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,без повідомлення (виклику) сторін. У встановлений судом строк, відповідач будучи повідомленим належним чином, відзив на позов не подав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від відповідача також не надходило (а.с.48). Представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення, просив розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.3,32). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 21.05.2018 ПАТ КБ "Приватбанк" змінило назву на АТ КБ "Приватбанк". Судом встановлено, що 09.04.2014 між сторонам укладено договір про надання банківських послуг, який являє собою «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», що підтверджено підписаною відповідачем [PERSON] анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у "Приватбанку " (а.с.6). За умовами вказаного договору відповідачу надано кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Так, позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому договором. Однак, відповідач порушив умови кредитного договору, зобов'язання належним чином не виконує. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.ч.1-2 ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Зі змісту розрахунку заборгованості за договором вбачається, що заборгованість [PERSON] за договором станом на 15.01.2018 року становить 12052,45 грн., з яких: 779,22 грн. заборгованість за кредитом, 271,42 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 9951,69 грн. заборгованість за пенею, штраф (фіксована частина) 500,00, штраф (процентна складова) 550,12 грн. (а.с.5). Разом з тим, суд вважає, що підстави для стягнення одночасно з відповідача як пені, так і штрафу за невиконання умов договору відсутні, виходячи з наступного. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Разом з тим, судом встановлено, що умовами договору про надання банківських послуг, який був укладений між позивачем та відповідачем, двічі передбачено цивільно-правову відповідальність у вигляді нарахування як пені, так і штрафу за одне те й саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, що свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, яка згідно з 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при прийнятті рішення. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що відповідач не виконала належним чином взяті на себе зобов'язання та ухиляється від їх виконання, внаслідок чого, утворилась заборгованість. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, яка складається із: 779,22 грн. заборгованість за кредитом, 271,42 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, штраф (фіксована частина) 500,00, штраф (процентна складова) 550,12 грн. Крім того, на підставі ч.1ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме судовий збір у розмірі 307,12 грн.

Outcome: partial