Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

04.04.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Атлант-Актив" звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (03170, [ADDRESS]) про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме, - квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовано тим, що 15.05.2015 року між ТОВ "Вектор Плюс" та ТОВ "Атлант-Актив" було укладено Договір купівлі-продажу, на підставі якого ТОВ "Атлант-Актив" набуло право власності на квартиру, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, 17.09.2015 року позивачем була здійснена спроба потрапити у власну квартиру, однак, ніхто не відчинив двері. 02.03.2017 року у повторному автоматичному розподілі справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Актив" (02140, м. Київ, вул. Вишняківська, буд. 13, офіс 1) до [PERSON] (03170, [ADDRESS]) про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням була зареєстрована за суддею Святошинського районного суду м. Києва Миколаєць І.Ю. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.09.2017 р. справу прийнято в провадження судді Миколаєць І.Ю. Відповідно до п. 9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України (за редакцією ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., в дії з 15.12.2017 р.), заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.01.2018 р. продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали. 21.02.2018 року відповідачем надано заперечення на позовну заяву про виселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. 07.03.2018 року відповідачем надано відзив на позовну заяву про виселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням аналогічного змісту. Як вбачається з зазначених документів, відповідач заперечує проти позову з тих підстав, що спірна квартира належить йому на праві власності, він проживає у спірній квартирі разом із громадянською дружиною та дітьми, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року було поновлено реєстраційний облік відповідача та його дітей за адресою: [ADDRESS], отриманий відповідачем кредит в АБ "ТАС-Комерцбанк" не використовувався на придбання спірної квартири. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини. 15 травня 2007 року між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 2615/0507/88-024-z-24, яким забезпечується належне виконання вимог, що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору № 2615/0507/88-024 від 15 травня 2007 року, у тому числі щодо повернення кредиту у сумі 70 тис. Доларів США в строк до 15.05.2017 року 2017 року, процентів за користування кредитом у порядку та строки, визначені кредитним договором, інших зобов'язань, передбачених кредитним договором. На забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: двокімнатна квартира [ADDRESS]. 15.05.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" та позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Атлант-Актив" було укладено договір купівлі-продажу квартири (з відкладальною умовою), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є., зареєстрованого у реєстрі за № 1708 (а.с. 9-10). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37613436 від 15.05.2015 року, на підставі вказаного договору було проведено державну реєстрацію права власності (номер запису 9685848) за позивачем на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], а тому позивач є власником спірної квартири. Листом від 13.11.2015 року № 11-8-512581 позивач звернувся до відповідача з вимогою про добровільне звільнення спірної квартири. Щодо вимоги позивача про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування нерухомим майном шляхом вселення в квартиру [ADDRESS], суд зазначає наступне. Позивач являється юридичною особою у формі товариства з обмеженою відповідальністю. Поняття юридичної особи визначено у ст. 80 ЦК України. Так, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Як передбачено ч. 1, 4 ст. 91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 389 ЦК та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Житлові відносини врегульовано Житловим кодексом Української РСР. Як зазначено у ст. 1 ЖК Української РСР відповідно до Конституції громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги. Статтею 2 ЖК Української РСР визначено, що завданнями житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин. Житлові права та обов'язки громадян визначено ст. ст. 9-10 ЖК Української РСР. Однією із суттєвих особливостей житлових відносин є суб'єктний склад їх учасників. Оскільки носієм житлових прав виступає виключно людина, то й суб'єктом права на користування житлом може бути лише фізична особа. Відповідно до ст. 24 Цивільного кодексу України фізичною особою визнається людина. Юридична особа не може використовувати житло для проживання, хоча вона згідно зі ст. 813 ЦК України може виступати стороною у житлових правовідносинах. Але охорона юридичної особи реалізується в праві поза межами житлового права. Як передбачено ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Позивач, в силу свого правового статусу, не може проживати в житловому приміщенні, а тому суд наголошує, що у позивача відсутнє право на вселення у таке житлове приміщення. Отже, з огляду на те, що позивач є юридичною особою та не може бути носієм права проживання у житловому приміщенні, а тому не може вселитися у житлове приміщення, позовні вимоги про вселення позивача в квартиру [ADDRESS], задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача про надання йому вільного доступу (вхід/вихід) до спірної квартири суд звертає увагу на наступне. Недоторканність житла є однією з конституційних гарантій прав громадян. Як зазначено у ст. 30 Конституції України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Частиною 1 ст. 311 ЦК України передбачено, що житло фізичної особи є недоторканним. Гарантування кожному права на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України зазначений міжнародний акт є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з ч. 5 ст. 9 ЖК Української РСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Суд зазначає, що юридична особа може мати у власності житлові приміщення, та, як власник такого майна, здійснювати усі правомочності власника, зокрема, - право володіння, право користування та право розпорядження. У той же час, як уже зазначалося судом, проживати у житловому приміщенні може лише фізична особа. Судом встановлено, що у спірному житлі, а саме квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], проживають та належним чином зареєстровані - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначене зокрема підтверджується наявними у матеріалах справи довідками про реєстрацію місця проживання (а.с. 111, 129, 133), відомостями з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у м. Києві (а.с. 65). Відповідно до 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно з ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Отже, вказана квартира є житлом фізичних осіб. Одночасно з цим, приписами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Позивач вказує, що спірна квартира є його власністю. Разом з тим, зі змісту позовної заяви не вбачається які саме дії позивач просить заборонити вчиняти відповідачу, а тому і в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача не чинити перешкоди щодо користування квартирою [ADDRESS], слід відмовити. Суд зазначає, що проникнення до житла фізичних осіб не може розглядатися як реалізацією правомочностей власника на користування житловим приміщенням, оскільки у такому разі порушується недоторканість житла фізичних осіб, а тому надання вільного доступу (вхід/вихід) до житла суперечить принципу недоторканості житла фізичної особи. Крім того, юридична особа входити/виходити до квартири, на відміну від фізичної, в силу її правоздатності, визначеної ч. 1 91 ЦК України, не може. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Разом з тим, позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які не можуть бути віднесень до будь-якого з вищезазначених способів захисту, та, в супереч ст. 386 ЦК України, не вказав дій відповідача, які можуть порушити його право. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Диспозитивність є одним з основних принципів цивільного судочинства (п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 30 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 ЖК Української РСР, ст. 16, ч. 1 ст. 91, ч. 1 ст. 311 ЦК України,

Outcome: dismissed