Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визначення частки майна, що є у спільній сумісній власності та припинення права на частку у спільному майні. Посилалися на те, що 05.06.1996 року представництвом Фонду державного майна України в м. Чернівці було видано свідоцтво про право власності на квартиру №4 в будинку №18, що по вул.Обнорського в м.Чернівці на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Зазначена квартира складається з двох суміжних кімнат, загальною площею 34,80 кв.м., в тому числі житловою площею 27,60 кв.м. та була передана сторонам по справі у спільну сумісну власність. Таким чином, частки співвласників у квартирі є рівними та становлять по 1/6 частці у кожного. Одночасно позивачі вказували на те, що відповідач [PERSON] 02.09.2008 року виписався з квартири на нею не користується, оскільки має у власності інше житло, а саме квартиру №45, що по вул. Авангардній, 43-А м. Чернівці. Вважають, що оскільки частка відповідача у спільному майні є незначною, він забезпечений іншим житлом, а тому є всі підстави для припинення його права на частку у спільному майні. Просили визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] право на 1/6 частку у квартирі №4 будинку №18, що по вул. Обнорського м. Чернівці та припинити право спільної власності на квартиру. Також просили стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/6 ідеальної частки квартири №4 будинку №18, що по вул.Обнорського в м.Чернівці у розмірі 14091 грн. 33 коп. Право [PERSON] на 1/6 ідеальну частку у спірній квартирі просили припинити, виділивши зазначену квартиру у власність позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/6 ідеальної частки, а [PERSON] 1/3 ідеальну частку. Позивачі [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили, викладені в ньому обставини. Просили позов задовольнити. Позивач [PERSON] також у судовому засіданні позов підтримав. Пояснив, що ним було внесено на депозитний рахунок суду вартість частки відповідача. Просив позов задовольнити. Представник позивачів [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала. Пояснила, що частка відповідача у спільному майні є незначною, спільне користування майном є неможливим через неприязні відносини, які склались між сторонами, припинення права на частку [PERSON] не завдасть значної шкоди його інтересам. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача у судовому засіданні 25.11.2015 року позов не визнав. У судове засідання 24.12.2015 року не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. На підставі ст.169 ЦПК України, суд визнає причину неявки відповідача та його представника у судове засідання 24.12.2015 року неповажною та вважає за можливе завершити розгляд справи у їх відсутності, оскільки останні неодноразово зверталась до суду з заявами про відкладення розгляду справи, які задовольнялись судом, про причини неявки у судове засідання 24.12.2015 року суд не повідомили, що на підставі ч.2 ст.169 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи судом. Заслухавши пояснення позивачів та представників сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що квартира №4, що по вул.Обнорського, 18 в м.Чернівці належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Зазначена обставина підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 05.06.1996 року представництвом Фонду державного майна України в м. Чернівці. (а.с.5). [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 06.03.2007 року їх шлюб було розірвано (а.с.15-16). Як вбачається з копії інвентаризаційної справи на квартиру №4, що по вул.Обнорського, 18 м. Чернівці, квартира складається з двох житлових кімнат площею 10,70 кв.м. та 16,90 кв.м., кухні, площею 4,70 кв.м. та коридору, площею 2,50 кв.м., а всього загальною площею 34,80 кв.м. (а.с.9). Відповідно до ст.21 Конституції України, усі люди є вільні та рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Як видно із змісту ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.2 ст.372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що частки співвласників квартири №4, що по вул.Обнорського, 18 м. Чернівці, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є рівними і кожному співвласнику даної квартири належить по 1/6 частці, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 365 Кодексу визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім ї. Аналізуючи положення зазначеної статті, суд зауважує, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Таким чином, у даному випадку суд повинен встановити чи не завдасть істотної шкоди [PERSON] припинення його права на частку у майні. Так, як було встановлено судом [PERSON] з 02.09.2008 року спірною квартирою не користується, оскільки має у власності інше житло: квартиру №45, що по вул. Авангардній,43-А м.Чернівці, де постійно проживає разом із своєю сімєю (а.с.18). Одночасно суд враховує, що квартира №4, що по вул.Обнорського, 18 м. Чернівці, крім відповідача, належить ще пятьом співвласникам, між якими склались неприязні відносини, за своєю площею квартира є не великою, а тому частка [PERSON] не може бути виділена в натурі. Відповідно до ч.2 статті 365 ЦК України судпостановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. З дослідженої у судовому засіданні довідки ЧМКБТІ №1049 від 17.08.2015 року судом встановлено, що інвентаризаційна вартість спірної квартири з урахуванням коефіцієнтів індексації становить 84548 грн. 00 коп. (а.с.11). Вартість 1/6 частки квартири відповідно становить 14091 грн. 33 коп. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерта. Будь-яких заперечень з приводу зазначеного доказу, а також визначеного розміру грошової компенсації відповідач та його представник не заявляв та не спростував його іншими доказами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, держави, які ратифікували вказану Конвенцію, взяли на себе зобов'язання виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людини в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини "[PERSON] проти України" (N 35041/05) від 21 грудня 2010 року Судом було зазначено, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" [ВП], N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Суд зауважив, що відповідно до частини другої ст. 365 протилежнасторона повинна була завчасно внести вартість частки заявника у квартирі на депозитний рахунок суду першої інстанції. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні (див. пункт 15 вище). Це положення відображає конституційну гарантію попередньої компенсації за будь-яке позбавлення власності, за винятком умов воєнного чи надзвичайного стану (див. пункт 14 вище). Вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (див. пункти 16 і 17 вище). Як видно з дослідженої у судовому засіданні квитанції №66 від 24.12.2015 року, позивачем [PERSON] було завчасно внесено на депозитний рахунок суду суму коштів у розмірі 14100 гривень, що відповідає вартості частки відповідача у спірній квартирі. На підставі вище викладеного та враховуючи те, що у відповідача з позивачами склались неприязні відносини, його частка в спільному майні є незначною та не може бути виділена у натурі, квартира є неподільною, припинення права на часту не завдасть істотної шкоди [PERSON], оскільки відповідач має у власності інше житло, де проживає, а тому суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved