Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач [PERSON] безпідставно звинуватив його, як державного службовця в порушенні вимог закону та зверхньому ставленні до нього, написавши необгрунтовані скарги на адресу прокуратури Верховинського району та у департамент соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації. Приводом до цього послужило те, що управління праці та соціального захисту населення Верховинської райдержадміністрації відмовило [PERSON], як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чрнобильській АЕС І категорії у компенсації 334,01 грн. за проїзд по маршруту "Одеса-Київ". Таке рішення було прийнято за результатами проведеної перевірки в ході якої встановлено, що у представленому [PERSON] проїзному квитку №24978 виправлено дату із 16.08.2013 року на 18.08.2013. Вважає, що з метою отримання злочинним шляхом державних коштів квиток умисно підробив відповідач у зв'язку з тим, що 16.08.2013 року він перебував на робочому місці у поліклінічному відділенні Верховинської центральної районної лікарні. Таким чином [PERSON] сам вчинивши протиправні дії безпідставно звинуватив його у недотриманні вимог закону, чим принизив його честь, гідність і ділову репутацію. Внаслідок цього він переніс фізичні болі, душевні страждання, захворів та проходив стаціонарне лікування з 31.03.2014 року по 11.04.2014 року. Відповідачем йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 10000 грн. та просить стягнути на його користь. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав та просив відмовити у їх задоволенні з підстав того, що він квиток не підробляв, такий квиток йому видали на автовокзалі в м. Одесі 18.08.2013 року. Згідно діючого законодавства не заборонено оскаржувати дії службових осіб, а тому вважає, що ніякої моральної шкоди позивачу не заподіяв. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, допитавши свідка, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], будучи учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії 02.09.2013 року звернувся в управління праці та соціального захисту населення Верховинської райдержадміністрації із заявою про відшкодування коштів в сумі 334,01 грн. за проїзд 18.08.2013 року по маршруту "Одеса-Київ", надавши при цьому чек №24978(а.с.14). Управління праці та соціального населення 04.09.2013 року письмово повідомило [PERSON] про те, що у зв'язку з поганою видимістю квитка відшкодування коштів за проїзд буде проведено після одержання копії квитка з ПАТ "Одесаавтотранс"(а.с.15). На письмову вимогу ПАТ "Одесаавтотранс" 10.02.2014 року надіслало до управління праці та соціального захисту населення копію фіскального чека №24978 (рейс 482 "Одеса-Косів") із якого видно, що даний чек видано 16.08.2014 року, а не 18.08.2014 року(а.с.16,17). [PERSON], не отримавши від управління кінцевої відповіді на свою заяву по суті оскаржив в письмовому порядку дії начальника управління [PERSON] щодо неповернення коштів за проїзд до прокурора Верховинського району та в департамент соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації(а.с.18,19,62,63). Із листа управління праці та соціальної політики Верховинської райдержадміністрації від 24.02.2014 року на адресу прокуратури Верховинського району видно, що [PERSON] відмовлено у відшкодуванні коштів за проїзд по маршруту "Одеса-Косів"(а.с.35). Відповідач ствердив, що не отримував лист із управління праці та соціального захисту населення від 24.02.2014 року про відмову у поверненні коштів за проїзд, а тому звернувся із скаргами на дії позивача. Докази на підтвердження надіслання цього листа на адресу відповідача відсутні (а.с.61). За заявою позивача щодо неправомірних дій відповідача Верховинським РВ УМВС було проведено відповідну перевірку в результаті якої не встановлено будь-якого кримінального чи адміністративного правопорушення та рекомендовано з цього приводу звернутися в суд в порядку цивільно-правових відносин, що стерджується листом за вих.№1043 від 04.04.2014 року(а.с.65). Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність і честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюється Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв, клопотань і скарг. Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про звернення громадян" встановлена заборона на переслідування громадян за подання звернень до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, посадових осіб за критику у зверненнях їх діяльності та рішень. В якій зазначено і те, що ніхто не може бути примушений до подання власного чи підписання колективного звернення або участі в акціях на підтримку звернень інших осіб чи організацій. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року за № 1 роз'яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). При цьому Конституційним Судом України в рішенні від 10.04.2003р. по справі № 1-9/2003 (провадження № 8-рп/2003) роз'яснено, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод ( 995_004 ) в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії" ( 980-042 ), "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Водночас наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Згідно ст. 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 16.10.1996 року за № 422/96-ВР, рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що направлення відповідачем, який є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС скарг на конкретні дії позивача, як службової особи щодо безпідставного, на його думку невідшкодування в установленому порядку коштів за проїзд на адресу прокурора Верховинського району та департаменту соціальної політики Івано-Франківської облдержадміністрації саме по собі не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію, що завдають шкоду інтересам особи, та бути підставою для притягнення зазначеної особи до цивільно-правової відповідальності. При цьому суд враховує, що в судовому засіданні позивачем не надано належних доказів про доведеність вини відповідача у підробленні чи використанні завідомо підробленого документу(квитка №24978 по маршруту "Одеса-Косів"), а тому відсутні достатні підстави стверджувати, що у зверненнях відповідача наявні завідомо неправдиві відомості. Отже, дослідивши та оцінивши зміст, характер самих скарг в цілому, реакцію адресатів на їх отримання, пояснення сторін у судовому засіданні та надані суду інші письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що у вказаних скаргах наведена думка, інформація, а також критична оцінка дій позивача, як державного службовця з проханням їх перевірити саме уповноваженими на те органами, що і мало місце в подальшому. А тому, твердження позивача, що такі скарги порочать його честь, гідність та ділову репутацію, з огляду на конституційні права особи на звернення до уповноважених осіб, органів із заявами, клопотаннями і скаргами щодо певної професійної діяльності державних службовців чи організації в цілому та за наявності встановленої законом заборони переслідувати таку особу за її критику, є необґрунтованими. Таким чином, суд вважає, що юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації відсутній. Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно ч. 1, п. 4 ч. 2 статті 23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи. Згідно статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач заявивши, що внаслідок неправомірних дій відповідачем йому заподіяно моральну шкоду на суму 10000 грн., яка полягає у погіршенні його стану здоров'я, перенесенні фізичних і моральних страждань, необгрунтував цю вимогу належними доказами, а тому в її задоволенні слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed