Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Позивач, [PERSON], пред»явив до суду позов до ТОВ телерадіокомпанії «Студія «1+1» і [PERSON] про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації. У обґрунтування позовних вимог, посилаючись на ст. 277 ЦК України, відповідно до якої кожному гарантується судовий захист особистих немайнових прав у разі поширення недостовірної інформації шляхом відповіді чи спростування цієї інформації, зазначив, що [INFO] на телевізійному каналі «1+1» в телевізійній передачі «ТСН. Особливе» відбулася трансляція відеоматеріалу під назвою «[INFO]», який містить заяву екс - губернатора Одеської області, [PERSON], про його причетність до подій 02.05.2014 р. в Одесі. На запитання кореспондента на 1 хв. 10 сек.: «Хто головний організатор подій, сутичок, масових побоїщ і зрештою вбивств 2 травня?» екс - керівник Одещини стверджує наступне: «Народный депутат Украины, фракция «Батькивщина», [PERSON]. Человек, который планомерно вел, с моей точки зрения, подрывную деятельность: милиция саботировала работу по сепаратизму, Служба безопасности Украины знала о том, что в здании находится оружие, знала о том, что там давно уже все заготовлено, знала о том, что там находятся неизвестные вещества, там много людей. Это все креатура [PERSON]». Крім того, на 2 хв. 10 сек. трансляції кореспондент зазначив: «... екс - керівник Одещини назвав пана [PERSON] цитую дослівно «смотрящим». Він же підкупив місцевих силовиків, через що і не було на них впливу з боку керівництва області. Всі дії з дестабілізації ситуації в регіоні спрямовані на зрив президентських виборів...». Він є народним депутатом Верховної Ради України VII скликання від партії ВО «Батьківщина», під час передвиборчої компанії з виборів Президента України був координатором Одеського обласного штабу кандидата в Президенти, [PERSON]. Поширена інформація не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність та ділову репутацію як народного депутата, спрямована на створення перешкод у здійсненні депутатської діяльності. Позивач просив визнати інформацію недостовірною, і зобов»язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію в той же спосіб, у який вона була поширена. Відповідач, ТОВ телерадіокомпанія «1+1», позовні вимоги не визнав, у письмових запереченнях зазначив, що основним призначенням телепередачі «ТСН» є оперативне, протягом доби інформування телеглядачів про найбільш значущі факти, події в країні та світі, виступи громадських діячів і політиків, журналісти якої збирають, аналізують, використовують та випускають в ефір інформацію, що є складовими професії кожного з них, як творчих працівників. Спірний сюжет, що [INFO] р. транслювався в передачі «ТСН», присвячений суспільно - резонансній темі, що викликала неабиякій суспільний інтерес, - наслідкам одеської трагедії 02.05.2006 р., та обговоренню у засобах масової інформації пошуків осіб, що могли спровокувати ці події чи ініціювати їх. Останнім часом, з урахуванням складної ситуації в країні, деякі певні випуски новин демонструються в ефірі наживо, без попереднього запису, що виключає можливість відредагувати їх зміст. Включення журналіста з м. Одеси [INFO] проходило саме у режимі прямого ефіру, редакторам і ведучим не вдалося зв'язатися з позивачем для отримання коментаря, надання можливості висловити свою точку зору, або принаймні з його прес-службою. Журналіст не ставив перед [PERSON] ніяких питань, зокрема зазначеного у позові - «Хто головний організатор подій, сутичок, масових побоїщ і зрештою вбивств 2 травня?», навіть не вимагав відповіді, не робив ніяких натяків, лише надав можливість висловити свою точку зору. Відповідач удався саме до висловлення своїх думок і переконань, та негативно оцінив діяльність позивача, використовуючи цілком дозволені, хоча й провокуючі засоби, а журналіст, в свою чергу, вважав за необхідне довести цю точку зору до відома телеглядачів. Ця точка зору виявилась резонансною та, без сумніву, сенсаційною, проте особа, яка її висловила, мабуть, мала досить підстав так вважати, і безперечно, мала право висловити свою думку, оцінивши відому йому діяльність позивача. Діяльність позивача ані як фізичної особи, ані як народного депутата не була предметом сюжету, ні ведуча, ні журналіст від свого імені не повідомляли щодо нього ніяких відомостей, лише надали можливість [PERSON], висловити свою думку щодо певних подій, і детально проаналізувавши ситуацію, компонували відеосюжет таким чином, щоб телеглядачі мали змогу зробити самостійні висновки щодо конкретних подій, що узгоджується з правом повідомляти телеглядачів про події та трактувати їх на свій розсуд. Репортаж з м. Одеси проходив у прямому ефірі, що відповідно до п. в) ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» виключає можливість притягнення телерадіокомпанії до відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі якщо ця інформація містилась у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації. Така позиція узгоджується з положеннями національного законодавства, Конвенціє про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, та практикою Європейського суду з прав людини, як джерела права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів особи, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, у розумінні ст. 277 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію» не є предметом судового захисту, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Отже свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі „Тома проти Люксембурга" від 29.03.2001 р. зазначив, що «журналісти користуються свободою вираження, яка допускає певний рівень перебільшення або навіть провокації». Європейський суд з прав людини у справах «Лінгенс проти Австрії» та «Українська прес-група» проти України» зауважив, що не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, що являє собою громадський інтерес, але й громадськість має право її отримувати. Суд також розрізняє факти та оціночні судження і підкреслює, що деякі вислови можуть зовні бути схожі на те, що в них йдеться про реальні факти, проте завдяки їх мові або контексту було б безпідставно розуміти їх як такі. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Позивач є народним депутатом, веде активний публічний спосіб життя, і немає нічого дивного у тому, що його життя та діяльність підлягають прискіпливому вивченню та суворій критиці з боку будь-якого члена громадського суспільства. Декларація про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схвалена 12.02.2004 р. на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи ( ст. ст. З, 4, 6 ), проголосила наступне: оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Вважає, що наведене свідчить про відсутність підстав для притягнення до відповідальності за поширення недостовірної інформації. Відповідач, [PERSON], позовні вимоги не визнав, у задоволенні просив відмовити, у письмових запереченнях зазначив, що в інтерв'ю в ефірі телеканалу "1 + 1" висловив свою думку про причетність позивача до трагічних подій 02.05.2014 р. в Одесі у зовсім інший спосіб, ніж представлено у позовній заяві. Кореспондент прямо питання не ставив, метою репортажу було отримання думки (фактично - висловлення оцінки) у якості відповіді, аж ніяк не конкретних фактичних даних. Фраза, яка склала, на думку позивача, питання, висловлена кореспондентом у ефірі з іншого місця за межами приміщення Одеської обласної адміністрації, звідки вівся в ефір репортаж, і потім у записі транслювалось його інтерв'ю, яке також наведене в позовній заяві із спотворенням, у такому вигляді, що, хоча й спірно, проте дає змогу представити це як викладення фактів. Насправді, ніякого викладення фактів у репліці не мало місця, це стало наслідком свідомої зміни позивачем у тексті позову в друкованому варіанті пунктуації в співвідношенні із вербальним виразом, що ускладнює сприйняття того як висловлення думки, тобто оціночного судження. На питання журналіста телеканалу щодо винних в організації подій 02.05.2014 р. в Одесі ним було висловлено думку про причетність до таких подій позивача, та виглядало наступним чином: «Народный депутат Украины, фракция «Батькивщина», [PERSON] - человек, который планомерно вел, с моей точки зрения, подрывную деятельность; милиция саботировала работу по сепаратизму; Служба безопасности Украины знала о том, что в здании находится оружие, знала о том, что там давно уже все заготовлено, знала о том, что там находятся неизвестные вещества, там много людей; это все креатура [PERSON]». Важливим є те, що слова «с моей точки зрения», знаходяться у нерозривному взаємозв'язку з усіма тезами фрази, висловленої одним реченням, яка має сприйматися з точки зору зробленого уточнення, що уся ця інформація наводиться як його власна думка, і ніяк інакше. Паузи під час фрази означали не крапки (як знаки пунктуації), а крапки з комою, які вживались з метою розділення окремих складових речення, що знаходяться у нерозривному взаємозв'язку та не можуть сприйматись як окремі тези. Всі слова у реченні взаємопов'язані і, тому, пов'язані зі словами «с моей точки зрения» (що має значення - на мою думку, я так думаю тощо); відповідно - мають характер виключно оціночного судження. Це є єдиний можливий варіант сприйняття інформації, і позивачем будь-яких доказів зворотного, іншого варіанту сприйняття цієї інформації не надано. Слова «с моей точки зрения», вжиті в коментарі, красномовно і беззаперечно свідчать про висловлення думки, але не фактів, як це представлено позивачем, не можуть бути визнані «недостовірною інформацією», не можуть спростовуватись, оскільки є вираженням власної думки, оціночним судженням. Інформація, що наразі визначається позивачем, який є народним депутатом України - політиком і публічною особою, як «недостовірна», та, на його думку, має бути спростована, насправді не може бути такою (недостовірною) та не підлягає спростуванню в розумінні ст. 277 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 34 Конституції України у зв'язку з тим, що є оціночним судженням, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Європейський суд з прав людини у п. 46 рішення в справі «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986 р. зазначив: «З точки зору Суду, слід проводити ретельне розмежування між фактами та оціночними судженнями. Існування фактів може бути доведено, в той час як істинність оціночних суджень не піддається доведенню». Європейський суд з прав людини у п. 41 рішення в справі "Ляшко проти України" від 10.08.2006 р., навів наступне: «свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет п. 2 ст. 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство»... Більше того, повинно чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого ст. 19 (див. Lingtns, сіtеd аbove, р. 28, п. 46)». «Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об'єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (див. Lingtns v. Аиstria, рішення від 8 липня 1986, Serіеs А nо. 103,п. 42). Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб». Для визнання інформації недостовірною, необхідною умовою є доведення неправдивості викладення фактів. Однак стосовно інформації, що виражає висловлення певної точки зору, це здійснити неможливо, як, власне, зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини. Крім того, ч. 3 ст. 277 ЦК України, на яку посилається позивач у позові, вилучена, і він має доводити недостовірність інформації та надати докази непричетності до подій 02.05.2014 р. в м. Одесі, не погоджуючись з твердженням, що то є оціночним судженням, ураховуючи вимоги ч. 1 ст. 60 ЦПК України. За наведених обставин вважає, що позов не підлягає задоволенню. Представник відповідача, [PERSON], на підставі договору про надання правової допомоги - адвокат, [PERSON], у додаткових письмових запереченнях на підтвердження висловлення довірителем у інтерв»ю виключно власної думки, оціночних суджень, сформованих у зв'язку з об'єктивним сприйняттям існуючих фактів навів наступне. Вважає, що у позовній заяві наведено спотворені факти (доводи) та некоректно сформульовані позовні вимоги (предмет позову), що унеможливлює задоволення позову з процесуальної точки зору. Твердження, що на спірному відеоматеріалі міститься таке запитання кореспондента: «Хто головний організатор подій, сутичок, масових побоїщ і зрештою вбивств 2 травня?», і ніби - то саме на це питання відповідач, [PERSON], надає відповідь, не відповідають дійсності. Позивач, мабуть свідомо, проігнорував всю фразу, висловлену кореспондентом насправді, на відеозаписі відсутнє питання взагалі, лише ним наданий коментар такого характеру: "А зараз та заява, яку, по суті, можна назвати сенсаційною; пролунала вона з боку вже екс - керівника Одещини, [PERSON], щодо того, хто головний організатор подій, сутичок, масових побоїщ і зрештою вбивств 2 травня - пряма мова», і при цьому названо висловлену думку заявою. Однак, саме частина коментаря кореспондента фігурує як запитання у позові; саме запитання та послідуючу відповідь як одне ціле позивач просить визнати недостовірною інформацією, що, в свою чергу, унеможливлює задоволення відповідної позовної вимоги з урахуванням диспозитивності цивільного судочинства. Твердження позивача про безумовний взаємозв'язок «питання» (якого не було) та відповіді (яка насправді є коментарем) є неправдивими. Відтак, мав місце коментар кореспондента, з незрозумілих причин розчленований позивачем, запитання не ставилось взагалі, спростовувати частину коментаря, відповідач, [PERSON], не в змозі, оскільки такий коментар (інформацію) не розповсюджував. Далі, у прохальній частині обох позовних вимог фігурує також вимога щодо визнання недостовірною інформацією такого коментаря кореспондента: «екс-керівник Одещини назвав пана [PERSON] цитую дослівно «смотрящим». Він же підкупив місцевих силовиків, через що і не було на них впливу з боку керівництва області. Всі дії з дестабілізації ситуації в регіоні спрямовані на зрив президентських виборів...". Ця інформація також є коментарем кореспондента, не лунала з вуст [PERSON] на відеозаписі, відповідно ним не розповсюджувалась та не може спростовуватись. Фактично, у тій конструкції, що міститься на відеозаписі, інформація не може бути визнана недостовірною та (або) спростована. Навіть, лише ураховуючи неправдивість наведених позивачем доводів та, відповідно, некоректність заявлених позовних вимог, позов, навіть теоретично, не може бути задоволено, а рішення - виконано. У якості доказу до позовної заяви позивач надав лише відеозапис слів працівників телерадіокомпанії та самого [PERSON], однак факт трансляції, тобто розповсюдження, цього матеріалу на телебаченні в ефірі телеканалу 1+1 доказово не підтвердив, що є його прямим обов'язком. Натомість, все сказане [PERSON] є виключно його особистою думкою, що відповідає свободі самовираження поглядів і переконань тощо, гарантованих положеннями ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практиці Європейського суду з прав людини. У справі Європейського суду з прав людини «Ляшко проти України» від 10.08.2006 р. наведено загальні принципи, що мають застосовуватись у подібній сфері правовідносин: «41. Суд іще раз наводить такі основоположні принципи в цій сфері: (а) свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (сf., Jersild v. Denemark, рішення від 23 вересня 1994, Series А nо. 298, р. 23, п. 31; Janowski v. РоІаnd [GС], nо. 25716/94, п. 30, ЕСНR 1999-1; Nilsen аnd Johnen v. Norway [GС], nо. 23118/93, п. 43, ЕСНR 1999-УІІІ; аnd Fuentes Воbо v. Sраіn, nо. 39293/98, п. 43, 29 лютого 2000). (b) Преса відіграє важливу роль в демократичному суспільстві. Хоча вона не повинна переступати певні межі, зокрема, що стосується захисту репутації та прав інших, а також розголошення конфіденційної інформації, обов'язком преси, тим не менш, є поширення інформації та ідей у спосіб, сумісний із її обов'язком і відповідальністю, щодо всіх питань, що становлять громадський інтерес, включаючи питання правосуддя (див. De Наеs аnd Gijsels v. Веlgium, рішення від 24 лютого 1997, Rероrts 1997-I, рр. 233- 34, п. 37 та, mutatis mutandis, Сumpana аnd Маzare v. Rоmаnіа [GС], nо. 33348/96, пп. 92 - 110, ЕСНR 2004-...). Це не тільки завдання преси - поширювати подібну інформацію та ідеї - суспільство також має право отримувати їх. Інакше чи здатна була б преса відігравати цю життєво важливу роль «вартового пса демократії» (див. Тhоrgеіr Тhоrgеіrson v. Ісеland, рішення від 25 червня 1992, Sеries А nо. 239, р. 27, п. 63). Стаття 10 захищає не тільки ідеї як такі або висловлену інформацію, а також форму, в якій їх подано (див. Оberschlick v. Аustia (nо. 1), рішення від 23 травня 1991, Sеries А nо. 204, р. 25, п. 57). Свобода журналістських висловлювань також припускає певний ступінь перебільшення чи навіть провокації (див. Рrager аnd Оberschlick v. Аustia, рішення від 26 квітня 1995, Sеries А nо. 313, р. 19, п. 38, аnd Тhoma v. Luxemburg, nо. 38432/97, пп. 45 та 46, ЕСНR 2001-III). (Це положення стосується порядку висвітлення інформації телерадіокомпанією, і показує законність його дій.) (с) Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об'єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (див. Lingens V. Аustria, рішення від 8 липня 1986, Sеries А nо. 103, п. 42). (е) Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10 (див. Lingens, сіted above, р. 28, п. 46)». Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону про пресу, ст. 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення"), у тому ж засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Наведене свідчить про те, що думки, погляди особи є її невід'ємним правом. Будь-яка особа має беззаперечне право на безперешкодне висловлення своїх думок, що не може бути жодним чином обмежено. Позовні вимоги, заявлені позивачем, фактично спрямовані на визнання недостовірною інформацією думок відповідача, [PERSON]; і спростування таких думок неможливо реалізувати взагалі. При цьому, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, якщо думки особи сформовані під впливом об'єктивних чинників, така особа не може нести жодної відповідальності за свої висловлювання (справа Ляшко проти України, п. 51). Відповідач, [PERSON], на відеозаписі сказав лише такі слова: «Народный депутат Украины, фракция «Батькивщина», [PERSON] - человек, который планомерно вел, с моей точки зрения, подрывную деятельность; милиция саботировала работу по сепаратизму; Служба безопасности Украины знала о том, что в здании находится оружие, знала о том, что там давно уже все заготовлено, знала о том, что там находятся неизвестные вещества, там много людей; это все креатура [PERSON]». (Насправді, мав місце саме такий варіант викладення інформації, що не відповідає наведеному у позові.) Взаємозв'язок слів «с моей точки зрения» з усіма тезами зазначеної фрази красномовно показує про висловлення власної думки особи - оцінки ситуації. Як роз»яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1, думки не можуть бути предметом судового розгляду. У разі якщо на думку особи, такі думки принижують її честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь. Позивач мав здійснити захист своїх прав (якщо він вважає їх порушеними) саме у такий спосіб: звернутись до телерадіокомпанії з проханням надання права на відповідь, але не оскаржувати думки, ідеї [PERSON] у суді, однак не скористався таким правом. У контексті висловленої [PERSON] думки дуже важливо відмітити наступне: слово «креатура» означає ставленика, того, хто висунувся (займає посаду) завдяки чиїй-небудь протекції, цим словом можна охарактеризувати вплив певної особи на призначення іншої (інших) особи (осіб), зокрема, посадових осіб правоохоронних органів. Тобто, [PERSON] фактично висловив думку про вплив позивача на події 02.05.2014 р. в м. Одесі, зокрема через вплив на правоохоронні органи та силові структури (міліція та СБУ), що є абсолютно логічним і небезпідставним. Позивач, будучи народним депутатом України, входить до складу комітету Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності, є головою підкомітету з питань законодавства про адміністративні правопорушення, організації охорони громадського порядку та громадської безпеки, і беззаперечно має прямий або опосередкований вплив на кадрові призначення, керівництво правоохоронних органів області та контактує з ним. Крім того, наслідки події 02.05.2014 р. в м. Одесі знаходяться у нерозривному зв'язку з кадровими призначеннями, на які, на думку [PERSON] та інших поважних осіб, вплинув позивач, і ця інформація наразі знаходиться у відкритому доступі, є загальновідомою, зокрема розміщена на сайтах Інтернет. Далі представник відповідача посилається на джерела та обставини, які, на його думку, ймовірно, не виключають вплив позивача на кадрові призначення серед вищих посадовців у правоохоронних органах в м. Одесі, та сформували у довірителя власну думку щодо нього, спонукали до висловлювань цієї думки, і також щодо природи висловлювання - «смотрящий», які не стосуються предмету позову, не перевірялись та не досліджувались судом. Відтак, відповідач, [PERSON], висловив саме свою думку, свій погляд на обставини, що є очевидним, такі слова (обгрунтовані думки) не можуть бути предметом судового розгляду. Беззаперечним, на думку представника відповідача, є то, що у позові наведено спотворені факти, які не відповідають дійсності; позовні вимоги сформульовані некоректно і таким чином, що їх просто неможливо задовольнити як з точки зору законодавства, так і здорового глузду, тому позов не підлягає задоволенню . У судовому засіданні представники позивача за довіреностями, [PERSON] та [PERSON], підтримали позовні вимоги з наведених у заяві підстав, просять задовольнити. Представник відповідача, ТОВ телерадіокомпанії «Студія «1 + 1», [PERSON], за довіреністю позовні вимоги не визнала з підстав, наведених у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи, у задоволенні просить відмовити. Представник відповідача, [PERSON], на підставі договору про надання правової допомоги - адвокат, [PERSON], позовні вимоги не визнав з підстав, наведених у письмових запереченнях і доповненнях до них, долучених до матеріалів справи, у задоволенні просить відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 34 Конституцій України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим, ст. 68 Конституції України визначає, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Відтак, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суд ураховує, що при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело. У відповідності з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009, № 1 роз»яснив, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; …, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Суд установив, що [INFO] на телеканалі «1+1» у телепередачі «ТСН. Особливе» з м. Одеси відбулася трансляція відеоматеріалу під назвою «[INFO]», на 1 хв. 10 сек. якої після слів кореспондента - «А зараз та заява, яку, по суті, можна назвати сенсаційною; пролунала вона з боку вже екс - керівника Одещини, [PERSON], щодо того, хто головний організатор подій, сутичок, масових побоїщ і зрештою вбивств 2 травня» - пряма мова, - наступного змісту: «Народный депутат Украины, фракция «Батькивщина», [PERSON]. Человек, который планомерно вел, с моей точки зрения, подрывную деятельность; милиция саботировала работу по сепаратизму; Служба безопасности Украины знала о том, что в здании находится оружие, знала о том, что там давно уже все заготовлено, знала о том, что там находятся неизвестные вещества, там много людей. Это все креатура [PERSON]». Крім того, на 2 хв. 10 сек. кореспондент зазначив: « … екс - керівник Одещини назвав пана [PERSON] цитую дослівно «смотрящим». Він же підкупив місцевих силовиків, через що і не було на них впливу з боку керівництва області. Всі дії з дестабілізації ситуації в регіоні спрямовані на зрив президентських виборів ...». Інформація поширена без посилання на офіційні джерела. У судовому засіданні досліджений відеозапис передачі «ТСН. Особливе» під назвою «[INFO]», що транслювалася в ефірі телеканалу «1+1» [INFO], диск з яким отриманий представником позивача з офіційного джерела, оригінал запису знищено за повідомленням представника телерадіокомпанії. Саме цей матеріал у цілому, сприйнявши коментар кореспондента як зпитання у взаємозв"яку з текстом самої заяви, позивач вважає таким, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію як народного депутата, і стверджує, що ця поширена інформація є недостовірною. У відповідності з ч. ч. 1 - 3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Представники відповідачів не заперечили факт розповсюдження інформації за відтвореним змістом відеозапису, що наведено і в письмових поясненнях, навпаки наголошували на тому, що оспорювана інформація є власною думкою відповідача, [PERSON], тобто оціночним судженням дій позивача, право на висловлення яких обумовлене як національним законодавством, так і Конвенціє про захист прав людини і основоположних свобод, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини. Крім того, у підтвердження своєї правової позиції представники відповідачів посилаються на ст. ст. З, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 р. на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, що проголосила наступне: оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Відповідно до п. 19 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009, № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Суд, визначаючи характер поширеної інформації в цілому логічно об»єднаної за змістом єдиною тематикою телепередачі, жоден з абзаців якої не спростований, не може погодитись з доводами представників відповідачів, що ця інформація відноситься до оціночного судження. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У розумінні ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до ст. 10 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Частина 2 цієї статті передбачає, що здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. На думку суду, висловлювання за текстом поширеної інформації, що складається з коментарів кореспондента так інтерв»ю, логічно поєднаних єдиним змістом, містять відомості, які вказують на протиправні, злочинні та корупційні діяння позивача, у зв'язку з чим такі відомості не є оціночними судженнями. Не зважаючи на те, що межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи, позивач є народним депутатом України, членом комітету Верховної Ради - політиком, публічною особою, відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України також має право на спростування недостовірної інформації, яка за своїм змістом виходять за межі будь-якої допустимої критики, при цьому, зазначені висловлювання не є критикою взагалі, а поширена інформація ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію . Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України право на звернення до суду в разі поширення засобами масової інформації недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права фізичної чи юридичної особи, є безумовним, і невикористання права вимагати від засобу масової інформації спростування такої інформації з подальшим правом на оскарження відмови у спростуванні або порушення порядку (способу) спростування не перешкоджає судовому захисту особи. При визначенні характеру поширеної інформації суд не вважає визначальним то, чи коментар, чи запитання було сказано журналістом на початку телепередачі, і які розподільні знаки мали бути розставлені для розділення окремих складових речення, що знаходяться у нерозривному взаємозв'язку зі словами «с моей точки зрения», та не можуть сприйматись як окремі тези, оскільки ураховується загальне змістовне навантаження цієї інформації, її поширення та зовнішнє сприйняття. Суд не приймає до уваги доводи представника телерадіокомпанії, що відповідно до п. в) ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» компанія не може бути притягнута до відповідальності за поширену в прямому ефірі не її працівником інформацію, ураховуючи, що оспорювана інформація складається як з коментарів журналіста, так і інтерв»ю, що містять недостовірну інформацію. Крім того, спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, бо не має компенсаційного та майнового характеру, і в будь-якому випадку на засоби масової інформації має бути покладено обов'язок опублікувати спростування. Відтак, суд дійшов висновку, що відповідачами поширено відносно позивача неправдиві відомості, які ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію, вказують на нібито протиправну, злочинну, корупційну діяльність, з прив"язкою особи до конкретних подій, в зв'язку з чим такі відомості не є оціночними судженнями, а поширена інформація є непідтвердженою та недостовірною, грунтувалась виключно на припущеннях. Частиною 7 ст. 277 ЦК України встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. п. 24, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009, N 1, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобов'язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. У відповідності з ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Докази мають бути належними і допустимими відповідно до ст. ст 58, 59 ЦПК України. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача доведені та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідачів на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в суму 243 грн. 60 коп., по 121 грн. 80 коп. з кожного. На підставі наведеного, ст.ст. 32, 34, 68, 124 Конституцій України, ст. ст. 15, 16, 201, 277, 297, 299, 302 ЦК України, постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009, № 1, ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», ст. 10 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод,

Outcome: approved