Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 28 лютого 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №0191/БП1/95/0001937. Відповідно до умов договору відповідачу було надано кредитні грошові кошти у сумі 4070 грн. зі сплатою 43,8% річних за користування кредитом. Відповідач повинен був щомісяця здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом, сплачувати суму процентів, нарахованих за користування кредитними коштами в строк до 28 лютого 2009 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено договір поруки з ТОВ "Фінансова компанія "Гарант Плюс", згідно якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за порушення позичальником умов договору в межах суми 100 грн. Позичальник зобовязання за кредитним договором не виконує, в звязку з чим, за ним виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за тілом кредиту, відсотками за користування кредитом, пені та віндикаційних витрат. У звязку з зазначеним, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 24822,23грн. та судові витрати, понесені ним при зверненні до суду. У судове засідання представник позивача не зявився. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Згідно наданих заперечень у задоволенні позову просить відмовити у зв'язку з тим, що між сторонами відсутні зобов'язальні правовідносини, крім того за кредитним договором №0191/БП1/95/0001937 сплив строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28 лютого 2008 року між кредитною спілкою "Акорд", як кредитодавцем з однієї сторони, та відповідачем [PERSON], як позичальником з другої сторони, був укладений кредитний договір №0191/БП1/95/0001937. Відповідно до умов договору відповідачу було надано кредитні грошові кошти у сумі 4070 грн. зі сплатою 0,12% за кожен день користування кредитом строком на 12 місяців з 28 лютого 2008 року по 28 лютого 2009 року. Відповідач повинен був щомісяця здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом у розмірах, визначених графіком платежів /а.с.11/. Відповідач не заперечував факт укладення зазначеного договору з КС "Акорд". Як вбачається зі статуту ПАТ "Плюс Банк", ПАТ "Ідея Банк" виникло внаслідок зміни назви ПАТ "Плюс Банк" і є правонаступником всіх його прав та обов'язків; ВАТ "Плюс Банк" було правонаступником ВАТ "Акціонерний комерційний банк "Прикарпаття", яке в свою чергу створено шляхом реорганізації ТОВ "Комерційний банк розвитку лісової та деревообробної промисловості Прикарпаття "Прикарпатлісбанк" /а.с.7/. Отже, зі статуту позивача не вбачається, що позивач є правонаступником прав та обов'язків КС "Акорд". Крім того, позовна заява та додані до неї документи не містять відомостей про те, що позивач набув прав вимоги за кредитним договором, який було укладено між КС "Акорд" та відповідачем. Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено тієї обставини, що між ним та відповідачем існують зобов'язальні відносини, що є підставою для відмови у позові. Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що за позовом про стягнення боргу за кредитним договором №0191/БП1/95/0001937 від 28.02.2008 року пропущено строк позовної давності з огляду на наступне. У відповідності до п.3.2 кредитного договору позичальник зобов'язується погашати кредит та сплачувати проценти у порядку, визначеному розділом 4 цього договору. При цьому, розділом 4 кредитного договору визначено графік погашення кредиту за яким передбачається сплата ануїтетними платежами у суму 424,91 грн. у строк не пізніше 28 числа кожного місяця починаючи з 28.03.2008 року по 28.02.2009 року /а.с.11,12/. Пунктом 3.1 кредитного договору передбачено право кредитодавця у разі недотримання позичальником умов цього договору вимагати дострокового повернення одержаного кредиту, сплати нарахованих за ним. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 статті 259 ЦК України - позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з виписки по особовому рахунку, останній платіж позичальником за договором №0191/БП1/95/0001937 від 28.02.2008 року було здійснено 05 січня 2012 року /а.с.16/. Сплата ФК "Гарант плюс" заборгованості на суму 1 грн. на підставі договору поруки не є діями, що свідчать про визнання боргу відповідачем. Договір поруки було укладено ПАТ "Ідея Банк", який не є кредитором у зобов'язальних правовідносинах з [PERSON] Крім того, договір поруки було укладено після спливу строку позовної давності та дії зобов'язання. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кредитних коштів, а відтак і початок перебігу позовної давності починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, кредитодавець повинен був звернутися за захистом порушеного права до суду до 05 січня 2015 року, оскільки сторонами кредитних правовідносин не обумовлений строк позовної давності та застосовується загальний строк позовної давності - 3 роки, однак позивач, згідно штемпелю вхідної кореспонденції, звернувся до суду 14 липня 2015 року, тобто після спливу строку позовної давності. Позивач не заявив суду щодо поновлення строку позовної давності. З матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку банком з поважних причин. У матеріалах справи відсутні відомості які підтверджують вчинення відповідачем дій, спрямованих на визнання боргу. На підставі зазначених вимог закону, суд вважає, що строк позовної давності за вимогами про стягнення боргу за кредитним договором №0191/БП1/95/0001937 від 28.02.2008 року, пропущено і позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed