Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України (далі ДП ДЕТЦ Держгірпромнагляд) посилаючись на те, що він перебував у трудових відносинах з ДП ДЕТЦ Держгірпромнагляд та обіймав посаду начальника відділу організації будівництва, був звільнений з займаної посади 6 січня 2015 року у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість з підприємством на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. Також вказував, що на день його звільнення з роботи відповідач нарахував йому заробітну плату за грудень 2014 року в розмірі 2058,42 гривень та компенсацію за невикористану відпустку при звільненні разом із вихідною допомогою у розмірі 10782,76 гривень, а всього 12182,99 гривень. Виплатити вказані суми відповідач відмовився, посилаючись на відсутність грошових коштів. Уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 12471,18 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в сумі 14410,13 гривень. Також позивач просив стягнути компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 4523,51 гривень. Крім цього, вказуючи, що невиплатою заробітної плати йому заподіяна моральна шкода, яка в грошовому еквіваленті складає 1000 гривень та яку просив стягнути також на його користь. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 вересня 2015 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON]: стягнуто на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2014 року по січень 2015 року з урахуванням компенсації за несвоєчасну виплату в сумі 8585,73 гривень. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за січень 2015 року в сумі 7324,57 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ДП ДЕТЦ Держгірпромнагляд в дохід держави судовий збір в сумі 1218 гривень. Ухвалою від 14 вересня 2015 року було виправлено описку в рішенні та вказано, що сума заборгованості з урахуванням компенсації за несвоєчасну виплату за вказаний період складає 8327,32 гривень та саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вирішуючи питання про розмір заборгованості по його заробітній платі суд вибірково прийняв до уваги наявні в матеріалах справи докази. Крім цього, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у звязку із пропуском строку звернення до суду. В судове засідання сторони не зявились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи, [PERSON] подав заяву з проханням розглянути справу без його участі, наполягав на задоволенні апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач [PERSON] працював у ДП ДЕТЦ Держгірпромнагляд на посаді начальника відділу організації будівництва, був звільнений з займаної посади 6 січня 2015 року у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість з підприємством на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. Також, судом першої інстанції встановлено, що, з урахуванням виплачених позивачу сум у січні, квітні, травні та липні 2015 року, сума заборгованості по заробітній платі, яка не виплачена відповідачем позивачу станом на дату ухвалення судового рішення складає 6212,99 гривень. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та суми компенсації за несвоєчасну її виплату, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у порушення ст.116 КЗпП України позивачу не було проведено всіх виплат, які належить йому виплатити при звільненні, але такі дії відповідача викликані перешкоджанням здійсненню фінансово-господарської діяльності підприємства через вимушене залишення обладнання та документації підприємства у зоні АТО. З вищенаведених підстав суд дійшов висновку про відсутність вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні позивача. Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції виходив з наявних в матеріалах справи довідок № 598 від 11 серпня 2015 року та № 598/2 від 11 серпня 2015 року про заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2014 року по січень 2015 року, копій відомостей нарахувань № 622 від 21.01.2015р., № 2319 від 14.05.2015р., № 2295 від 15.04.2015р., № 15 від 16.07.2015р., № 27 від 27.07.2015р., наданих представником відповідача, та скрін-шотів з монітору мобільного телефону позивача, розрахункового листку за січень 2015 року, наданих представником позивача, встановивши що на день ухвалення рішення її розмір складає 6212,99 гривень. При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги в якості доказу копію довідки ДП Донецький ЕТЦ Держгірпромнагляду України № 224 від 09 квітня 2015 року, та виходив з того, що вона видана невстановленою особою, а не відповідачем, а також не містить відомостей про суму заборгованості по заробітній платі позивача. Вказані висновки суду є вірними з огляду на фактичні обставини справи та вимоги матеріального закону, яким врегульовані правовідносини, що виникли між сторонами. Згідно із ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням викладеного, за положеннями ст. 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Як убачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами у суді першої інстанції, підприємство відповідача було вимушено переміщене із зони проведення АТО, що перешкоджає здійсненню фінансово-господарської діяльності підприємства. Таким чином, висновки суду про відсутність вини підприємства у наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачем відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права. Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку. За вказаних обставин доводи позивача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітні платі підлягає залишенню без змін. Крім цього, відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що така шкода була спричинена позивачу, але у її стягненні слід відмовити з підстав пропуску строку для звернення з таким позовом до суду. З цього приводу колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Рішенням Конституційного суду від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином висновки суду першої інстанції про застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин не відповідають вимогам закону та в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового по суті позовних вимог. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини. Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Оскільки відсутність вини відповідача перед позивачем, знайшла своє підтвердження, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Outcome: partial