Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

26.08.2020 року представник позивачки [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради "Сумська обласна клінічна стоматологічна поліклініка" (КНП СОР "СОКСП" ) , треті особи: виконуючий обов`язки директора комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради "Сумська обласна клінічна стоматологічна поліклініка" [PERSON], Управління Держпраці у Сумській області про зміну формулювання причини звільнення з роботи, в якому він зазначив про те, що 14.09.2005 року її було прийнято на роботу в Сумську обласну стоматологічну поліклініку (з 08.09.2014 року ОКЗ "Сумська обласна стоматологічна поліклініка" ) медичною сестрою терапевтичного відділення, що підтверджується записом № 8 від вищевказаної дати в її трудовій книжці. 06.04.2020 року ОКЗ "Сумська обласна стоматологічна поліклініка" було реорганізовано в комунальне некомерційне підприємство Сумської обласної ради "Сумська обласна клінічна стоматологічна поліклініка" , що підтверджується записом в її трудовій книжці № 14 від вищевказаної дати. 13.05.2020 року адміністрацією роботодавця їй було нарочно вручено примірник повідомлення про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників від 12.05.2020 року, в якому повідомлялось про те, що "у зв`язку з перетворенням закладу на КНП СОР "Сумська обласна клінічна стоматологічна поліклініка" та переведення фінансування закладу за рахунок надання платних медичних послуг з метою зменшення навантаження на фонд заробітної плати та оптимізацією закладу, планується скорочення посади сестри медичної зі стоматології та її звільнення 12.07.2020 року" . Крім того, у даному повідомленні їй було запропоновано: посада сестри медичної зі стоматології (тимчасово на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника [PERSON] ) , та було наголошено на тому, що у випадку її незгоди на цю пропозицію, 12.07.2020 року вона буде звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 03.07.2020 року адміністрацією закладу їй усно було повідомлено про переведення з терапевтичного відділення в хірургічне відділення. Слід зазначити про те, що ані усної, ані письмової згоди на дане переведення вона не надавала. Через напружені стосунки на роботі у зв`язку із ситуацією щодо звільнення її з роботи та загостренням на цьому ґрунті існуючої гіпертонічної хвороби, 06.07.2020 року вона потрапила на стаціонарне лікування до терапевтичного відділення КНП "Центральна міська клінічна лікарня" , де лікувалась до 16.07.2020 року. Вищевказані факти підтверджуються випискою № 5604 з її медичної картки стаціонарного хворого. Перебуваючи на стаціонарному лікуванні, вона власноруч написала заяву роботодавцю про відмову від вказаної у повідомленні про наступне звільнення пропозиції. Дана заява 14.07.2020 року була передана її чоловіком до відділу кадрів КПП СОР "СОКСП" , де її відмовились прийняти, незважаючи на те, що доставлення заяви чоловіком попередньо була узгоджена з в. о. директора [PERSON] . Після виходу з лікарняного, 17.07.2020 року вона особисто подала до відділу кадрів заяву, в якій відмовлялась від запропонованої посади та просила звільнити її з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак, інспектор відділу кадрів [PERSON] відмовилась прийняти дану заяву, повідомивши про те, що вона повинна написати дві заяви: на надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 1 день (17.07.2020 року) та на звільнення за власним бажанням. Вона повідомила [PERSON] про те, що вищевказані заяви писати не бажає, оскільки її волевиявлення є іншим, тобто таким, щоб її звільнення відбулось на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак, [PERSON] повідомила її про те, що її ніхто не звільнить на вищевказаних умовах, оскільки таке звільнення передбачає виплату працівникові вихідної допомоги, яку адміністрація платити не збирається. Натомість, якщо вона не напише заяву про звільнення за власним бажанням, то її буде звільнено "по статті" . Через такий психологічний тиск з боку адміністрації роботодавця вона вимушена була написати заяву на надання відпустки на один день та на звільнення за власним бажанням, які передала до відділу кадрів. 20.07.2020 року на її телефон прийшло sms-повідомлення, в якому інспектор відділу кадрів повідомила її про те, що її заяву на звільнення за власним бажанням не прийнято, а 20.07.2020 року вважається прогулом. Через протиправні дії адміністрації 21.07.2020 року вона звернулась до Управління Держпраці у Сумській області із письмовою заявою, в якій, виклавши послідовно хронологію подій та факти протиправної поведінки роботодавця, просила захистити її трудові права. Через погане самопочуття, що виникло на ґрунті порушення її трудових прав роботодавцем, вона не змогла з`явитись на роботу з 20.07.2020 року по 23.07.2020 року. 24.07.2020 року вона отримала письмового листа від цієї ж дати, в якому повідомлялось про те, що 20, 21, 22 та 23 липня 2020 року були складені акти щодо її відсутності на робочому місці та було запропоновано надати пояснення про причини відсутності. 30.07.2020 року вона отримала листа КНП СОР "СОКСП" від 28.07.2020 року № 01-19/2/697, в якому повідомлялось про те, що її було звільнено за прогул відповідно до наказу від 28.07.2020 року № 46-к. Як вбачається зі змісту вищевказаного листа, вона не була ознайомлена з вищевказаним наказом, а також адміністрацією роботодавця їй не було видано трудову книжку. Для вирішення ситуації, що склалась, вона в телефонному режимі звернулась до в. о. директора КНП СОР "СОКСП" з проханням надати їй день та час для ознайомлення з наказом про звільнення, а також іншими документами, що стали підставою до його прийняття. Однак, [PERSON] відмовив їй, зазначивши про те, що в цьому немає необхідності. У зв`язку з необхідністю захисту своїх трудових прав, вона звернулась до адвоката Ясинка М. М. , який направив КНП СОР "СОКСП" адвокатський запит № 30 від 31.07.2020 року з проханням надати: 1) копію наказу КНП СОР "СОКСП" від 28.07.2020 року № 46-к, у відповідності до якого її було звільнено; 2) довідку про нараховану їй заробітну плату за останні 12 місяців, що передували звільненню з вказівкою в ній розміру середньоденної заробітної плати; 3) копію наказу КНП СОР "СОКСП" про оптимізацію закладу, на підставі якого 12.05.2020 року було видано повідомлення про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників. Однак, до цього часу відповідач ігнорує вимоги вищевказаного запиту, не надаючи жодної відповіді і копій запитуваних документів. 07.08.2020 року вона отримала листа від Управління Держпраці у Сумській області, в якому було повідомлено про те, що у період з 03.08.2020 року по 04.08.2020 року даним органом було проведено інспекційне відвідування з питань додержання законодавства про працю КНП СОР "Сумська обласна клінічна стоматологічна поліклініка" в частині дотримання процедури звільнення, за результатами якого були виявлено порушення ч. 1 ст. 32, ч. 2 ст. 40, ст. 42, ч. 2 ст. 49-4, ст. 44 КЗпП України. З огляду на встановлені факти порушення чинного законодавства про працю за результатами інспекційного відвідування керівнику відповідача було внесено припис щодо усунення виявлених порушень, за виконанням якого встановлено контроль. Однак, до цього часу відповідач не усунув наявні порушення. З урахуванням даних обставин, вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Вона вважає, що її звільнення у відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України є незаконним та таким, що порушує її конституційне право на працю, виходячи з наступного. 1. Відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у ст. 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Як вказувалося вище та як було встановлено Управлінням Держпраці у Сумській області, її протиправно та без її на те згоди було переведено з терапевтичного відділення в хірургічне відділення КНП СОР "СОКСП" , чим порушено вищевказану норму Закону. В той же час, згідно ст. 31 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Перевівши її до хірургічного відділення, роботодавець не ознайомив її ні з наказом про переведення, ні з посадовою інструкцією медичної сестри хірургічного відділення (посадові обов`язки якої дещо відрізняються від її діючих) роботодавець фактично примушував її виконувати роботу, яка не була обумовлена існуючим між ними трудовим договором, умови якого передбачені її посадовою інструкцією. Як зазначив у своєму висновку Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 року у справі № 712/6576/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/74475804) , складовими дисциплінарного проступку, що характеризують його об`єктивну та суб`єктивну сторони, є: дії (бездіяльність) працівника; невиконання або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між його діями (бездіяльністю) та невиконанням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність роботодавцем наявності будь-якої з цих складових виключає наявність дисциплінарного проступку. В даному випадку у її відсутності на роботі з 20.07.2020 року по 23.07.2020 року винен роботодавець, який протиправними діями поставив її в безвихідне положення: - попередив про звільнення і коли вона відмовилась від запропонованої посади, то відмовився звільняти на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; - без її згоди перевів в інше відділення; - змусив її без власного волевиявлення піти у неоплачувану відпустку та написати заяву про звільнення за власним бажанням, яку потім навмисно залишив без розгляду. Таким чином, вона опинилася в незрозумілому та невизначеному становищі, що, зважаючи на її вік, завдало сильних психологічних переживань, внаслідок яких вона вимушена була лишитись вдома для відновлення свого психологічного здоров`я. В той же час, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 24 своєї постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року, невихід працівника на роботу в зв`язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Для неї до цього часу залишається незрозумілим поведінка адміністрації КПП СОР "СОКСП" , адже в даному закладі вона пропрацювала безперервно з 2005 року, сумлінно і відповідально виконуючи свої обов`язки. Підтвердженням цьому є неоднократне відзначення її роботи з боку керівництва подяками, грамотами та грошовими преміями. Однак, чомусь коли постало питання економії фонду заробітної плати, то вирішили "пожертвувати" саме нею, змушуючи, по суті, звільнитись за власним волевиявленням. З огляду на вищевикладене, її вина у нез`явленні на роботу відсутня, а тому відсутні і підстави до її звільнення згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. 2. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2, 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як вказувалося вище, вона не давала своєї згоди на переведення ні на запропоновану їй посаду, ні в хірургічне відділення закладу. З огляду на вимоги ст. 40 КЗпП України, а також інформацію, викладену в повідомленні про наступне звільнення від 13.05.2020 року, відповідач повинен був звільнити її за п. 1 ст. 40 КЗпП України, а не вимагати написати заяву про звільнення за власним бажанням. Однак, з метою уникнути обов`язку виплати їй гарантованого ст. 44 КЗпП України розміру вихідної допомоги (не менше середнього місячного заробітку) відповідач чинив психологічний тиск, створюючи всі умови для примушування її звільнитись за власним бажанням. Слід вказати на те, що, повідомивши про скорочення штату, відповідач навіть не поставив до відома існуючу в КНП СОР "СОКСП" професійну спілку, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України. Відповідно до вищевказаної норми ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 цієї статті. Таким чином, згідно норм чинного законодавства, зазначене відповідачем у його наказі формулювання підстав її звільнення з роботи підлягає зміні з п. 4 ст. 40 КЗпП України на п. 1 ст. 40 КЗпП України. У відповідності до п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України вона підтверджує, що нею на дату подання даної позовної заяви до суду, не подано іншого позову чи позовів до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Заходи досудового врегулювання спору не здійснювались. Вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не здійснювалося. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачка понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (у відповідності до п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) : - сума судових витрат, які позивачка понесла в зв`язку із розглядом справи (складається із витрат на професійну правничу допомогу адвоката) - 4000 грн. ; - сума судових витрат, які позивачка очікує понести в зв`язку із розглядом справи - 3000 грн. . Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Як зазначив у своїй ухвалі від 14.04.2004 року Верховний Суд України (ухвалу розміщено на офіційному веб-порталі "Верховна Рада України" за посиланням https://zakon.rada.gov.Ua/laws/show/n0171700-04#Text) , висновок суду першої інстанції про те, що спір про зміну формулювання причин звільнення - це спір не про звільнення, є помилковим, оскільки при вимогах як про зміну формулювання причин звільнення, так і про поновлення на роботі предметом позову є наказ про звільнення працівника. Таким чином, вона звільнена від сплати судового збору за даним позовом. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221, ст. 222 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Таким чином, даний позов підсудний Ковпаківському районному суду м. Суми. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 вищевказаної статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Для подання даного позову вона вимушена була звернутись за отриманням професійної правничої допомоги до адвоката Ясинка Миколи Михайловича (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 301, видане 27.11.2009 року Сумською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури) , який у відповідності до умов укладеного 30.07.2020 року договору про надання професійної правничої допомоги підготував та направив відповідачу адвокатський запит, а також підготував проект даного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 2 даної статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) , виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, (ч. 3 вищевказаної статті) . Відповідно до п/п 4 п. 4.1. договору про надання професійної правничої допомоги від 30.07.2020 року за складання проектів процесуальних документів, зокрема проекту позовної заяви в Ковпаківський районний суд м. Суми про зміну формулювання причини звільнення з роботи, а також інших процесуальних документів, необхідних для захисту порушених прав клієнта, клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 1000 грн. за одну годину роботи. Згідно п/п 2 п. 4.1. вищевказаного договору, за збір доказів шляхом підготовки та направлення адвокатських запитів клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 500 грн. одну годину роботи. З урахуванням витраченого адвокатом часу на підготовку та направлення адвокатського запиту відповідачу (1 година) , а також проекту позовної заяви (3 години 30 хвилин) відповідно до акту про отримання професійної правничої допомоги від 26.08.2020 року ними було погоджено розмір гонорару адвоката за надану правничу допомогу в загальній сумі 4000 грн. . Вищевказану суму нею було сплачено адвокату, на підтвердження чого у відповідності до п. 4.3. договору про надання професійної правничої допомоги останнім було видано квитанцію від вищевказаної дати. Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 (справа про право на правову допомогу) визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Таким чином, понесені нею витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають відшкодуванню відповідачем. Оригінали всіх документів, копії яких додано до позовної заяви, знаходяться у позивачки. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial