Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

У вересні 2015 року позивач - ПАТ "Всеукраїнський [PERSON]" звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 16.06.2011 року між ПАТ "Всеукраїнський [PERSON]" та [PERSON] укладено кредитний договір № BLаЖГА00044178, відповідно якого відповідач отримала кредит у сумі 10000.00 грн. строком до 16.06.2014 року, зі сплатою 15 % річних за користування кредитними коштами. Свої зобовязання відповідач [PERSON] за вказаним договором належним чином не виконувала, у звязку з чим станом на 11.08.2015 року вона має заборгованість в сумі 16 450.08 грн., яка складається з наступного: - 16 450.08 грн. сплата штрафних санкцій. Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 16 450.08 грн. Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.12.2015 року позов ПАТ "Всеукраїнський [PERSON]" був задоволений у повному обсязі. Не погодившись із заочним рішенням суду, відповідач [PERSON] подала заяву про його перегляд, і ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.05.2017 року зазначене заочне рішення було скасовано, а справа була призначена до розгляду у загальному порядку. Представник позивача ПАТ "Всеукраїнський [PERSON]" у судове засідання по справі не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, у матеріалах справи наявна заява про слухання справи у відсутність представника. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні, оскільки [PERSON] виконала зобов'язання за кредитним договором. Крім того просив застосувати до спору позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із кредитного договору № BLаЖГА00044178 від 16.06.2011 року [PERSON] отримала кредит у сумі 10 000.00 грн. строком користування до 16.06.2014 року, зі сплатою 15 % річних за користування кредитними коштами. Відповідно до ст.\~ст. 509, 546 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав,\~\~встановлених Законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст. 615 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускається. Позивач в обгрунтування своїх позлвних вимог посилався на те, що через неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором з 2013 року виникла прострочена заборгованість за кредитом, яка станом на 11.08.2015 року складає - 16450.08 грн. штрафних санкцій. Між тим, судовим розглядом встановлено, що відповідач [PERSON] у повному обсязі виконала свої зобов'язання за кредитним договором № BLаЖГА00044178 від 16.06.2011 року, що підтверджено наявними у справі квитанціями. Із наявного у матеріалах справи Додатку №2 до вказаного кредитного договору вбачається, що сукупна вартість кредиту становить 18 776,34 грн., а із наявних у справі та досліджених у судовому засіданні квитанцій вбачається, що позивачкою було сплачено в рахунок погашення кредитної заборгованості 28 051,81 грн. За змістом ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. Виходячи з того, що заборгованість по штрафних санкціях виникла в 2013 році, строк позовної давності, встановлений ст. 258 ЦК України, сплив в 2014 році, а позивач звернувся до суду із позовною заявою лише у вересні 2015 року. Стаття 267 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачем до суду не надано будь-яких доказів поважності пропущення позовної давності. У той же час, відповідач виконала свої зобовязання за кредитним договором. Будь-яких доказів, що б спростували надані відповідачем докази та відповідні висновки суду, представник позивача суду не надав. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд не відшкодовує позивачеві понесені ним судові витрати через те, що у задоволенні його позову було відмовлено.

Outcome: dismissed