Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

У липні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON], [PERSON] діючої від свого імені та в інтересах, а також як законний представник від імені та в інтересах малолітніх [PERSON], 2004 року народження, [PERSON], 2013 року народження, третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради ( КМДА ) про усунення перешкод у користуванні правом власності, шляхом скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також позбавлення осіб права користування житловим приміщенням, свої вимоги мотивувавши тим, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS]. Позивачу належить на праві власності 1 / 2 частка вказаної квартири. 25 вересня 2014 року відповідач по справі, [PERSON], якому належить на праві власності інша 1 / 2 частка вказаної квартири уклав з відповідачем, [PERSON], договір дарування належної йому 1 / 2 частки зазначеної квартири. Ставши юридично співвласником вказаної квартири, відповідач [PERSON] 29 листопада 2014 року зареєструвала своє місце реєстрації у квартирі, а також зареєструвала своїх малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], у цій квартирі. Вказані особи до цих пір зареєстровані за адресою вказаної квартири . 01 грудня 2015 року Рішенням Дарницького районного суду міста Києва був визнаний недійсним договір дарування 1 / 2 частки квартири [ADDRESS], укладений 25 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] . Після отримання вказаного рішення суду, яке набрало чинності, позивач звернулася з цим рішенням до державного реєстратора прав на нерухоме майно задля скасування запису про державну реєстрацію права власності на 1 / 2 частку квартири [ADDRESS] за [PERSON], так як договір дарування, на підставі якого за цією особою було зареєстровано право власності, було визнано недійсним. На звернення держаний реєстратор ухвалив Рішення № 29712496 від 23 травня 2016 року про відмову у скасуванні запису про право власності, посилаючись на те, що такий запис вноситься до Державного реєстру прав на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав . Вважає, що існування у Державному реєстрі прав вищевказаного запису про реєстрацію права власності на 1 / 2 частку квартири за відповідачем [PERSON] є прямим порушенням прав як співвласника зазначеної квартири, на підставі вищенаведеного позивач просить усунути перешкоди права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 7124973 від 25.09. 2014 року про реєстрацію права власності за [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], що діє на підставі довіреності від 20 жовтня 2017 року ( а. с. 112 ) позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] діючої від свого імені та в інтересах, а також як законний представник від імені та в інтересах малолітніх [PERSON], 2004 року народження, [PERSON], 2013 року народження, в судове засідання не з"явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд прийняв вичерпні заходи для про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права. За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ЦПК України , відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь - кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради ( КМДА ) в судове засідання свого представника не направила, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS]. Позивачу належить на праві власності 1 / 2 частка вказаної квартири. 25 вересня 2014 року відповідач по справі, [PERSON], якому належить на праві власності інша 1 / 2 частка вказаної квартири уклав з відповідачем, [PERSON], договір дарування належної йому 1 / 2 частки зазначеної квартири. Ставши юридично співвласником вказаної квартири, відповідач [PERSON] 29 листопада 2014 року зареєструвала своє місце реєстрації у квартирі, а також зареєструвала своїх малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], у цій квартирі. Вказані особи до цих пір зареєстровані за адресою вказаної квартири . 01 грудня 2015 року Рішенням Дарницького районного суду міста Києва був визнаний недійсним договір дарування 1 / 2 частки квартири [ADDRESS], укладений 25 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] . Після отримання вказаного рішення суду, яке набрало чинності, позивач звернулася з цим рішенням до державного реєстратора прав на нерухоме майно задля скасування запису про державну реєстрацію права власності на 1 / 2 частку квартири [ADDRESS] за [PERSON], так як договір дарування, на підставі якого за цією особою було зареєстровано право власності, було визнано недійсним. На звернення держаний реєстратор ухвалив Рішення № 29712496 від 23 травня 2016 року про відмову у скасуванні запису про право власності, посилаючись на те, що такий запис вноситься до Державного реєстру прав на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав . -відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ", у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведенодержавну реєстрацію прав,то до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державноїреєстрації прав.Зазначена норма дублюється також і у ст. 27 ЦК України. Таким чином, визнання договору дарування від 25 вересня 2014 року недійсним вже є достатньою підставою для скасування державної реєстрації права власності на 1 / 2 частку квартири за [PERSON] Відповідно до Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. Подання та отримання документів за заявою про внесення змін до записів Державного реєстру прав здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом " а " пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно Рішення Дарницького районного суду м. Києва [PERSON] не є співвласником квартири [ADDRESS], а відтак наразі відсутні будь - які правові підстави для проживання та реєстрації її, а також її дітей у цій квартирі, бо [PERSON] фактично позбавлена права власності на частку у квартирі ( правовстановлюючий документ на частку квартири було визнано недійсним ) . Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 „ Совтрансавто - Холдинг " проти України ", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 „ Брумареску проти Румунії " встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Саме ж право користування квартирою ( право реєстрації у цій квартирі ) є похідним від права власності на цю квартиру. Відтак, позбавлення права власності на квартиру є і позбавленням права користування цією квартирою. Однак відповідачі, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не знялися з реєстрації і залишаються зареєстрованими на даний час в квартирі, чим порушують права позивача як співвласника квартири. Глава 23 Цивільного кодексу Українивстановлює, що громадянин, який є власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. З Конституції України.власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Стаття 16 ЦК Українипередбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексуУкраїни. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року « Про свободупересування та вільний вибір місця проживання в Україні »зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою ), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування тавільний вибір місця проживання в Україні»є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Законупідлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1 ) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2 ) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3 ) про визнання особи безвісно відсутньою; 4 ) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статей 71, 72, 116. 156 ЖК України: ст . 405 ЦК України ). Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї та втратили право власності на спірну квартиру. Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Стаття 150 ЖК Україниімперативно передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок ( квартиру ), користуються ним ( нею ) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 158 ЖК Україникористування жилим приміщенням у квартирі, що належить громадянинові на праві приватної власності, можливе тільки на підставі договору найму житлового приміщення. Таким чином, у відповідачів, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], відсутні будь - які правові підстави для користування жилим приміщенням, і, при цьому, наявні підстави для позбавлення їх права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], що у свою чергу ( після набуття рішенням суду законної сили ) стане підставою для зняття їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України: « Права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років... можуть захищати у суді відповідно їхні батьки... ». Оскільки ця справа виникає з правовідносин, у яких малолітні [PERSON], 2004 року народження, та [PERSON], 2013 року народження, особисто беруть участь, то вважаю, що по цій справі їх права, свободи та інтереси має захищати їх мати, [PERSON], як законний представник малолітніх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розподілі судових витрат суд виходить із положень ст. 141 ЦПК України, згідно яких, судові витрати присуджуються позивачці пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. ст. 3, 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні » рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання у цьому будинку.

Outcome: approved