Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати свого онука [PERSON] та дочку [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою /а.с.2-3, 92-93/. В обґрунтуванні позову позивач посилалась на те, що [PERSON], будучи зареєстрованим у спірній квартирі, жодного дня у ній не проживав, особистих його речей там не має. [PERSON] не мешкає у вказаній квартирі протягом останніх 18-ти років. Зазначає, що відповідачі не сплачують комунальні платежі за утримання цього нерухомого майна, усі витрати вона змушена нести особисто. На даний час квартира не приватизована, вона має намір зареєструвати своє право власності на неї, однак не може розпочати цю процедуру, оскільки в ній зареєстровані відповідачі, з якими вона не спілкується та їх місце проживання їй не відомо, а тому вона змушена звернутись до суду з указаним позовом. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив вселити його у квартиру [ADDRESS] та висилити з неї співмешканця його бабусі [PERSON] - [PERSON] /а.с.46-49, 75-78, 102-103/. Свій позов обґрунтовував тим, що не проживав у спірній квартирі з поважних причин. Так будучи неповнолітнім, він не мав змоги вселитися, оскільки проживав зі своїм опікуном - бабусею [PERSON] в її квартирі, тому що його батьки були позбавлені батьківських прав відносно нього. Вказував, що [PERSON] неправомірно проживає у зазначеній квартирі, не зареєстрований у ній, а тому має бути виселений. [PERSON] також подала до суду зустрічну позовну заяву, просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою 52 у будинку 29-Б по вулиці Косіора у м. Дніпропетровську, шляхом вселення її до зазначеної квартири та виселення з неї [PERSON] /а.с.147-150/. Свій позов [PERSON] обґрунтовувала тим, що після початку розгляду справи у суді першої інстанції її мати разом із співмешканцем перестали пускати її додому, забрали ключі. Крім того, [PERSON] надала довіреність сторонній людині [PERSON], якою надала йому право на приватизацію вказаного нерухомого майна. Вказувала, що постійно проживала у спірній квартирі, має там особисті речі. На її думку [PERSON] незаконно проживає у квартирі, а тому вважає, що його слід виселити. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23.08.2016 року позовну заяву [PERSON] задоволено. Визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та знято їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовлено в повному обсязі.\~Вирішено питання щодо розподілу судових витрат між сторонами /а.с.179-182/. З таким рішенням не погодилась [PERSON], подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], а її позов задовольнити повністю /а.с.186-190/. [PERSON] також звернувся до суду із апеляційною скаргою, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.08.2016 року, як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального права, та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам закону. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та відмовляючи у зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] без поважних причин не проживають у спірній квартирі понад 6 місяців, а тому в силу ст.ст. 71,72 ЖК України визнав їх таким, що втратили право користування житловим приміщенням. Однак, з висновком суду щодо [PERSON] погодитись не можна з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено, що квартира [ADDRESS] відповідно до ордеру №2374 від 11.09.1980 року, видаваного Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, була надана в порядку обміну [PERSON] та її доньці позивачу [PERSON] /а.с.6/. [PERSON] 22.04.1996 року померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I-KИ № 613709 від 12.03.2015 року. /а.с.7/ Відповідно до довідки від 05.10.2015 року, виданої Індустріальним РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON], її дочка [PERSON] та онук - [PERSON]. Крім того, у вказаній квартирі без реєстрації поживає співмешканець [PERSON] - [PERSON] /а.с79/. Рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська від 16.10.1998 року №416.3 призначено [PERSON] (бабусю відповідача [PERSON] по лінії батька) опікуном над неповнолітнім [PERSON], [INFO] та над його частиною квартири за адресою: [ADDRESS]. Вказаним рішенням закріплено за неповнолітнім частину спірної квартири /а.с.81/. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.02.2003 року відповідача [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно її сина - [PERSON], [INFO] з тих підстав, що вона вихованням дитини не цікавиться, неодноразово притягувалася до кримінальної та адміністративної відповідальності, аліментів на утримання дитини не сплачує /а.с.82/. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2013 року [PERSON] також було позбавлено батьківських прав у відношенні сина [PERSON], [INFO] /а.с.83/. Зазначені рішення суду батьками [PERSON] не оскаржувались. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за їхньою заявою може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем понад шість місяців, зокрема, у випадку влаштування дитини на виховання до родичів, опікуна. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо) суд може продовжити пропущений строк. Отже, з огляду на тяжкі життєві обставини та те, що батьки були позбавлені батьківських прав, відмовились від дитини, відповідач [PERSON] фактично з народження мешкав із опікуном своєю бабусею [PERSON], та з цих поважних причин не проживав за адресою реєстрації. Відтак, в силу вказаних норм ст. 71 ЦПК України та зважаючи на вищевказане рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська від 16.10.1998 року №416.3, за [PERSON] зберігається житлове приміщення. На вказані обставини справи та норми закону суд уваги не звернув, дійшовши помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та необґрунтовано зняв його з реєстрації. Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] з огляду на поважність причин не проживання останнього у квартирі [ADDRESS], не підлягають задоволенню. Матеріали справи містять звернення [PERSON] до голови Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, в якому остання просить сприяння ради у питанні вселення [PERSON] до спірної квартири, оскільки [PERSON] та її співмешканець [PERSON] чинять йому перешкоди, всілякими способами намагаються продати житло, в квартирі пиячать та збираються їх друзі /а.с.117/. Згідно акту виходу до особи з числа дітей, позбавлених батьківського піклування від 13.05.2015 року, складеного спеціалістами ЦСССДМ та за участю міліції, встановлено, що дійсно [PERSON] чинять перешкоди у вселенні в квартиру [ADDRESS]. /а.с.84/. [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів з питанням щодо вселення [PERSON] у спірну квартиру, однак їй було розяснено, що дане питання має вирішуватись у судовому порядку /а.с.56, 57, 58/ Отже, наявними доказами у справі та поясненнями сторін підтверджено, що [PERSON] та її співмешканець [PERSON] чинять [PERSON] перешкоди у вселенні. Відповідач в силу ст. 64 ЖК України, як член сімї, має право користування квартирою нарівні з іншими наймачами, а тому колегія суддів вважає на необхідне вселити його у спірну квартиру, зобовязавши [PERSON] надати [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] (вул. Косіора) у м.Дніпро (м.Дніпропетровську). Щодо позовних вимог [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації [PERSON] та зустрічних позовних вимог останньої про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, - колегія суддів зауважує наступне. Відповідно до ст.ст 10,60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. За ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно акту від 25.02.2015 року, складеного мешканцями будинку 29Б по вулиці Косіора у м.Дніпропетровску, [PERSON] по місцю реєстрації (у спірній квартирі) не проживає, квартирою не користується, квартплату не сплачує, витрат на утримання квартири не несе, своїх речей там не зберігає, ключів не має /а.с.99/. На момент складання акту будь-який зв'язок з [PERSON] відсутній. Зазначені обставини відповідачкою не спростовані. У позовній заяві [PERSON]П зазначила, що за характером роботи була відсутня у квартирі, однак на підтвердження працевлаштування та відповідних відряджень як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, нею не надано жодних доказів. Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що [PERSON] понад 6 місяців без поважних причин не проживає у спірній квартирі, а тому в силу ст. ст.71,72 ЖК України, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги [PERSON] до неї та відмовив у задоволенні зустрічного позову відповідачки про усунення перешкод у користуванні кватирою та вселення. Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального та процесуального права, які правильно застосовані судом першої інстанції. Позивачами за зустрічними позовами [PERSON] та [PERSON] заявлені позовні вимоги про виселення [PERSON] із спірної квартири. Між тим, ухвалене судом першої інстанції рішення в цій частині, в порушення вимог ч.1 ст. 210 ЦПК України, не містить мотивів, з яких суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню, [PERSON] проживає у [INFO] без реєстрації. З пояснень [PERSON] вбачається, що останній здійснює насильство у сімї, завів двох собак бійцівських порід, які накидались на неї та [PERSON] [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у вселенні, не пускає його до житла й, згідно пояснень [PERSON], в квартирі пиячать та збираються друзі [PERSON] та [PERSON] /а.с.117/. Крім того, під час розгляду справи у апеляційному суді [PERSON] пояснив, що вони разом із співмешканкою [PERSON] надали довіреність [PERSON] на представлення її інтерсів з питань приватизації, реєстрації права власності та оформлення документів для подальшого відчуження квартири /а.с.62/, вказавши що [PERSON] є особою, що допомогає їм «морально та матеріально». Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що наймачі [PERSON] та [PERSON] не надавали згоди на вселення [PERSON] у спірну квартиру. Отже, [PERSON] не набув права користування жилим приміщенням, проживає у квартирі незаконно, чинить перешкоди у користуванні спірним майном, а тому колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] (вул. Косіора) у м.Дніпро (м.Дніпропетровську). Виходячи з положень ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог; якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат. З огляду на наслідки розгляду справи апеляційним судом, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] судових витрат в сумі 243,60 грн. підлягає скасуванню й, відповідно до норм ст. 88 ЦПК України, з [PERSON], [PERSON], з кожного, на користь [PERSON] в рахунок відшкодування судових витрат слід стягнути по 948,7 грн.

Outcome: partial