Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору № DNH4TР36451010 від 21.08.2006р. укладеного між ним та ПАТ КБ "ПриватБанк" недійсним , в якому також просить зобов`язати відповідача прийняти суму заборгованості за кредитом 4620 грн. у термін 15 місяців по 308 грн. щомісячно. В своєму позові він вказав, що за умова кредитного договору банк зобов`язався надати споживчий кредит в сумі 4620 грн. строком на 36 місяців, а позичальник сплачувати 2,09 % щомісячно, за користування кредитом. Вважає, що підписання даного договору про надання споживчого кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку банку, а саме, невиконання переддоговірної роботи з позичальником. Крім того вважає, що банк при укладанні договору навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 1.7 умов договору банк надає кредит на споживчі цілі. Втім, вказаний договір укладений по формі та змісту без додержання вимог закону, він не містить істотних умов та загальної вартості кредиту. Вказаний кредитний договір є неукладеним, оскільки сторони в належній формі не досягли згоди з істотних умов, передбачених законодавством. Вважає, що договір про надання споживчого кредиту суперечить нормам чинного законодавства, а саме, те що відповідно до п. 3.3.1 договору, банк надає собі право за власним бажанням будь-коли змінювати відсоткову ставку за користування кредитом, а клієнт не має право відмовитися. Відповідно до п.3.3.3 договору, банк намагається відмінити право надане законом, щодо розпорядження належним йому майном. Банк надає собі право будь коли, безпідставно, на власний розсуд вимагати повернення всього кредиту, або звернути стягнення на майно. Щоб отримати кредит позичальнику обов`язково завжди треба мати додаткове забезпечення, та також сплатити банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі, що є порушенням ст.316 ЦК України. Згідно п. 2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови. Однак банком це положення договору не були виконані. В порушення ст. 18 ч.5 п.3 Закону України "Про захист прав споживачів" банк встановив вимоги щодо сплати позичальником відсотків за користування кредитом у подвійному розмірі від розміру зазначеному у тарифах та заяві, які є непропорційно великою сумою компенсації, понад 50% вартості продукції у разі невиконання ним зобов`язань за договором. У договорі відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Договором обмежено можливість фізичної особи мати цивільні права та обов`язки вільно розпоряджатися майном, що належить позичальнику на праві приватної власності (п.3.2.5, 3.2.10 та 3.3.13 умов кредитного договору), мати передбачений законом захист персональної інформації. У відповідності до ст. 27 ЦК України, вважає, що правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемними. У разі застосування наслідків недійсності правочину позивач повинен повернути відповідачеві суму наданого кредиту, а саме, 4620 грн. Споживач має намір користуватися кредитними коштами до 21.08.2014р., з повернення кредиту рівними частинами. Негайна вимога про повернення всієї суми кредиту спричинить споживачеві шкоди. У разі початку повернення залишку боргу з червня 2013р., до закінчення зазначеного терміну користування грошима залишиться 15 місяців. Таким чином розмір щомісячного платежу складе 4620 грн. / 15 місяців = 308 грн./міс. Просить визнати кредитний договір № DNH4TР36451010 від 21.08.2006р. укладений між ним та ПАТ КБ "ПриватБанк" недійсним та зобов`язати прийняти суму заборгованості 4620 грн. у термін 15 місяців по 308 грн. щомісячно. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просить задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти позову, суду пояснив, що відповідно до кредитного договору № DNН4ТР36451010 укладеного 21.08.2006р. між банком та [PERSON], позивач отримав кредит у розмірі 4620,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.08.2009р. При підписанні заяви про надання кредиту позивач вказав, що ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку. Своїм підписом він підтвердив факт даної інформації про умови кредитування в ПАТ УБ "ПриватБанк". Також в заяві вказав, що згоден на те, що ця заява разом з Умовами та тарифами складають між нею та банком кредитно заставний договір. Відповідно до п 2.1 Умов та правил надання банківських послуг : строк, термін повернення, розмір кредиту, цілі, відсотки, винагороди та розмір щомісячного платежу, та період уплати платежів визначені в Заяві позичальника, підписанням якої Банк та Клієнт укладають кредитно-заставний договір. Належним чином заповнена заява підписується клієнтом, і таким чином, клієнт виражає згоду, що Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами складає укладений договір. Даний кредитний договір є договором приєднання згідно ст. 634 ЦК. Тобто, як і публічний договір, договір приєднання є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту договору в цілому. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору. Звичайно, друга сторона сама вирішує, укладати чи не укладати договір на запропонованих їй умовах. Укладення договору є дата підписання позивачем заяви позичальника. Саме підписом на заяві позичальника клієнт висловлює свою згоду, що заява разом з умовами по надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає укладений договір про надання строкового кредиту. Дані умови регулюють відносини між банком та клієнтом щодо умов та порядку надання позичальнику кредиту, інших банківських послуг, вказаних в заяві позичальника. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, спірний кредитний договір, який було укладено шляхом підписання заяви та ознайомлення з Умовами та і Правилами надання банківських послуг, та підписаний позивачем, є укладеним у письмовій формі. Оскільки на заяві позичальника мається підпис Позивача, що посвідчує той факт що з умовами договору, умовами надання споживчого кредиту фізичним особам позичальник ознайомлений, а також те, що сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов по договору. За рахунок наданих кредитних коштів позивач отримав товар, а саме: телевізор 29 "РНІLUРS 29РТ9020, що підтверджується підписом позивача відповідно до акту прийому-передачі товару № DNH4TP36451010 від 21.08.2006 року. Отже, позивач добровільно користувалася послугами банку відповідно до умов та заяви про надання кредитних коштів яку підписав власноручно, прийняв товар на руки. Таким чином, позивач підписавши заяву позичальника своїм підписом засвідчив факт згоди з умовами та правилами договору та прийняв товар, набутий за рахунок кредитних коштів, у використання. Все це є свідченням того, що Позивач був повідомлений про умови надання кредиту та прийняв їх. Крім того, з моменту укладання договору позивач не оспорював його умов. Правовідносини між сторонами повинні ґрунтуватися на вимогах чинного законодавства України. Позивач не заперечує з приводу того, що він отримав кредитні кошти відповідно до кредитного договору, тобто, позивач своїми діями прийняв умови договору до виконання. Позивачу були відомі умови кредитування, а саме з 21.08.2006 року, і з цього наступає трирічний строк для звернення позивача за захистом своїх прав. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволені позову. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши всі представлені докази в сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою для визнання правочину недійсним є недодержання в момент його вчинення стороною вимог ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, а саме вимог про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Судом встановлено, що 21.08.2006 року позивач та банк уклали кредитний договір № DNН4ТР36451010 відповідно до якого позивач отримав споживчий кредит у розмірі 4620,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,1 % на рік на суму залишку заборгованості за кредит з кінцевим терміном повернення 21.08.2009 року. З умовами кредитного договору позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис на заяві позичальника. При підписанні заяви про надання кредиту позивач вказав, що ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку. Своїм підписом він підтвердив факт даної інформації про умови кредитування в ПАТ УБ "ПриватБанк". Також в заяві вказав, що згоден на те, що ця заява разом з Умовами та тарифами складають між нею та банком кредитно заставний договір. Відповідно до п 2.1 Умов та правил надання банківських послуг : строк, термін повернення, розмір кредиту, цілі, відсотки, винагороди та розмір щомісячного платежу, та період уплати платежів визначені в Заяві позичальника, підписанням якої Банк та Клієнт укладають кредитно-заставний договір. Належним чином заповнена заява підписується клієнтом, і таким чином, клієнт виражає згоду, що Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами складає укладений договір. Даний кредитний договір є договором приєднання згідно ст. 634 ЦК. Тобто, як і публічний договір, договір приєднання є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту договору в цілому. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору. Звичайно, друга сторона сама вирішує, укладати чи не укладати договір на запропонованих їй умовах. Укладення договору є дата підписання позивачем заяви позичальника. Саме підписом на заяві позичальника клієнт висловлює свою згоду, що заява разом з умовами по надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає укладений договір про надання строкового кредиту. Дані умови регулюють відносини між банком та клієнтом щодо умов та порядку надання позичальнику кредиту, інших банківських послуг, вказаних в заяві позичальника. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, спірний кредитний договір, який було укладено шляхом підписання заяви та ознайомлення з Умовами та і Правилами надання банківських послуг, та підписаний позивачем, є укладеним у письмовій формі. Оскільки на заяві позичальника мається підпис Позивача, що посвідчує той факт що з умовами договору, умовами надання споживчого кредиту фізичним особам позичальник ознайомлений, а також те, що сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов по договору. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається. Доказування не повинно грунтуватись на припущеннях. Крім того, на підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується ( повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. ст.525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а; за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, : що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За рахунок наданих кредитних коштів позивач отримав товар, а саме: телевізор 29 "РНІLUРS 29РТ9020, що підтверджується підписом позивача відповідно до акту прийому-передачі товару № DNH4TP36451010 від 21.08.2006 року. Отже, позивач добровільно користувалася послугами банку відповідно до умов та заяви про надання кредитних коштів яку підписав власноручно, прийняв товар на руки. Таким чином, позивач підписавши заяву позичальника своїм підписом засвідчив факт згоди з умовами та правилами договору та прийняв товар, набутий за рахунок кредитних коштів, у використання. Все це є свідченням того, що Позивач був повідомлений про умови надання кредиту та прийняв їх. Позивач не заперечує з приводу того, що він отримав кредитні кошти відповідно до кредитного договору, тобто, позивач своїми діями прийняв умови договору до виконання. Позивачу були відомі умови кредитування, а саме з 21.08.2006 року, і з цього часу він не звертався з вимогами про визнання вказаного кредитного договору недійсним . Крім того, відповідно до ст.. 546 ЦК України виконання забов`язання може забезпечуватися неустойкою / штрафом та пенею/ та заставою, а тому вказані дії банку за кредитним договором відповідають вимогам закону. Що стосується відсотків за користування кредитом, то відповідно до вимог ст.. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Доводи позивача про те, що вказаний договір був укладений під впливом омани з боку банку безпідставні.. У відповідності до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При розгляді справи не знайшло свого підтвердження, що сторони уклали кредитний договір з порушенням вимог чинного законодавства або щодо його форми, що волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його волі, вчиненим під впливом обману. Крім того,позивач отримавши кредит, використав його за цільовим призначенням, придбавши майно, тобто отримав те, на що розраховував при укладанні договору, а тому факту помилки або введення його в оману не вбачається. У відповідності до ст.629, 526 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки сторони за взаємною згодою уклали спірний договір у письмовій формі, визначили суму кредиту та термін його погашення, відповідальність за невиконання забов»язання, засвідчили своїми підписами та скріпили печаткою, тобто він відповідає вимогам ст..ст. 1050, 1054 ЦК України та є законним. У відповідності зі ст.546 ч.2 ЦК України сторони в договорі врегулювали свої відносини на власний розсуд, тому встановлена сторонами відповідальність за прострочення виконання зобов`язання не суперечить законодавству та відповідно не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною. Статтею 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено обов`язкове зазначення орієнтовної сукупної вартості кредиту та послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Крім того, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, позивач при підписання спірного кредитного договору погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту на умовах, визначених договором, в тому числі погодився сплатити зазначені відсотки за користування кредитом, комісію та ін.., сплатити штрафні санкції у разі порушення зобов`язань за кредитним договором, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Суд, у відповідності до ст.215 ч.3 ЦК України, вважає, що підстави недійсності правочину на які посилається позивач не є підставою для визнання вказаного договору недійсним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed