Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище зазначеним позовом, посилаючись на те, що 11.08.2008 року між ним та ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» було укладено кредитний договір №014/4543/3/21340 на суму 10 500 дол. США (по курсу НБУ 4,7 грн. за 1 дол. США) під заставу прав на соціальне житло згідно договору іпотеки №014/4543/3/21340/1 від 11.08.2008р. та Додаткову угоду №1 від 15.01.2010 року. На забезпечення виконання зобов'язань перед кредитором 11.08.2008р. між [PERSON] та ПАТ «Ерсте Банк» укладено договір поруки №014/4543/3/21340/2. Вважає, що при укладенні даного кредитного договору та його виконанні зі сторони Банку було порушено законні права позивача. Кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси і відповідно підлягає визнанню недійсними, по-скільки відповідно п.1.1 Кредитного договору банк надав йому кредит в іноземній валюті в сумі 10 500 дол. США., що суперечить нормам чинного законодавства України, по-скільки гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів. Вважає, що невідповідність договору вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору відповідно до ст. 215 ЦК України. Крім того, відповідно до ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, учинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства , щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Зміст спірного договору суперечить також і ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ні перед укладанням договору, ні протягом його дії , відповідач не надав позивачу в повному обсязі інформації про умови кредитування, як такого вимагає закон. Відповідно до ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних властивостей, споживач має право визнати договір недійсним і вимагативідшкодуваннязавданих йому збитків. Позивачу з боку Банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції(кредиту), яка немає потрібних властивостей, а саме стійкої вартості за кредит. Тому просить постановити рішення, яким визнати недійсним кредитний договір з фізичною особою № 014/4543/3/21340 від 11 серпня 2008 року із змінами, внесеними Додатковою угодою № 1 від 15.01.2010 р. на суму 10 тисяч 500 доларів США, договір іпотеки № 014/4543/3/21340/1 від 11 серпня 2008 року, договір поруки № 014/4543/3/21340/2 від 11 серпня 2008 року. Стягнути з відповідача ПАТ «Фідобанк» на користь позивача [PERSON] сплачені ним платежі в рахунок погашення кредиту, процентів, комісій, неустойки та інших грошових зобов'язань за кредитним договором № 014/4543/3/21340 від 11 серпня 2008 року та додатковою угодою № 1 від 15.01.2010р. в сумі 11 445,00 доларів США та зобов'язати відповідача ПАТ «Фідобанк» прийняти від позивача [PERSON] 10500,00 доларів США. Зобов'язати реєстраційну службу Калуського МРУЮ Івано-Франківської області зняти іпотеку та заборону на відчуження двокімнатної квартири загальною площею 48,3 кв.м. за адресою [ADDRESS], та вилучити їх з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Єдиного державного реєстру іпотек. Позивач [PERSON] та третя особа на стороні позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просять задоволити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] Суду пояснила, що укладений кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, просить його визнати недійсним. Крім того, відповідно до ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, учинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний недійсним. Як вбачається із листа НБУ від 26.02.2016 року №20-004/17596 ВАТ «Ерсте банк» індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу не надавалося. Представник відповідача в судовому засіданні, у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] просить відмовити, оскільки він є безпідставним, з підстав, які наведені в письмовому запереченні (а.с. 84-86 ). Суд, заслухавши сторін, проаналізувавши докази по справі вважає, що в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] слід відмовити з наступних підстав: Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом . Частиною 2 статті 524 ЦК України визначено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України «Про національний банк України» від 20.05.1999 року № 679-ХІУ (із змінами та доповненнями) і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 (із змінами та доповненнями), виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні. У положеннях ч. 2 ст. 44 Закону зазначено, що Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства. Відповідно до норм пп. «г» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави віднесено до операцій, які потребують ліцензії. При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 5 Декрету Національним банком України видаються генеральні ліцензії комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. У нормах ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III (із змінами та доповненнями) зазначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії. В судовому засіданні з'ясовано, що ПАТ «Ерсте Банк» на час укладення кредитного договору мав банківську ліцензію, зареєстровану Національним Банком України , мав право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.5 - 11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Також відповідач мав право здійснювати операції, визначені п. 1 - 4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а саме мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті. Пунктами 1-4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківські діяльність» передбачено, що Банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати такі операції та угоди :1) операції з валютними цінностями; 2) емісію власних цінних паперів; 3) організацію купівлі та продажу цінних паперів за дорученням клієнтів. Згідно роз»ясень, викладених в п.11 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним Банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року №1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями , який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15 лютого 2011 року №3024 «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійсненн валютних операцій). У зв»язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таким чином, суд вважає, що банк мав право укладати кредитні договори, видавати кредити та відповідно, вимагати виконання зобов'язання в іноземній валюті. З врахуванням вищезазначених обставин між ПАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] 11.08.2008 року було укладено кредитний договір №014/4543/3/21340, згідно якого останній отримав кредитні кошті сумі 10 500 доларів США строком до 10.08.2018 року та сплати процентів у розмірі 14,5 % річних ( а.с.14-16). З метою забезпечення належного виконання боржником умов Кредитного договору між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON], [PERSON] був укладений договір іпотеки №014/4543/3/21340/1 від 11.08.2008р., згідно з якого відповідачем було надано позичальнику (позивачу) вищезазначену грошову суму під забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору №014/4543/3/21340 від 11.08.2008 року, де забезпеченням виступає двокімнатна квартира загальною площею 48,3 кв.м. за адресою [ADDRESS], яка належить позивачам на праві власності (а.с.17-18). Крім того на забезпечення виконання зобов'язань перед кредитором 11.08.2008р. між [PERSON] та ПАТ «Ерсте Банк» укладено договір поруки №014/4543/3/21340/2 (а.с.19). Суд вважає, що зміст кредитного договору не суперечить ні жодній нормі Цивільного Кодексу України, ні іншим законам чи підзаконним актам, які регулюють дані правовідносини. Посилання позивача та його представника на обов'язкову наявність для кредитодавця індивідуальної ліцензії не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до приписів статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" на здійснення валютних операцій Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Пунктом 5.3 глави 5 вищезазначеного Положення визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктами "в" та "г" частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції щодо: - надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; - використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Таким чином, законодавець встановив чіткі умови щодо обов'язковості наявності індивідуальної ліцензії для здійснення валютної операції. Виходячи з положень даної статті, обов'язковість одержання індивідуальної ліцензії на проведення валютної операції зумовлено лише у випадках перевищення встановлених законодавством меж, термінів і сум таких кредитів, та у випадках використання іноземної валюти як засобу платежу або як застави. Оскільки чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження щодо граничних розмірів сум та термінів повернення кредитів в іноземній валюті, тому здійснення операцій по отриманню чи наданню кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України. Таким чином, суд не приймає до уваги твердження позивача в тій частині, що ВАТ «Ерсте Банк» не мав відповідної ліцензії на здійснення валютних операцій. За приписами статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Виходячи з положень даної статті суд вважає, що банківський кредит взагалі і в іноземній валюті зокрема, за своєю правовою природою не ототожнюється із договором купівлі-продажу, а іноземна валюта є не засобом платежу, а валютою виконання зобов'язання. Таким чином, валюта зобов'язання за кредитними договорами позивачем помилково визначена як валюта платежу, і, відповідно, безпідставно застосовані ним приписи пункту «в» та «г» частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Крім цього, відповідно до ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, загальне правило, що сформоване у ч. 1 ст. 638 ЦК України, яке використовується при встановленні моменту укладення договору, практично визначає, що всі цивільно-правові договори є консесуальними , тобто договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо визначеного законом та сторонами кола істотних умов. Таким чином, виходячи з викладеного, істотними умовами кредитного договору відповідно до чинного законодавства є умови про предмет, ціну та строк його дії. Ст. 640 ЦК України врегульовано момент укладення договору і згідно її приписів якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Настання моменту укладення договору може залежати від надання договору, передбаченої законом або обумовленої його сторонами за взаємною згодою, тієї чи іншої його форми. Так, відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Посилання позивача на ст.524 ЦК України про те, що зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України гривні й на ст. 35 Закону України "Про Національний банк України", де гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, саме по собі не може слугувати підставою для визнання кредитних договорів, договору поруки та договору застави недійсними, оскільки названі законодавчі акти хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження грошового зобов'язання в іноземній валюті. Доводи позову стосовно відсутності в договорі принципу розумності та справедливості, зокрема зміни курсу валют та те, що останній вважає цю обставину істотною не заслуговує уваги по-скільки діючим законодавством не передбачений стабільний курс долару США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний Банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюється Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положення «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженого Постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003р., визначає, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Згідно роз»яснень, наданих у п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Таким чином, стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Тому, при укладенні даного договору в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, позивач повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те що зміна цього курсу можливо настане, а тому мав би передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за оспореним договором, а відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання , як це передбачено ст. 617 ЦК України. Крім цього, виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Не заслуговують на увагу посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст. 215 ЦК України, оскільки відповідно до даної норми статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. І правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однак, посилаючись на дану підставу визнання угоди недійсною, позивач не зазначив наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Згідно положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, що всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків в шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. В даному конкретному випадку відсутні підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору [PERSON] мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору. Більш того, в договорі чітко передбачено умову що Позичальник при його підписанні підтверджує, що його ознайомлено з умовами кредитування, і що сторонами узгоджені всі істотні умови договору. Примірник договору Позичальником отриманий ( а.с.16). Все це свідчить про те, що позивач чітко усвідомлював значення того договору який він укладав і свідомо отримав кредит, уклав з банком відповідний договір, більше того здійснював погашення кредиту та відсотків по ньому, що підтверджується довідкою відповідача за №21-4-0-2/1017 від 11.04.2016 року (а.с. 119 ). Дані дії позивача доводять те , що він чітко усвідомлював умови договору та здійснював його виконання. Звертаючись з позовом до суду, [PERSON] як на одну з підстав для задоволення позову зазначає, що відповідач в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу в повному обсязі умови кредитування. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. При цьому, у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, якими не передбачено можливості визнання договору кредиту недійсним у зв'язку з невиконанням вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним Кредитного договору №014/4543/3/21340 від 11.08.2008 року, укладеного між ПАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] з моменту його укладення є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. По-скільки суд вважає, що даний кредитний договір є дійсним, то вимоги позивача - щодо визнання недійсним іпотечного договору від 11.08.2008 року, Договору поруки № 014/4543/3/21340/2 від 11 серпня 2008 року, укладених між ПАТ «Ерсте Банк» та [PERSON], [PERSON], зобов'язання реєстраційну службу Калуського МРУЮ Івано-Франківської області зняти іпотеку та заборону на відчуження двокімнатної квартири загальною площею 48,3 кв.м. за адресою [ADDRESS], та вилучити їх з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Єдиного державного реєстру іпотек не підлягають до задоволення. Крім того не підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача ПАТ «Фідобанк» на користь [PERSON] сплачені ним платежі в рахунок погашення кредиту, процентів, комісій, неустойки та інших грошових зобов'язань за кредитним договором № 014/4543/3/21340 від 11 серпня 2008 року та додатковою угодою № 1 від 15.01.2010р. в сумі 11 445,00 доларів США та зобов'язання відповідача ПАТ «Фідобанк» прийняти від позивача [PERSON] 10500,00 доларів США. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed