Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання грошового зобов'язання спільним сумісним зобов'язанням подружжя та таким, що підлягає виконанню в рівних частках членами подружжя до відповідача, пояснивши суду, що відповідач безпідставно відмовляється визнавати спільним борг на суму 159860 грн., через що вона змушена повертати даний борг самостійно. До участі у розгляді справи 16.10.2014 р. за клопотанням представника позивача також було залучено у якості третіх осіб на стороні позивача, що не заявляють самостійних вимог, її матір - [PERSON] та вітчима - [PERSON] Представник позивача участь даних осіб у розгляді справи мотивував тим, що спірні кошти належать вищевказаним особам, як подружжю. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали і просять позовну заяву задовольнити у повному обсязі, поданий позов мотивують тим, що за час спільного проживання без шлюбу та, в подальшому у шлюбі, відповідач не мав жодних коштів, ніде не працював, а тому не мав можливості такі кошти і витрачати. З врахуванням цього, вважають, що оскільки за період спільного проживання та перебування у шлюбі сторони придбавали майно, несли витрати по його утриманню, тощо, то все це було можливе саме за рахунок вищевказаних позичених коштів. Треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] та [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги і просять позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили у повному обсязі, вважають його безпідставним та надуманим. Відповідач вказує, що він регулярно неофіційно працював на будівництві, в результаті чого мав дохід, чим продовжує заробляти на життя і на даний час. Крім того, стверджує, що така позиція позивача суперечить ряду постановлених раніше судових рішень. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третіх осіб, свідків, вивчивши матеріали справи у межах наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позиція позивача та її представника полягає у тому, що вона позичила у своєї матері - [PERSON] 159860 грн. з метою придбання квартири у м. Хмельницькому, про що, як стверджує, повідомила [PERSON] Однак, з придбанням квартири у м. Хмельницькому виникли проблеми через несвоєчасну здачу будинку в експлуатацію, тому дані кошти забудовником було поетапно повернуто позивачу. Як стверджує [PERSON] саме за вищевказані кошти нею було придбано квартиру [ADDRESS] (яка на даний час визнана спільною сумісною власністю подружжя), решта коштів була витрачена на ремонт та облаштування даної квартири, на вартісне лікування її та відповідача, тощо… Відповідач та його представник категорично заперечують проти такої позиція позивача, посилаючись на те, що всі ці обставини давно спростовані судовими рішеннями у справах між цими сторонами (про поділ майна подружжя, про стягнення боргу на користь [PERSON] з [PERSON]). Також відповідач вказує, що на момент, коли позивач ніби-то позичала кошти він перебував у в'язниці в Чехії, звідки у подальшому був депортований і жодним чином не міг бути повідомлений про те, що [PERSON] позичає дані кошти для придбання квартири, і тим більше, не давав на це згоди. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… З матеріалів справи та наданих суду письмових доказів вбачається, що дійсно сторони починаючи з серпня 2004 р. спочатку проживали у фактичних шлюбних відносинах, а 15.11.2006 р. уклали шлюб, що вбачається із копії рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 17.01.2013 р., у справі про встановлення факту спільного проживання та поділ майна подружжя (а.с.13-14). З даного рішення також вбачається, що за період шлюбу сторони набули ряд спільного майна, яке між ними було розподілене у рівних частках, як спільна сумісна власність подружжя, зокрема це квартира [ADDRESS]. Згідно рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 31.08.2012 р. шлюб між сторонами було розірвано (а.с.15). Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України: Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, учасники процесу визнали ті обставини, що на той час, коли мала місце позика грошових коштів [PERSON] у [PERSON], [PERSON] перебував у Чехії в ув'язненні, звідки повернувся 17.05.2005 р., а тому фізично не міг бути присутнім при переданні даних коштів позивачу, а тим більше не міг надати будь-якої письмової згоди на це. Дані обставини сторонами визнаються. В той же час твердження позивача про те, що вона ніби-то повідомила [PERSON] про факт позичання грошових коштів по телефону - жодним чином не доведено. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України визначено, що : Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, з рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 17.01.2013 р. (справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання та поділ спільного майна подружжя) вбачається, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами за спільні кошти. Також суд зазначив, що "Сторони не надали суду доказів, що дана квартира була придбана за особисті кошти одного з них, хоча обоє посилались на дану обставину у своїх поясненнях". Крім того, як вбачається із вищевказаного судового рішення, [PERSON] жодним чином в ході розгляду даної справи не згадувала про існування розписки на підтвердження факту позики грошових коштів у своєї матері - [PERSON], що ставить під сумнів сам факт існування даної розписки на той час. В свою чергу, 21.01.2014 р. Городоцьким районним судом Хмельницької області ухвалено рішення (справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про стягнення заборгованості за договором позики), яким також встановлена та обставина, що "Оскільки [PERSON] позичила кошти у [PERSON] без письмової згоди [PERSON], то відповідно і зобов'язання по поверненню коштів виникло тільки у неї. Також [PERSON] визнаючи позов не довела у суді, що позичені кошти нею використані в інтересах сім"ї" (а.с.11-12). Згідно ч.3,4 ст.65 СК України визначено, що : Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім"ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім"ї. Отже, як вбачається із вищевикладеного, двома судовими рішенням встановлена та обставина, що кошти в сумі 159860 грн., які за твердженнями позивача були позичені у її матері - [PERSON] не були використанні в інтересах сім"ї, про сам факт такої позики відповідач не був обізнаний, а тому у відповідача не може виникати обов'язок щодо їх повернення. Також, як встановлено судовими рішеннями та визнається сторонами, вартість придбаної подружжям квартири становила - 30000 грн., а отже є незрозумілим куди було витрачено решту з 159860 грн. позичених коштів і чи взагалі була необхідність в позичанні такої суми коштів. Твердження позивача та її представника про те, що велику суму коштів було витрачено на лікування позивача та самого [PERSON] - жодним чином суду доведено не було, будь-яких доказів про такі витрати не надано. Судом, серед іншого, було допитано свідків за клопотанням представника позивача. Свідок [PERSON] дала суду покази про те, що [PERSON] був обізнаний із фактом придбання квартири у м. Хмельницькому. Також свідок повідомила, що декілька разів зустрічала [PERSON] та [PERSON] в банківській установі , де вони спільно отримували кошти, які повертала компанія-забудовник із м. Хмельницького. Свідок [PERSON] дала суду покази про те, що також декілька разів бачила, як [PERSON] та [PERSON] в банківській установі отримували грошові кошти. Свідок вказала, що [PERSON] був обізнаний про придбання квартири у м. Хмельницькому. Свідок [PERSON] дала суду покази, у яких підтвердила придбання квартири у м. Хмельницькому за кошти [PERSON] та у подальшому повернення даних коштів компанією-забудовником по частинах. Також свідок вказала, що у неї [PERSON] позичала 10000 грн. на придбання квартири у смт. Сатанів, Городоцького району, Хмельницької області. Будь-яких розписок при цьому вона з останньої не вимагала. Крім того, [PERSON] заперечила факт її присутності при укладенні розписки від 08.05.2005 р. та передані коштів в сумі 20000 доларів США від [PERSON] - [PERSON] В подальшому, на уточнюючі запитання учасників процесу, відповіла, що дані обставини не пам'ятає. У зв'язку із вищевикладеним судом критично оцінюються та покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Перш за все, суд бере до уваги ту обставину, що покази даних свідків суперечать ряду встановленим обставинам справи судовими рішеннями, що набрали законної сили. Крім того, вищевказані свідки є друзями, сусідами, тощо… позивача чи її матері. З незрозумілих причин дані свідки не викликались позивачем при доведені даних обставин при розгляді попередніх судових справ, де аналогічно встановлювались ці ж факти. В ході дачі показів суду, свідки часто плутались в своїх показах, їх покази мали ознаки вибіркового запам'ятовування, коли певні обставини, що мали місце багато років тому назад викладались чітко і послідовно, тоді як на уточнюючі запитання свідки не могли надавати відповідей, одразу посилаючись на погану пам'ять та тривалий проміжок часу, що пройшов. Також, виходячи зі змісту ч.3 ст.65 СК України, в даному випадку належним та допустимим підтвердженням обізнаності [PERSON] про позику вищевказаних грошових коштів може бути лише його письмова згода на укладення такого правочину, що не може бути доведено жодними показами свідків. Сам же факт обізнаності [PERSON] про позику [PERSON] даних грошових коштів, за відсутності його письмової згоди на таку позику, може свідчити лише про те, що ці коти позичала особисто [PERSON] задля власних інтересів, однак не в інтересах сім"ї. А тому, з врахуванням досліджених доказів, що були надані суду сторонами та досліджені, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову.

Outcome: dismissed