Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Позивач звернулася в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що 07.08.2015 року між нею та [PERSON] підписано договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] купила нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок, піноблок, літера "А", загальною площею 234,7 кв.м., житловою площею 63,5 кв.м., ворота, літера №1, огорожа, літера, літера №2), що знаходиться за адресою [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0163 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).З метою розрахунку за вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, позивач передала відповідачу 438 900 грн., на підтвердження чого написала розписку від 09.08.2015 року. На даний час придбане майно знаходиться у користуванні і володінні позивачки. Пунктом 7.4 договору передбачено, що протягом 5 календарних днів з моменту сплати всієї вартості майна покупцем продавцю, зазначеного у п.1.1 сторони зобов"язуються звернутись до нотаріуса для нотаріального посвідчення цього договору. Витрати пов"язані із нотаріальним посвідченням договору сторони несуть порівну. Впродовж 10-15 серпня 2015 року договір купівлі-продажу мав бути нотаріально посвідчений. Відповідач додатково покладені на нього договірні зобов"язання не виконав взагалі, від подальшого нотаріального посвідчення договору ухиляється, причини ухилення не мотивує, на телефонні дзвінки не відповідає. Ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення договору призвело до неможливості проведення позивачем державної реєстрації права власності на придбане майно. Оскільки відповідач відмовляється в добровільному порядку нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу від 07.08.2015 року, тому позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі продажу від 7 серпня 2015 року укладений між позивачем [PERSON] Та відповідачем [PERSON] Та визнати за нею право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав,проти доводів позивача не заперечував. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України суд не приймає визнання позову відповідачем,оскільки визнання позову суперечить закону. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Як вбачається із договору купівлі-продажу від 07.08.2015 року [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами(житловий будинок, піноблок, літера "А", загальною площею 234,7 кв.м., житловою площею 63,5 кв.м., ворота, літера №1, огорожа, літера, літера №2), що знаходиться за адресою [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0163 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою [ADDRESS], цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ( а.с.20). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.08.2015 року і/н41704667 земельна ділянка, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0163 га, належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.11). На садибний (індивідуальний ) житловий будинок складено технічний паспорт ( а.с.6 -9) . Позивач же просить визнати за ним право власності на вищезазначене нерухоме майно та земельну ділянку, оскільки стверджує, що вона придбала його у відповідача, що підтверджується розпискою. Даною розпискою [PERSON] підтверджує факт продажу позивачу [PERSON] вказаного нерухоме майна - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок, піноблок, літера "А", загальною площею 234,7 кв.м., житловою площею 63,5 кв.м., ворота, літера №1, огорожа, літера, літера №2), що знаходиться за адресою [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0163 га. (а.с.5). Позивач вважає, що на підставі вказаної розписки вона набула права власності на нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок, піноблок, літера "А", загальною площею 234,7 кв.м., житловою площею 63,5 кв.м., ворота, літера №1, огорожа, літера, літера №2), що знаходиться за адресою [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0163 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), однак такі твердження позивача є помилковими виходячи з таких норм чинного законодавства. За змістом ст. 328 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з вимогами, передбаченими ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Частиною 4 ст. 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Таким чином, діюче законодавство встановлює, що договір купівлі-продажу нерухомого майна має укладатися у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та обов'язковій державній реєстрації. Саме з часу державної реєстрації нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу особа набуває право власності на нерухоме майно. Відповідно до роз'яснень, даних у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. На підставі викладеного, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки предметом спору у спірних правовідносинах є нерухоме майно, а тому суд не вбачає підстав для визнання угоди купівлі-продажу цього майна дійсною відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України . . На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 16, 328, 334, 655, 1046, 1047 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed