Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Позивач, з урахуванням зміненої позовної заяви (а.с.149-153 т.1), звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 08 лютого 2016 року помер [PERSON], у встановлений законом строк на прийняття спадщини він на доручення матері почав оформлення документів для набуття права власності на земельну ділянку розміром 5,15 га на території Рівненської сільської ради за кадастровим номером 3524085600:02:002:0515 і з'ясував, що вказана земельна ділянка, а також і материна за кадастровим номером 3524085600:02:002:0516 на території Рівненської сільської ради обліковуються, як орендована СТОВ «Колос» з 29.05.2006 р. терміном на 15 років. Оскільки у нього відсутні були будь-які документи на передання у користування СТОВ "Колос" земельної ділянки, а також жодних подібних документів батьки не і не складали, коштів за оренду вищезазначених земельних ділянок за весь період користування не отримувала, вважає, що підпис у договорі підроблено. Після того, як він звернувся до контори СТОВ «Колос» з метою з'ясувати звідки взявся цей договір, на пошту надійшов лист із пропозицією з'явитись до СТОВ "Колос" та отримати орендну плату насінням кукурудзи та соняшнику, проте ані номеру договору, ні періоду, за який ця оплата видається у листах не міститься, З даного факту [PERSON] було направлено заяву директору СТОВ «Колос» [PERSON] із вимогою надати копії договору оренди, акту приймання-передачі земельних ділянок та провести акт звіряння розрахунків по оплаті орендної плати. Проте на час подання позовної заяви відповіді отримано не було. Вбачаючи у діях посадових осіб СТОВ «Колос» ознаки кримінального проступку, передбаченого ст. 358 КК України позивач звернувся до Новоукраїнського ГУНП із відповідною заявою. За заявою [PERSON] Новоукраїнським ВП 12.01.2017 р. внесено відомості до ЄРДР №12017120230000059 за кримінальним правопорушенням за ч.1 ст.358 КК. Під час проведення слідчих дій, слідчим Вакулюк В.А. отримано від Відділу Держгеокадастру у Новоукраїнському районі Кіровоградської області архівний примірник договору оренди земельної ділянки між [PERSON] та СТОВ «Колос» за кадастровим №3524085600:02:002:0516 та від [PERSON] зразки підписів померлої. На підставі них документів в межах кримінального провадження №12017120230000059 було призначено і проведено почеркознавчу експертизу. Висновком експерта №20 від 02.02.2017 року, здійсненим в межах кримінального провадження, судовим експертом Кіровоградського НДЕКЦ, встановлено наступні обставини: підписи у договорі оренди земельної ділянки укладеному між [PERSON] та СТОВ «Колос» 29.05.2006 року, зареєстровано 18.12.2007 року Кіровоградською регіональною філією ДП «Центр ДЗК» при Держкомземі України за №336, виконанні не [PERSON], а іншою особою. Підпис, розташований у графі "межі земельної ділянки передав" акту визначення меж земельної ділянки в натурі та акту приймання-передачі від 29.0.2006 року, виконані [PERSON], а іншою особою. Позивач вважає, що договір оренди землі, який має дефект волі та волевиявлення орендодавця власника землі, порушує належне його право власності, право вільно приймати рішення щодо укладення договору відносно свого майна, вільно обирати контрагента та визначати умови договору. Посилається на те, що частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин 2,3 ст.203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення правочину має бути вільнім та відповідати його внутрішній волі. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) зазначених вище вимог. При цьому визнається, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину судом не вимагається. В той же час, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом способів. Згідно зі статтями 15,16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Таким чином, у разі наявності договору оренди землі, який не був підписаний особою - власником земельної ділянки, така особа може звернутися до суду з вимогою про визнання такого договору оренди землі недійсним. На підставі ст.20 ЗУ «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є ЗУ "Про оренду землі". За змістом статей 18,20 ЗУ «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Станом на день реєстрації договору питання пов'язані з його реєстрацією регулювались нормами ст.18 ЗУ «Про оренду землі», ст.125 ЗК України, підпункту 2 пункту б) ст.33 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», Порядком державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженим ПКМ України №2073 від 1998 року. На підставі Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі» та Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затв. Наказом Держкомзему України 02.07.2003 №174, не можна брати до уваги, виходячи з того, що дія вказаних нормативних актів була зупинена з 18 червня 2007 року. Позивач посилається на наявність судового рішення з приводу незаконності вище вказаних нормативних актів Держкомзему (Постанова ВАСУ №К-8025/09 від 20.04.2010 р). За вказаними вище діючими нормами - факт державної реєстрації договору оренди землі підтверджується гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування та підписом голови органу місцевого самоврядування або іншою особою за дорученням. Після засвідчення факту державної реєстрації договір оренди реєструється у Книзі записів державної реєстрації договорів. Виходячи з визначення поняття державної реєстрації прав - «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно». Таке офіційне визнання має бути здійснене тільки тією особою якій за законом належить це право та у відповідний спосіб визначений тим же законом. Реєстрація проведена з порушенням встановленого порядку не створює будь яких наслідків в подальшому. Відсутність на договорі гербової печатки сільської ради свідчить про те, що договір не було зареєстровано належним чином. Виходячи зі змісту ст.18 ЗУ «Про оренду землі», ст.640 ЦК України вказаний правочин не є вчиненим і тому не може бути доказом наявності у позивача права оренди на зазначену в позові земельну ділянку. Відсутність книги реєстрації договорів за 2007 рік по рівненський сільській раді, яка за формою та змістом відповідала б вимогам закону лише доводить той факт, що договір оренди не було зареєстровано належним чином. Згідно зі статтею 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати пальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Положения цієї глави Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої вчиненням правочину. Таким чином, в результаті складення договору оренди позивач вважає, що порушено його право на розпорядження спадковим майном, зокрема земельною ділянкою. Тобто, за умови, що судом буде встановлено безпідставність використання земельної ділянки за кадастровим номером №3524085600:02:002:0516 з боку СТОВ "Колос" з 2006 року її необхідно буде повернути власникові із дня постановлення рішення про визнання недійсним договору оренди та скасувати її державну реєстрацію, оскільки вона була вчинена безпідставно. Позивач - [PERSON] дізнався про підстави утримання земельної ділянки з боку відповідача в момент отримання ним Витягу із ДЗК щодо свого батька, а саме - з 18.10.2016 року, він одночасно замовив витяг і щодо земельної ділянки матері. До цього часу дана земельна ділянка використовувалась його матір'ю і позивач не міг знати і не знав про існування (або не існування будь-яких угод із СТОВ «Колос») строк позовної давності має обчислюватись саме із цієї дати. Пунктом 28 постанови Пленуму №9 визначено, що до окремих видів вимог, пов'язаних із визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (ч.ч.3,4 ст.258 ЦК). Строк позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними (ч.ч.2,3 ст.261 ЦК). В судовому засіданні позивач [PERSON] і його представник [PERSON] позов підтримали із підстав, вказаних у позовній заяві, повідомили, що ні мати позивача [PERSON], ні сам позивач жодних коштів від відповідача за використання земельної ділянки не отримували, про існування договору оренди земельної ділянки не знали, строк позовної давності не пропустили, просять позов задовольнити і визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 29.05.2006 року, скасувати запис про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки та повернути земельну ділянку власнику [PERSON] В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, просять відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у запереченні, посилаються на те, що відсутні у позивача доказів на підтвердження того, що спірний договір підписаний не [PERSON], а іншою особою, оскільки подані докази не є належними в розумінні ст.59 ЦПК України. Відповідно до висновку експерта №27 від 20.02.2017 року, що був доданий до позовної заяви позивачем об'єктом дослідження був договір оренди земельної ділянки, укладений між [PERSON] (орендодавець) та СТОВ «Колос» в особі директора [PERSON] (орендар) від 10.10.2002 р., що не є предметом спору. В тексті позовної заяви позивач посилається на висновок №20 від 02.02.2017 року, здійсненим в межах кримінального провадження, виконаний судовим експертом Кіровоградської НДЕЦ, також не може бути доказом по даній справі в розумінні чинного цивільного законодавства України. Так, у відповідності до ст.4 ЗУ «Про судову експертизу» незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються: процесуальним порядком призначення судового експерта. Відповідно до ст.66 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Тобто, призначення експертизи лише в судовому порядку є виключним. Така ж правова позиція міститься в п.17 Постанови ПВСУ від 12.06.2009 №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», а саме: висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Відповідно до ст.59 ЦПК України, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки, подана та заявлена експертизи проводилися не на підставі процесуального документу суду - ухвали суду, тобто оформленні з порушенням процесуального порядку отримання документу як доказу, висновки вказаних експертиз з точки зору всебічності, повноти й об'єктивності експертного дослідження в сукупності із іншими доказами у справі, не можуть бути належним і допустимим доказом для суду в розумінні ст.59 ЦПК України. Посилається на наявність доказів у Товариства про укладання (волевиявлення) спірного Договору оренди земельної ділянки сторонами по даній справі, а саме: заява [PERSON] викладене у його листі під назвою «Байки бабусі [PERSON]...» та інші докази подані до суду по даній справі представником Товариства. Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наводяться в ч.1 ст.638 ЦК, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. У ст.640 ЦК встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним. Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або визнання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів. У першому випадку - про консенсуальні договори, у другому - про реальні. Відповідно до ч.2 ст.640 ЦК, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним передання відповідного майна або вчинення певної дії. В абзаці третьому п.8 ППВСУ №9 зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за їй умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо. Спірний договір оренди земельної ділянки та внесені зміни до нього, був складений в письмовій формі, узгодженні істотні умови та зареєстрований в установленому ЗУ "Про оренду землі" порядку. Про те, що родичі позивача, в тому числі і його мати прийняли пропозицію Товариства договір, підтверджує сам позивач в письмовій формі, у вигляді заяви до редакції «Казки бабусі [PERSON] ...». Спірна земельна ділянка знаходиться в користуванні СТОВ «Колос» з 2002 року по даний час, що фактично визнається Позивачем по справі, та підтверджується договором оренди земельної ділянки, актом приймання передачі, відомостями про видачу орендної плати, доказами сплати Товариством ПДФО при виплаті орендної плати, подачі звітності на підтвердження користування та іншими документами. Представники відповідача надали усні пояснення про те, що факт вчинення підпису в оренді земельної ділянки не самою власницею земельною ділянки, а іншою особою не може впливати на дійсність правочину, оскільки у зв'язку із великою кількістю орендованих земельних ділянок та усталеною в їх товаристві практикою примірники договорів оренди особам похилого віку надаються їм для підпису через їх родичів, а тому договір міг бути підписаний кимось із родичів [PERSON] Просять відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, а також застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки з часу укладення спірного договору минуло 10 років. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час і місце судових засідань, а тому судом, за згодою учасників судового провадження, ухвалено про розгляд справи у його відсутності. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що працює на складі у СТзОВ "Колос", й вона видавала сільгосппродукцію орендарям як натуральну оплату за укладені договори оренди земельних ділянок, в т.ч. й видавала сільгосппродукцію й матері позивача. Судом встановлені наступні обставини. Відносно земельної ділянки розміром 5,15 га на території Рівненської сільської ради за кадастровим номером 3524085600:02:002:0516 на території Рівненської сільської ради від імені власника [PERSON] укладено договір оренди із СТОВ «Колос» з 29.05.2006 р. терміном на 15 років (а.с.10-14 т.1). 25.10.2016 року, тобто через 10 років після укладення вказаного спірного договору оренди земельної ділянки [PERSON], як спадкоємець після померлої [PERSON] (а.с.163 т.1), звертався до СТОВ "Колос" про надання документів, які підтверджують укладення договору оренди та проведення звірки розрахунків по сплаті орендної плати (а.с.15 т.1), а також останній звертався до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину (а.с.16 т.1). Згідно висновку експерта №27 від 20.02.2017 року, проведено в рамках досудового розслідування кримінального провадження №12017120230000059, підпис у спірному договорі оренди земельної ділянки від імені власника [PERSON] вчинено не самою [PERSON], а іншою особою (а.с.123-128 т.1). Таким чином, суд частково погоджується із доводами позивача про обґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки під час укладення оспорюваного правочину - договору оренди земельної ділянки - мав місце дефект волевиявлення власника земельної ділянки [PERSON], яка письмово не підтверджувала свій намір віддавати в оренду належну їй земельну ділянку, договір не підписувала, підпис від її імені вчинено іншою особою. Вказана обставина переконує суд про те, що земельна ділянка безпідставно знаходиться у користуванні відповідача. При цьому суд не погоджується із позицією представників відповідача про те, що наданий позивачем висновок експерта, одержаний в рамках розслідування кримінального провадження, не може бути допустимим доказом вчинення підпису замість [PERSON] іншою особою, оскільки положення ЦПК України, і в попередній, і в діючій редакції, зобов'язують кожну сторону доводити обставини, які мають значення для справи. Висновок експерта відповідає встановленим вимогам, й жодна норма чинного законодавства не забороняє особі посилатися на докази, отримані в межах кримінального судочинства. В той же час, суд враховує правову позицію ВСУ (06.12.2017 р., справа №6-235цс17), згідно якої у подібній справі зазначено, що судом не знайдено підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки спадкоємцем після спливу значного строку з моменту укладення правочину. Зважаючи на письмову заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності (а.с.5 т.2), суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, у зв'язку із пропуском строку позовної давності без поважних причин, на підставі ст.ст. 256-267 ЦК України. Визначаючи початок перебігу строку позовної давності, суд зважає також на наступні правові висновки судів вищої інстанції: - Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова ВСУ від 16.11.2016 р., справа №6-2469цс16); - Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи з порушенням її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення (постанова ВСУ від 29 жовтня 2014 р., справа №6-152цс14); - Значення позовної давності полягає у тому, що саме цей інститут цивільного права є однією з гарантій захисту прав і обовязків особи за національним законодавством України, а саме - визначає стабільність цивільно-правових відносин, виховує та дисциплінує учасників цивільно-правових відносин, є стимулом до активного використання ними власних прав, а з іншої сторони - зміцнює договірну дисципліну (постанова ВСУ від 04.11.2015 р., справа №6-1926цс15). Як вбачається із довідки Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району від 28.08.2017 року №3214, [PERSON] земельну ділянку (пай) самостійно не обробляли та земельний податок не сплачували (а.с.12 т.2). Дану обставину не заперечував також і сам позивач [PERSON] Таким чином, маючи у своєму володінні земельну ділянку значного розміру 5,15 га, ні сама власник [PERSON], ні її спадкоємець [PERSON], її самостійно не обробляли, що свідчить про те, що земельна ділянка повинна була б перебувати у занедбаному стані, що є неприпустимим для земель сільськогосподарського призначення, й могло потягнути за собою відповідальність за незабезпечення збереження продуктивності сільськогосподарських угідь, згідно ЗУ "Про охорону земель". Крім цього, знаючи про наявність у неї земельної ділянки великого масиву, ні сама [PERSON], ні її родичі, не проявляли інтересу до неї, як випливає із пояснень позивача [PERSON], що є нелогічним та неправдоподібним. Судом встановлено та не спростовано стороною позивача, що спірна земельна ділянка систематично оброблялась, на ній вирощувалась сільськогосподарська продукція, про що не могла не знати [PERSON] та члени її сім'ї, оскільки земельна ділянка знаходиться на території Рівнянської сільської ради. Таким чином, [PERSON], як власник земельної ділянки, повинна була добросовісно використовувати свої права та активно здійснювати захист своїх інтересів. При цьому, [PERSON] протягом тривалого часу - 10 років не виявляла зацікавленості до своєї земельної ділянки, що означає, що остання знала або повинна була знати (довідатися) про фактичне перебування земельної ділянки у користуванні відповідача. Відсутність підтверджуючих документів про сплату орендної плати не переконує суд у зворотньому, оскільки навіть за відсутності здійснення відповідачем оплати за користування земельною ділянкою дана обставина не свідчить про те, що [PERSON] не повинна була цікавитися долею та станом своєї земельної ділянки, а є лише підставою для стягнення з відповідача коштів за земельну ділянку в окремому судовому провадженні. На можливість здійснення [PERSON] активних дій по контролю за долею своєї земельної ділянки жодним чином не впливає наявність у неї протягом тривалого часу травми ноги, оскільки із доданої медичної довідки не вбачається, що остання була прикута до ліжка та/чи не могла здійснювати будь-яких самостійних дій. Таким чином, враховуючи дату укладення спірного правочину 29.05.2006 року, початковим строком відліку позовної давності, тобто моментом, з якого [PERSON] повинна була цікавитися долею своєї земельної ділянки, слід вважати кінець 2006 - початок 2007 року, тобто період, в який виплачується орендна плата та/або власники земельних ділянок приймають рішення про спосіб використання земельної ділянки в новий сезон. Інші доводи сторін не впливають на обгрунтованість висновку суду. Отже, проаналізувавши основні доводи сторін та їх представників, оцінивши письмові докази, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявленого позову, але про необхідність відмови у його задоволенні, у зв'язку із пропуском без поважних причин строку позовної давності. У зв'язку із відмовою у позові, усі судові витрати слід віднести на рахунок позивача, згідно ст.141 ЦПК України,

Outcome: dismissed