Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Представник публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (далі- банк) звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, посилаючись на те, що між АКБ соціального розвитку "УКРСОЦБАНК", правонаступником якого є позивач та відповідачем [PERSON] 05 вересня 2007 року був укладений кредитний договір № 215/12-07-0785 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав відповідачеві кредит в сумі 88 000 грн. зі сплатою 14,05 % річних та порядку повернення кредиту і відсотків згідно графіку погашення та кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 04.09.2014 року на умовах сплати відсотків за його використання згідно умов кредитного договору. З метою забезпечення [PERSON] своїх зобов'язань перед банком 05 вересня 2007 року між відповідачем та банком був укладений договір застави № 215/12-07-0784, згідно п.1.1.1 якого його предметом є рухоме майно, а саме: автомобіль марки HYUNDAI SONATA, № кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER]. 05 вересня 2007 року в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладено договір поруки № 215/12-07-0785/1 між банком та відповідачкою [PERSON] Відповідно до п.2.1.1 якого, порукою забезпечено виконання перед банком солідарно нести відповідальність в повному обсязі за виконання позичальником зобов'язань по поверненню суми кредиту та відсотків. Однак свої зобов'язання [PERSON], передбачені договором поруки не виконує. Відповідач [PERSON] неодноразово порушував умови п.п.1.1.1, 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору, внаслідок чого сума боргу відповідача перед банком за кредитним договором складає 159 684,48 грн., що складається із суми заборгованості за кредитом -75 145,89 грн., суми заборгованості за відсотками - 67 706,54 грн., суми пені за несвоєчасне повернення кредиту - 8 368,88 грн., пені за прострочення оплати відсотків у розмірі 7 935,40 грн., інфляційних витрат за кредитом - 269,94 грн. та інфляційних витрат за відсотками - 257,83 грн. Добровільно [PERSON], [PERSON] заборгованість банку не повертають. Тому просить суд стягнути з відповідачів солідарно на користь банку вказану суму заборгованості та судові витрати в розмірі 1 596 грн. 84 коп. Заперечуючи проти первісного позову відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, посилаючись на те, що 05 вересня 2007 року між банком і [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов п.1.1 якого останній отримав у тимчасове користування на умовах строковості та повернення 88 000 грн. зі сплатою 14,05 % річних і строком повернення до 04 вересня 2014 року. Для забезпечення виконання зобов'язань [PERSON], цього самого дня між банком та нею укладено договір поруки 215/12-07-0785/1. Відповідно до п.1.1. договору поруки, вона, як поручитель зобов'язується перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником [PERSON] зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування, а також можливих штрафних санкцій. Згідно з п.2.1.2 договору поруки, сплата відсотків за користування кредитом визначена в розмірі 14,05 % річних. Банк звернувся до суду з вимогою про сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 21 % річних. Збільшення відсотків за користування кредитом відбулося після направлення до [PERSON] листа № 55-10/1538 від 14.10.2008 року. Але звернення безпосередньо до неї про зміну відсоткової ставки не було. Про таку зміну їй стало відомо лише з позовної заяви. Згоду на таку зміну вона не надавала ані банку, ані будь-кому. Згідно з п.3.1.1 договору поруки, поручитель зобов'язаний протягом одного робочого дня від дати отримання письмової вимоги Кредитора про невиконання позичальником забезпеченого порукою зобов'язання, виконати відповідне зобов'язання, шляхом перерахування непогашеної суми кредиту, процентів, штрафних санкцій на рахунки вказані в повідомлені кредитора. За договором кредиту укладеним до 04 вересня 2014 року, позичальник [PERSON] з липня 2008 року припинив внесення щомісячних платежів щодо повернення кредиту, але банк звернувся до суду тільки в січні 2014 року. Проте в межах встановленого законом шестимісячного строку, із позовом або з відповідною вимогою до неї, як поручителя, банк не звертався. Таким чином її порука припинена. Згідно п.1.3.2 договору кредиту № 215/12-07-0785 від 05.09.2007 року, в якості додаткового забезпечення по відношенню до застави виконання зобов'язань за договором кредиту є договір поруки з [PERSON]. Таким чином звертаючись з позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту, банк повинен був звертатись як до поручителя не до неї, а саме до [PERSON] На даний час вона припинила шлюбні відносини з [PERSON] Тому просить суд визнати припиненим договір поруки укладений 05 вересня 2007 року між нею та банком. В судове засідання представник позивача не з»явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання на розгляд справи не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належними чином шляхом публікації оголошення про виклик його на розгляд справи до суду у газеті "Урядовий кур'єр". Представник відповідачки [PERSON]- [PERSON] первісний позов не визнав повністю і заперечував проти стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачки, як з поручителя. Повністю підтримав вимоги за зустрічним позовом. Заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний - задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. 05 вересня 2007 року між АКБ соціального розвитку „УКРСОЦБАНК" та [PERSON] укладено кредитний договір № 215/12-07-0785, відповідно до умов якого Банк надав відповідачеві кредит в сумі 88 000 грн. строком погашення 04 вересня 2014 року зі сплатою 14,05 % річних згідно графіку погашення кредиту та відсотків за його використання, що передбачені умовами вказаного договору (а.с.13-16). Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" є правонаступником АКБ соціального розвитку „УКРСОЦБАНК" (а.с.9-10). З метою забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір застави 05.09.2007 року № 215/12-07-0784, згідно якого відповідач передав банку в заставу автомобіль марки HYUNDAI SONATA, № кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER] (а.с.17-20). 05 вересня 2007 року між банком та відповідачкою [PERSON] укладено договір поруки № 215/12-07-0785/1 (а.с.21-22). Як свідчить розрахунок, розмір заборгованості відповідачів [PERSON] та [PERSON] перед банком за кредитним договором складає: 159 684,48 грн. (сума заборгованості за кредитом -75 145,89 грн., сума заборгованості за відсотками - 67 706,54 грн., сума пені за несвоєчасне повернення кредиту - 8 368,88 грн., пеня за прострочення оплати відсотків у розмірі 7 935,40 грн., інфляційні витрати за кредитом - 269,94 грн. та інфляційні витрати за відсотками - 257,83 грн.). Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Стаття 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 11 ч. 11 п. 7 ЗУ «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. В п. 31 постанови № 5 від 30 березня 2012 року Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5) наголошено, що враховуючи положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), то положення Закон України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку або іншої фінансової установи. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст.252-255 ЦК України, за ст. 253 якого перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст.266 ЦК України за минуванням позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла й до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно та інше). Верховним Судом України у справі № 6-116цс13 було надано правовий висновок, на підставі якого відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Згідно до умов кредитного договору від 05 вересня 2007 року відповідач [PERSON] повинен був погасити борг по кредиту та відсоткам в повному обсязі не пізніше 04 вересня 2014 року частинами. А як свідчить розрахунок банку останній платіж відповідачем проведено в липні 2008 року. Таким чином з метою поновлення порушеного права за вказаним кредитним договором право для звернення до суду в представників банку виникло з моменту ненадходження чергового платежу від позичальника у момент, коли той повинен був здійснити відповідний черговий платіж, тому саме з відповідної дати необхідно обраховувати початок перебігу позовної давності за заявленими позовними вимогами окремо щодо кожної суми платежу, який повинен був внести на рахунок банку відповідач. З переліченого вбачається, що оскільки черговий після останнього платіж повинен був сплачений позичальником [PERSON] до 10 серпня 2008 року, то, починаючи з вказаного часу, слід обраховувати за цим кредитним договором перебіг строку позовної давності, тому з огляду на це суд дійшов висновку, що трирічний строк позовної давності закінчився за вказаним договором 10 серпня 2011 року. Згідно ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За ч.ч.1,4 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до п.1.1. договору поруки, відповідачка [PERSON], як поручитель зобов'язалася перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником [PERSON] зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування, а також можливих штрафних санкцій за кредитним договором. Згідно з п.2.1.2 договору поруки, сплата відсотків за користування кредитом визначена в розмірі 14,05 % річних. Як видно з розрахунку банку, позивач просить стягнути з відповідачів відсотки за користування кредитом за період з 05.09.2007 року по 19.10.2008 року та з 10 травня 2011 року по 26 листопада 2011 року з розрахунку 14,05 %, а з 10 листопада 2008 року по 28 квітня 2011 року з розрахунку 21 % річних (а.с.6-7). Про збільшення відсотків за користування кредитом до 21 % річних банком було направлено відповідачеві [PERSON] листа № 55-10/1538 від 14.10.2008 року. Однак доказів повідомлення про підвищення відсоткової ставки відповідачці [PERSON] суду не надано. З аналізу норм чинного законодавства та судової практики слідує, що у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки, здійснене за згодою банка і боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав для покладення на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України у «Висновках ВСУ, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за 1 півріччя 2013 року», а також в п. 5 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Згідно з п.3.1.1 договору поруки, поручитель зобов'язаний протягом одного робочого дня від дати отримання письмової вимоги Кредитора про невиконання позичальником забезпеченого порукою зобов'язання, виконати відповідне зобов'язання, шляхом перерахування непогашеної суми кредиту, процентів, штрафних санкцій на рахунки вказані в повідомлені кредитора. Проте, згідно матеріалів справи банком не надано суду доказів щодо направлення [PERSON] письмової вимоги про невиконання її колишнім чоловіком зобов»язань за кредитним договором. В своїй зустрічній позовній заяві [PERSON] посилається на те, що банк протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання не пред»явив вимог до неї як поручителя, тому в контексті ч.4 ст.559 ЦК України договір поруки вважає припиненим ще й на цій підставі. Окрім того, представник відповідачки при розгляді справи наполягав на застосуванні трирічного строку позовної давності та однорічного щодо неустойки при вирішенні первісного позову до [PERSON], як поручителя, посилаючись на норми ст.ст.256-257 ЦК України та п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак судовим розглядом справи встановлено, що з 10 серпня 2008 року, періоду з якого слід обраховувати за цим кредитним договором перебіг строку позовної давності і протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання до 10 лютого 2009 року банк не пред»явив вимог до [PERSON] як поручителя. Відповідно до ч.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, встановивши у судовому засіданні факт припинення договору поруки, укладеного між банком та [PERSON] з підстав, визначених ч.ч.1,4 ст.559 ЦК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову банку до неї та припинення договору поруки, укладеного між сторонами. За розрахунком банку розмір кредитної заборгованості відповідача [PERSON] перед банком за кредитним договором склав 159 684,48 грн. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статей 546,549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до роз"яснень, даних у п.18 Постанови № 5, за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. При цьому слід ураховувати, що проценти на неустойку не нараховуються (частина друга статті 550 ЦК). Така ж позиція закріплена і в постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для суду. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з липня 2008 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся до суду 11 січня 2014 року, включивши до позовних вимог заборговану суму, розраховану станом по 27 листопада 2013 року. Аналізуючи умови кредитного договору сторін та зміст вищезазначених правових норм, суд прийшов до висновку про те, що оскільки відповідач неналежно виконував зобов'язання за даним кредитним договором, то позовна давність за вимогами кредитора-позивача про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу і таким по кредиту було 10 серпня 2008 р. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Відповідно до норм ст.266, ч. 2 ст. 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову банку до [PERSON] та стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, відсотками в межах 3-х річного строку позовної давності, який рахується до місяця звернення позивача до суду, тобто до 11 січня 2014 р., оскільки позивач не надав суду доказів поважності причинм пропуску трьохрічного строку позовної давності, клопотання про це не заявляв. Нарахована позивачем пеня з 11 січня 2013 р. по 27 листопада 2013 року в межах вимог закону, тому також підлягає стягненню з відповідача [PERSON] Таким чином розмір заборгованості відповідача, який підлягає стягненню складає: - сума заборгованості за кредитом за період з 10 серпня 2011 року по 27 листопада 2013 року в розмірі 40 300 грн.; - сума заборгованості за відсотками за період з 11 серпня 2011 року по 27 листопада 2013 року в розмірі 16 355,75 грн.; - сума пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з січня 2013 року по листопад 2013 року - 7017,75 грн., - пеня за прострочення оплати відсотків за період з січня 2013 року по листопад 2013 року - 6 639,82 грн., - інфляційні витрати за кредитом за період з листопада 2012 року по жовтень 2013 року - 269,94 грн.; - інфляційні витрати за відсотками за період з листопада 2012 року по жовтень 2013 року - 257,83 грн. Усього на загальну суму 70 841,09 грн. В іншій частині позовні вимоги до [PERSON] задоволенню не підлягають. Оскільки позов частково задовольняється, то суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені ним судові витрати в сумі 708,41 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial