Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Диканського районного управління юстиції Полтавської області про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України обґрунтовуючи тим, що ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 11. 11. 2014 року було задоволено подання державного виконавця ВДВС Диканського РУЮ Полтавської області та тимчасово обмежено його у праві виїзду за межі України до врегулювання договірних зобов'язань за наявними у вказаній виконавчій службі виконавчими провадженнями про стягнення з позивача загальної суми заборгованості у розмірі 253 370 грн. 12коп. Посилаючись на те, що подання державного виконавця було необґрунтоване, жодним чином у ньому не доведено факт ухилення його, як боржника від виконання зобов'язань, позивач в позові вказує на передчасність винесення ухвали суду про тимчасове обмеженні у праві його виїзду за межі України. При цьому позивач не заперечує того факту, що на час розгляду справи в суді у нього мається заборгованість перед ПАТ "[PERSON] Аваль" в сумі 247 309 грн. 65 коп. та в сумі 2 469 грн. 97 коп., яку він погасити не може так як ніде не працює. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також, позивач завірив суд, що при наявності в нього коштів, ним повністю буде повернута заборгованість за кредитним договором третій особі по справі. Представник відповідача - ВДВС Диканського РУЮ у Полтавській області в судове засідання не з"явився, а до суду надав заяву, в якій просив розгляд справи проводити в його відсутність та відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Також, до суду представник відповідача надав свої письмові заперечення проти задоволення позову позивача, в яких зазначив боржник [PERSON] за час знаходження на примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження жодних дій спрямованих щодо його виконання не вчиняв. Згідно результатів пошуку в реєстрі прав власності на нерухоме майно та Державному реєстрі речових прав користування в порядку доступу державних виконавців було встановлено, що за боржником зареєстроване нерухоме майно, яке знаходиться по вул. Ротача,4 в с. Горбанівка Полтавського району, що відноситься за територіальністю ВДВС Полтавського РУЮ. Тому всі виконавчі провадження де боржником є позивач [PERSON] на підставі п. 10 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" після їх закінчення 28.11.2014 року були направлені для подальшого виконання до ВДВС Полтавського МУЮ. Представник третьої особи - Публічного акціонерного товариства "[PERSON] Аваль", також в судове засідання не з"явився, а до суду надав письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити в його відсутність, при цьому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] Також, представник третьої особи зазначив, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 листопада 2015 року була відхилена апеляційна скарга [PERSON] на ухвалу Диканського районного суду від 11.11.2014року, яким задоволено подання ВДВС Диканського РУЮ про тимчасове обмеження виїзду боржника [PERSON] за межі України. Сума заборгованості боржника перед ПАТ "[PERSON] Аваль" становить 247 309 грн. 65 коп. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача [PERSON], вивчивши письмові заперечення представника відповідача ВДВС Диканського РУЮ Полтавської області, третьої особи по справі та дослідивши наявні по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Судом встановлено, що на підставі виконавчих документів про стягнення з позивача [PERSON] загальної суми заборгованості в розмірі 253 370 грн. 12 коп. було направлено до Диканського районного суду подання про його тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, яке на підставі ухвали від 11. 11. 2014 року було задоволено і Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області від 18 листопада 2015 року залишено без змін, але позивач зазначає, що у його діях відсутнє ухилення від виконання зобов'язань по зведеному виконавчому провадженню. Законом України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчим провадженням є сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до змісту ст. ст. 5, 7 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень не лише своєчасно і повно, але й неупереджено, а також використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. Самою ж статтею 11 цього Закону визначені права і обов'язки державного виконавця при виконанні рішень. Розділом IV ЦПК України, зокрема ст. 377-1 цього Кодексу, регулюється порядок тимчасового обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) та вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим із начальником відділу державної виконавчої служби. За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням. Пунктом 8 ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що на ДПС відповідно до визначених законом завдань покладається, зокрема, запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України. Якщо є рішення суду щодо громадянина України, іноземця чи особи без громадянства про обмеження у виїзді у зв'язку з ухиленням від виконання зобов'язань за рішенням суду чи іншого органу, то органи ДПС зобов'язанні тимчасово обмежити виїзд за межі України. У разі виконання боржником зобов'язань, покладених на нього рішенням, та у зв'язку із закінченням виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить відповідну постанову про закінчення виконавчого провадження, копія якої підлягає обов'язковому направленню до Адміністрації ДПС для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю. Тому, відповідно до вказаних правових норм, суд вказує на наявність законодавчо врегульованого порядку щодо зняття обмеження у виїзді за межі України у зв'язку з погашенням боржником своїх зобов'язань. Іншого порядку захисту порушеного права у визначений позивачем спосіб, окрім оскарження відповідної ухвали до суду апеляційної інстанції у випадку її невідповідності вимогам закону, законодавством не передбачено. Водночас, частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Таким чином, законодавець визначив, що цивільне право або охоронюваний законом інтерес можуть бути захищені судом не будь-яким способом, а тільки тим, що передбачений договором чи законом. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про скасування заборони та тимчасового його обмеження у праві виїзду за межі України, а даний спосіб захисту не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, ані чинним законодавством, ані договором не передбачений, суд дійшов висновку про невірно обраний ним спосіб захисту порушеного права, а відтак відмовляє у задоволенні позовних вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed