Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 14 березня 2003 року між сторонами справи укладено шлюб. [INFO] від шлюбу з відповідачем у [PERSON] народився син [PERSON] Позивач стверджувала, що на даний час дитина мешкає з нею та перебуває на повному її утриманні, [PERSON] регулярної матеріальної допомоги на утримання сина не надає. З цих підстав позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 14 березня 2003 року між [PERSON] і [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис №417 (а. с. 9). На даний час шлюб між сторонами розірвано (а. с. 11). Від шлюбу з [PERSON] у [PERSON] народився син [PERSON], [INFO] (а. с. 10). На даний час малолітній [PERSON] постійно мешкає з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами у справі не досягнуто. Дитина перебуває на утриманні матері, відповідач [PERSON] у добровільному порядку не надає регулярної матеріальної допомоги, достатньої для належного забезпечення потреб сина та його розвитку. За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 184 СК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", якщо платних аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З аналізу наведеної законодавчої норми та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України вбачається, що за заявою платника або одержувача суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, але таке визначення має відбутися тільки за умови, якщо вони доведуть наявність підстав для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, передбачених ч. 1 ст. 184 СК України, оскільки розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону, що в подальшому дає право на державну допомогу відповідно до ст. 184 СК України. У довідці, виданій управліням Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва, зазначено, що відповідач є інвалідом ІІІ групи та отримує пенсію по інвалідності (а. с. 40). Зважаючи на те, що [PERSON] має стабільний щомісячний дохід в грошовій формі, суд не знаходить підстав для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Ч. 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Ч. 2 цієї статті Кодексу визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Враховуючи обставини, викладені у ч. 1 ст. 182 СК України, виходячи з принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дітей, суд приходить до висновку про те, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] має становити 1/4 частину всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки, на думку суду, саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. З огляду на розмір доходів відповідача та матері, на утриманні якої перебуває дитина, суд вважає, що стягнення з [PERSON] аліментів у меншому розмірі не зможе у повній мірі забезпечити рівень життя малолітнього [PERSON], необхідний для його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Відповідно до норми ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивачем пред'явлено позов 17 жовтня 2014 року. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 жовтня 2014 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. За приписами ст. 79 ЦПК України до судових витрат відносяться, зокрема, витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, витрати на правову допомогу. Ст. 84 цього Кодексу визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Так, ст. 1 Закону встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. 17 жовтня 2014 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги №171 (а. с. 25). Для надання правової допомоги позивачеві адвокат загалом витратив 2 год, про що зазначено у відповідному розрахунку, наведеному у позовній заяві.[PERSON]. сплатила виконавцеві адвокату [PERSON] 550,00 грн в якості оплати за правову допомогу, що не перевищує граничиний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" (а. с. 22, 23). У відповідності до ст. ст. 79, 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача [PERSON] судовий збір у сумі 243,60 грн в дохід держави, а також стягує з нього витрати на правову допомогу у сумі 550,00 грн на користь позивача. Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 180, 182, 183, 184, 191 Сімейного кодексу України, та,

Outcome: partial