Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

09.11.2020 року позивач звернулася до суду з вищезазначеною заявою, якою просить визнати за нею, як за спадкоємцем за заповітом, право власності на майно її рідного брата [PERSON] , що помер [INFO] , - на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, що розташовані на [ADDRESS] , мотивуючи вимоги тим, що вона, позивач, - є спадкоємцем за заповітом майна її брата, але нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що був складений у лікарні, - вважаючи, що він був неправильно складений та посвідчений, посилаючись у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії на те, що при складанні цього заповіту була присутня в якості свідка сама позивач [PERSON] - на користь якої спадкодавець заповідав домоволодіння, - проте свідком при складанні заповіту не може бути спадкоємець, член сім`ї та близький родич спадкоємця за заповітом. Також нотаріус відмовила у видачі позивачу свідоцтва про право на спадкове майно через те, що заповіт не був складений в двох примірниках, і другий примірник - у той самий день не був переданий до державного нотаріального архіву за постійним місцем проживання заповідача, як того вимагає чинне законодавство, що діяло станом на день складання зазначеного заповіту. Тому вона, позивач, за захистом свого права на спадкове майно, змушена звернутися до суду. Представник третьої особи - Болградської міської ради Одеської області - надіслав суду заяву про те, що копію позовної заяви відповідач отримав, вимоги позивача визнає, просить розглянути справу без участі представника відповідача. Відповідач [PERSON] надав суду відзив яким просив відмовити в задоволенні позовних вимог, стверджуючи що між ним та його батьком (спадкодавцем [PERSON] ) батьківство було встановлено за рішенням суду, вони за батькового життя не спілкувалися, оскільки в його, відповідача, батьків були особливі стосунки - вони розлучилися ще коли він, відповідач, був дуже маленьким, і батько не виявляв бажання протягом життя спілкуватися з ним, як зі своїм сином, хоча аліменти сплачував за рішенням суду, та й сам звертався до суду з позовом про стягнення аліментів з нього, відповідача [PERSON] , і він, відповідач, сплачував аліменти батькові незважаючи на те, що сам є енсіонером - інвалідом з-за травми, що отримав під час служби у лавах армії. Що ж до документу, який наданий позивачем в якості заповіту, під назвою "розписка", - то, на його, відповідача, думку, він був складений спадкодавцем під тиском позивачки та без дотримання форми заповітів і у супереч вимогам чинного законодавства на момент волевиявлення померлого, а тому не може бути дійсним. Позивач та її представник адвокат Сахарова Н.М., у судовому засіданні підтримали доводи позову, просили їх задовольнити, погоджуючись на частину спадкового майна за мінусом обов`язкової долі, на яку має право відповідач, що є інвалідом другої групи, та, з урахуванням, що право на цю спадщину мають два спадкоємці першої черги - відповідач та дочка спадкодавця, яка від спадщини не відмовлялася, хоча й відсутні відомості про її намір прийняти спадщину. Крім того, позивач повідомила, що в її батьків була багатодітна родина, спадкодавець [PERSON] - є її старшим братом, якому батьки, щоби його відокремити, - придбали окремий будинок, на який заробляла уся їхня багатодітна родина, включаючи дітей, яким доводилося важко працювати, оскільки родина не була заможна. Брат - спадкодавець [PERSON] - одруженим ніколи не був, хоча двічі намагався створити сім`ю, має двох дітей від різних жінок, з якими у шлюбі ніколи не перебував, майже все життя прожив сам, часто хворів, і вона, позивач, доглядала за ним - вилікувала одного разу від туберкульозу, але від цієї останньої хвороби, що пов`язана з кишківником - не змогла, хоча не [PERSON] усіх своїх накопичень, також оформила кредит. На її, позивача, прохання, разом з братом - спадкодавцем [PERSON] , в його будинку тривалий час 0- декілька останніх років - проживала на правах компаньйона гр. [PERSON] , яка теж була одинока, і яка не претендує на спадщину, оскільки вона, позивач, завжди їм обом допомагала матеріально з коштів своїх дочок: її, позивачки, дочки працювали за кордоном, а вона доглядала їхніх дітей, тому, фактично, утримувала брата - спадкодавця [PERSON] , в якого власні доходи були мізерні. Він так, отримував аліменти від відповідача, але дуже в маленькому розмірі, бо сам відповідач є інвалідом і отримує пенсію; про намір залишити відповідачу будинок у спадщину вона від спадкодавця не чула - навпаки, він завжди намагався написати їй, позивачці, заповіт в нотаріуса, але вона йому казала, що пізніше, оскільки вважала його ще молодим і думала, що він житиме ще довго. В день операції брат сам наполягав на заповіті, і, оскільки була субота і нотаріуси були вихідні, та й часу їх шукати не було, оскільки операція в брата була ургентною, - він вирішив сам зафіксувати свою волю прямо у приміщенні палаті, але через те, що йому було важко - диктував заповіт сусіду по палаті у лікарні, потім ту розпису підписали усі присутні, у тому числі вона, позивачка, й лікар, що його, [PERSON] лікував і оперував. Той факт, що вона на лікування брата - спадкодавця [PERSON] брала кредитні кошти і ще довго після його смерті розраховувалася з кредитом, що можна перевірити - підтверджує, що брат міг розраховувати лише на її, позивачки допомогу і отримував її, а вона - у свою чергу, лише на себе, проте кидати брата в біді вважала не по родинному, тому навіть у думках не мала наміру залишити брата без допомоги, на відміну від братових дітей і колишніх дружин - які зовсім не мали наміру навіть спілкуватися зі спадкодавцем. Відповідач та його представник - адвокат Цоєва В.В. - заперечували у задоволенні позиву, стверджуючи, що заповіт, як таковий, взагалі відсутній, а та "розписка", що написана «від руки» і яка надана суду позивачем - не відповідає формі заповіту і ним вважатися не може. Судом були допитані свідки на вимогу сторін. Так, свідок [PERSON] у судовому засідання повідомила, що вона є матір`ю відповідача [PERSON] , проживала разом зі спадконавцем [PERSON] однією сім`єю нетривалий час, але пішла від нього через деякий час після народження їхнього спільного сина, оскільки [PERSON] виявився поганим батьком та чоловіком, і, оскільки син в них народився не у шлюбі, вона, свідок, зверталася до суду з позовом про встановення батьківства і стягнення аліментів. В ході розгляду її позову з`ясувалося, що [PERSON] має ще дочку, для утримання якої з нього теж було стягнуто аліменти за рішенням суду; їй, свідку, відомо, що [PERSON] після неї деякий час проживав з іншою жінкою, з якою в них народилася дочка, але вона, свідок, не знайома ані з тією другою дружиною, ані з дочкою батька свого сина. Свідок [PERSON] у удовому засіданні підтвердив, що є лікарем, оперував спадкодавця [PERSON] , та перед операцією [PERSON] дійсно, за власним бажанням, сам, вирішив скласти заповіт на користь своєї сестри - позивачки [PERSON] , але, оскільки, був дуже слабкий, - диктував свою волю сусіду по палаті, і цю розписку, що є, фактично, заповітом, підписали усі присутні. Оскільки лікарня - не нотаріальна контора і такі випадки - складання заповіту - трапляються не часто, та й перед операцією часу обмаль, то заповіт був складений у довільній формі, але він, свідок, підтверджує, що він дійсно відображає волю спадкодавця [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що проживала разом з [PERSON] в його будинку як компаньонка на прохання його рідної сестри - позивачки [PERSON] , що попросила її, свідка, проживати разом з її, позивачки братом через те, що він один і вдвох йому буде не так сумно. Позивачка [PERSON] дійсно допомагала своєму брату матеріально: надавала матеріальну допомогу на життя і на лікування, оскільки в нього був туберкульоз, а лікування коштувало не дешево - сам він, [PERSON] - не зміг би оплатити собі лікування - він навіть комунальні послуги сам оплатити не міг - допомагала сестра. ( [PERSON] ) В той день, коли [PERSON] складав у лікарняній палаті заповіт, - вона, свідок, була присутня і підтверджує, що спадкодавець добровільно, з власної волі, відчуваючи, що операція може бути невдалою, наполіг на складанні заповіту на користь своєї сестри - [PERSON] , і це дійсно була його воля, оскільки сам заповіт зберігався після підписання у кишені піжами [PERSON] і знайдений був вже після його смерті. [PERSON] навпаки, казала братові (спадкодавцю), що все буде добре і заповіт писати ще зарано, тому, мабуть, він і вийшов так, "нашвидкуруч". [PERSON] в цей раз, як і в той, коли в [PERSON] був виявлений туберкульоз, оплатила усе лікування і ліки. Свідок [PERSON] пояснив суду, що лікувався у Болградській ЦРЛ в один й той час з [PERSON] , підтвердив обставини складання заповіту, та повідомив, що саме він під диктовку [PERSON] писав той заповіт, підтверджує, що то було останнє і тверде, добровільне і власне волевиявлення [PERSON] - залишити у спадщину свій будинок саме сестрі [PERSON] . Про дітей [PERSON] не згадував, у тому числі і про сина - відповідача [PERSON] . Вислухавши у судовому засіданні позивача та її представника, відповідача та його представника, свідків, дослідивши надані суду документи та матеріали, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов висновку, що наявні обґрунтовані та непереборні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Так, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: - [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] , видане 03.09.2019р. Болградським районним відділом державної РАЦС ГТУЮ в Одеській області, а/ з610 , а.с.11); - згідно договору дарування від 18.02.1984р., що посвідчений державним нотаріусом Болградської державної нотаріальної контори, спадкодавець [PERSON] набув право власності на житловий будинок житловою площею 24,9кв.м. з дворовими спорудами на земельній ділянці площею 910кв.м. за адресою: [ADDRESS] - шляхом отримання його в дар від [PERSON] (а.с.13-14); - наявність домоволодіння підтверджується технічним паспортом на садибний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.15-17); - матеріали справи містять написаний рукою документ російською мовою на аркуші у клітиночку під назвою «Розписка», згідно якої [PERSON] (паспорт сер. [NUMBER] ), заповідає усю свою нерухомість при свідках [PERSON] - своїй сестрі [PERSON] , 1955р. народження (паспорт сер. [NUMBER] ), « [INFO] » Підписали цей документ: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , документ також мітить запис: (мовою оригіналу) «эта расписка подтверджается мною, [PERSON] , дежурным врачом Болградской ЦРЛ, записана со слов [PERSON] , 1948г.р., 30.05, [PERSON] , Расписка до подписания прочитана в голос заявителем [PERSON] ; на звороті продовжено …подписанной им в присутствии вызванных свидетелей [PERSON] , [PERSON] …. Больной [PERSON] и свидетели установлено, диездатны… є підпис деж.врача [PERSON] ; зареєстровано в реєстрі за №1; «3» виправлено на «4» , деж.врач ( [PERSON] ); - довідкою про реєстрацію з місця проживання підтверджується, що [PERSON] станом на день смерті проживав та був зареєстрований сам за адресою: [ADDRESS] (а.с.20); - постановою приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвої В.Б. від 04.03.2020р., за р.№116/02-31 - заявнику [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , у зв`язку з відсутністю другого примірника заповіту та відомостей про нього у відповідному державному реєстрі (а.с.51); - згідно копії спадкової справи №64935333, отриманої судом від приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвої В.Б., до нотаріуса з заявами про отримання спадщини звернулися два спадкоємці: 23.10.2019 - [PERSON] та 13.02.2020р. - [PERSON] - тобто, відповідач і позивач (а.с.34-44); - згідно інформаційної довідки від 23.10.2019р. зі спадкового реєстру на запит приватного нотаріуса Станєвої В.Б., - він не містить інформації про наявність заповіту [PERSON] (а.с.42); - згідно отриманої судом інформації з Болградського відділу РАЦС та Кодимського районного суду на ухвали про витребування доказів, в спадкодавця [PERSON] окрім сина - відповідача [PERSON] - є ще дочка - [PERSON] , [INFO] , щодо якої рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 15.05.1979р. встановлено батьківство, проте місце перебування її суду не відомо, сторони запевняють, що їм не відомо також. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст.12,13,81,84 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільні справи не інакше, ніж за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги; кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи; письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, але якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу; сторони зобов`язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Статтею 328 Цивільного кодексу (ЦК) України регламентовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Положеннями ст.41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. А, згідно з ч.1ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України визначено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. А частинами 1,2 ст.319 ЦК України регламентовано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а відповідно до ст.16 ЦК України, - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України - одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Ст.392 ЦК України регламентовано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності. Крім того, щодо права особи на заповіт та на майно, яке їй заповідав спадкодавець, судом встановлено наступне. Вимоги до форми заповіту визначені статті 1247 ЦКУ, відповідно до якої заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, дати та місця народження заповідача та має бути особисто підписаний заповідачем. Таким чином, згідно ст.1247 ЦК України, «1. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. 2. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. 3. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. 4. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України \Статтю 1247 доповнено частиною четвертою згідно із Законом № 2527-VI від 21.09.2010\». Згідно «Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі», що був затверджений Постановою КМУ за №491 від 11.05.2011р., «1. Цей Порядок визначає процедуру державної реєстрації у Спадковому реєстрі заповітів і спадкових договорів, посвідчених в Україні, а також посвідчених (складених та/або прийнятих на зберігання) і зареєстрованих в іноземних державах згідно з Конвенцією про запровадження системи реєстрації заповітів (994-678) (далі - Конвенція). Спадковим реєстром є електронна база даних, яка містить відомості про посвідчені (складені та/або прийняті на зберігання) заповіти і спадкові договори, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину. Порядок внесення до Спадкового реєстру відомостей про посвідчені (складені та/або прийняті на зберігання) заповіти і спадкові договори визначається Мін`юстом. 2. Держателем Спадкового реєстру є Мін`юст, що забезпечує його функціонування і виконує функції національного органу, які випливають з Конвенції (994-678). 3. Адміністратором Спадкового реєстру є державне підприємство, яке належить до сфери управління Мін`юсту, що забезпечує технічне і технологічне створення та супроводження програмного забезпечення Спадкового реєстру, надання доступу до зазначеного реєстру, забезпечує збереження та захист даних, що містяться в ньому. \Пункт 3 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ №424 (424-2015-п) від 15.06.2015\. 4. Державній реєстрації у Спадковому реєстрі підлягають: заповіти і спадкові договори, посвідчені нотаріусами, консульськими установами України, посадовими та службовими особами, що зазначені в статтях 1251 і 1252 Цивільного кодексу України (435-15 ), статті 37 та частині першій статті 40 Закону України "Про нотаріат" (3425-12), а також зміни до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів; заповіти, посвідчені (складені та/або прийняті на зберігання) і зареєстровані в іноземних державах, які є учасницями Конвенції (994-678), а також зміни до них та скасування заповітів у разі подання в установленому порядку Мін`юсту відповідних запитів. Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 27.09.2012 року за №10-1387/0/4-12 "Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування", зазначив наступне. Заповіт - це розпорядження, зроблене на випадок смерті, яке укладається у передбаченій законом формі, містить призначення спадкоємця (стаття 1233 ЦКУ). Відповідно до статті 202 ЦКУ заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Глава 16 ЦКУ встановлює поняття правочинів, підстави визнання їх недійсними та правові наслідки їх вчинення - і це є загальні норми права. Проте, ст.1257 ЦКУ містить норми щодо недійсності заповіту, які є спеціальними нормами і унеможливлюють застосування загальних норм для визнання недійсності правочинів (статті 215, 225 ЦКУ). Недійсні заповіти діляться на нікчемні та оспорювані. Згідно з частиною першою статті 1257 ЦКУ нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала права на це майно, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (статті 1247, 1248 ЦКУ). До нікчемних заповітів відносяться: заповіти, складені фізичною особою, яка не має повної цивільної дієздатності; вчинені через представника; посвідчені уповноваженою особою, але з порушенням вимог, встановлених законом; посвідчені не уповноваженою на це особою; секретні заповіти, посвідчені нотаріусом з порушенням вимог, встановлених законом (стаття 1249 ЦКУ); посвідчені за відсутності свідків у випадках, коли їх присутність є обов`язковою (стаття 1253 ЦКУ); заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного у спадковому договорі (стаття 1307 ЦКУ). Однак - чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Заповіт щодо майна, вказаного у спадковому договорі, складений і посвідчений під час дії спадкового договору, який в подальшому було розірвано в судовому порядку, не може бути визнаний недійсним на підставі частини другої статті 1307 ЦК України. Для встановлення нікчемності заповіту не має необхідності звертатися до суду, оскільки обов`язок щодо перевірки нікчемності заповіту покладено на нотаріуса. Якщо нотаріус при відкритті спадщини встановить, що заповіт є нікчемним, він відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину. Якщо ж дії нотаріуса не відповідають нормам законодавства, тоді є можливість оскаржити їх у судовому порядку. За позовом заінтересованої особи суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦКУ), тобто якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним. Суд може визнати заповіт частково недійсним і в тому випадку, якщо в нього не включені особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині (їх перелік наводиться вище). Чинним цивільним законодавством не передбачено можливості скасування заповіту за позовом заінтересованої особи у судовому порядку. Право скасувати заповіт належить лише заповідачу (стаття 1254 ЦКУ). Законом не допускається відчуження права на складання заповіту, його обмеження або відмова від права на заповіт. Принцип свободи заповіту в якості свого невід`ємного елементу включає можливість для особи, яка склала заповіт, в будь-який час змінити його або повністю скасувати. Причому таке рішення заповідач має право приймати неодноразово,

Outcome: dismissed