Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

у листопаді 2016 року ТОВ «Порше Мобіліті» звернулося до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 7 листопада 2016 року справу передано судді Шклянці М.П. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 3 липня 2017 року (суддя Шклянка М.П.) у справі було призначено судову фінансово-економічну експертизу, а провадження у справі зупинено. 15 січня 2021 року справа була повернута до суду із експертної установи без виконання. Рішенням Вищої ради правосуддя від 26 червня 2018 року [PERSON] звільнено з посади судді Дарницького районного суду міста Києва за власним бажанням. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 січня 2021 року справу № 753/20340/16 передано для розгляду судді Шаповаловій К.В. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року справу було прийнято до провадження судді Шаповалової К.В., поновлено провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Підготовче засідання 17 лютого 2021 року було відкладено на 15 березня 2021 року за клопотання відповідача, у зв`язку із перебуванням на самоізоляції через хворобу дітей на COVID. 9 березня 2021 року до суду від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив в рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем у сумі у 457981,08 грн. (позовні вимоги збільшено на 98968,96 грн.) звернути стягнення на предмет застави. У підготовчому засіданні 15 березня 2021 року представником позивача було подано заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач змінив предмет позову із звернення стягнення на предмет застави на стягнення боргу за кредитним договором. Підготовче засідання 15 березня 2021 року було відкладено на 8 квітня 2021 року. У підготовчому засіданні 08 квітня 2021 року ухвалою суду було прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсним кредитного договору та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом та оголошено у підготовчому засіданні перерву до 27 квітня 2021 року для надання часу адвокату підготувати відзив на позов після збільшення позовних вимог та зміни предмету позову позивачем, зважаючи на розмір заявлених позовних вимог. Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд справи на 24 червня 2021 року. У судовому засідання 24 червня 2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги, вказав, що відповідач з 2015 року не виконує умови кредитного договору та додаткового кредитного договору, не повертає товариству кошти, у зв`язку з чим товариство звернулось до відповідачки із вимогою про дострокове погашення кредиту, проте відповідачкою така вимога була проігнорована, кошти не сплачувались, що стало підставою для звернення із позовом до суду. Оскільки на цей час відповідачка так і не вчинила жодних дій на погашення заборгованості, просив суд позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути заборгованість по основному кредиту, додатковому кредиту, інфляційні втрати та 3% річних, а також додаткові витрати. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити, з огляду на його необґрунтованість. Відповідачка та її представник частково заперечували проти заявлених позовних вимог, вказали, що дійсно було укладено 2 кредитні договори із позивачем, і відповідачка не відмовляється повертати кошти, проте вказала, що позивачем нараховані невірні суми заборгованості, оскільки з 2011 року її борг збільшився на значну суму, що є несправедливим, вона намагалась із товариством вирішити питання мирним шляхом, проте керівництво позивача не йде їй на зустріч. Представник відповідача також зазначив, що вимога позивача про стягнення додаткових витрат є безпідставною, оскільки це витрати пов`язані із здійснення виконавчих написів, які у судовому порядку були визнанні такими, що не підлягають виконанню. Зауважив, що позивач не має права на інфляційні втрати, оскільки такі не нараховуються на зобов`язання у доларовому еквіваленті, та здійсненний позивачем розрахунок заборгованості не відповідає дійсності. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити, та задовольнити зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору недійсним. В подальшому розгляд справи декілька разів відкладався за клопотанням представників сторін, в тому числі для можливості вирішення питання мирним шляхом. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, проаналізувавши надані у справі докази, суд доходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 18 жовтня 2011 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № 50002171 на суму 133175,64 грн., еквівалент суми кредиту в доларах США 16615,80 дол США, курс обчислення курс КІБ Креді Агріколь, що дорівнює 8.0150 грн /дол США на час укладання, строком - 60 місяців, процентна ставка - 9,90%, змінна у відповідності до п. 2.3. Загальних умов кредитування, цільове призначення - придбання автомобіля VW Polo, рік випуску 2011 року. 15 жовтня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якого відповідач отримав додатковий кредит в розмірі 4355,28 дол. США , на дату укладання договору еквівалент становить 35430,20 грн, цільове призначення кредиту: сплата страхових платежів відповідно до договору страхування. Відповідно до визначення, викладеного у договорі, договір між сторонами складають цей кредитний договір, загальні умови кредитування, графік погашення кредиту, а також додаткові угоди та інші документи, що можуть бути укладені або підписані сторонами та поручителем у відношенні кредиту. Згідно графіку погашення кредиту, повернення кредитних коштів має відбуватись частинами щомісячно. Згідно умов кредитного договору, усі платежі за цим договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до статті 1.3 Загальних умов кредитування. Сторони підписали Загальні умови кредитування, як додаток до кредитного договору №50002171 від 18 жовтня 2011 року. Пунктом 1.3.1 Загальних умов кредитування передбачено, що розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту визначено в гривні на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до встановлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент встановлення рахунка обмінного курсу банку. Позитивне або від`ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни або обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунка та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше ніж на 2 %, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником. Згідно із пунктом 1.6 Умов кредитування, виконання зобов`язання позичальника за цим договором забезпечується заставою майна відповідно до укладеного між сторонами договору застави, а також усім майном позичальника, на яке може бути звернуто стягнення за законодавством України. Згідно пунктів 1.7, 1.7.1-1.7.15 Умов кредитування, за домовленістю сторін будь-які кошти, отримані компанією від позичальника, будуть зараховуватись у виконання зобов`язань позичальника у наступному порядку: у першу чергу - пеня та штрафні санкції відповідно до статті 8 цих Загальних умов кредитування за порушення умов оплати додаткового кредиту; у другу - прострочені комісії у такій черговості: 1) разова комісія за переказ коштів; у третю - сплачені компанією страхові платежі у порядку, передбаченому пунктом 5.6. цього кредитного договору; у четверту - прострочені проценти; у п`яту - строкові комісії; у шосту - строкові проценти; у сьому - прострочена сума основного боргу по кредиту; у восьму - строкова сума основного боргу по кредиту; у дев`яту - інші вимоги та витрати компанії. Пунктом 2.4 Загальних умов кредитування передбачено, що нарахування процентів відбувається щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360», відповідно до графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка погашення кредиту. Термін сплати процентів: одночасно із поверненням чергового платежу в терміни та в сумі відповідно до графіку погашення кредиту, за винятком випадків, у яких цими Загальними умовами кредитування передбачено інші строки сплати процентів. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] відповідач набув право власності на автомобіль VW Polo, рік випуску 2011 року, д.н.з. [NUMBER] . 21 жовтня 2011 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу №50002171. Заставою за цим договором забезпечено вимоги заставодержателя за кредитним договором. 25 липня 2014 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору від 18 жовтня 2011 року, якою погодили строк кредиту в 84 місяці та в цей же день між сторонами було укладено додаткову угоду до договору застави від 21 жовтня 2011 року. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. За змістом статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно зі статтею 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Статтями 525, 526, 530 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до пункту 3.2 Умов кредитування, сторони погодили, що компанія має право визначити термін повернення кредиту таким, що настав у випадку, зокрема порушення відповідачем терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту відповідно до графіка погашення кредиту та/або сплати плати за користування кредитом на строк більше 30 календарних днів. Згідно із пунктом 3.3 відповідач зобов`язаний повернути позивачу у повному обсязі суму кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (фізичною особою). Як зазначено у позовній заяві починаючи з квітня 2013 року позичальник (відповідач) почав систематично порушувати зобов`язання за договором щодо сплати щомісячних платежів, згідно графіку погашення кредиту, сплачуючи їх з порушенням встановленого графіку, а з лютого 2015 року перестав взагалі вносити кошти на виконання умов вказаного договору. Відповідачка у судовому засіданні підтвердила той факт, що останні кошти на виконання умов кредитного договору нею були сплачені позивачу 3 лютого 2015 року. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем, позивач звернувся до неї з вимогою про дострокове погашення кредиту, така вимога була сформована станом на 3 червня 2015 року та надіслана позичальнику 14 грудня 2015 року. У зазначеній вимозі вказано, що сума невиплачено кредиту станом на поточну дату (3 червня 2015 року) становить 6918, 11 доларів США, що відповідно до обмінного курсу за безготівковими операціями ПАТ «Креді Агриколь Банк» складає 145999,79 грн, несплачені чергові платежі (просторочені відсотки та прострочена сума основного боргу) - 26912,23 грн, штрафні санкції - 6360,22 грн (відповідно до пункту 8.3 договору), витрати понесені компанією з метою повернення простроченої заборгованості - 896,93 грн. Також вимога містила інформацію про те, що відповідно до умов договору за порушення терміну повернення кредиту на вимогу компанії до зазначеної суми заборгованості буде додано штраф у розмірі 20% від суми кредиту, що становить 26635,13 грн. Відповідно до довідки про курс долара у ПАТ «Креді Агриколь Банк», яка була долучена представником позивача до матеріалів справи, станом на 3 червня 2015 року курс становив 21.104. В матеріалах справи наявні докази того, що вказана вимога надсилалась на адресу відповідачки, проте повернулась до позивача за закінчення терміну зберігання. В той же час відповідачка та її представник не заперечували щодо надсилання такої вимоги та вказали у своїх письмових поясненнях, що оскільки вимога датована 14 грудня 2015 року, то строк повернення кредиту становить до 15 січня 2016 року та зауважили, що позивач таким чином змінив строк дії кредитного договору. Звертаючись із позовною заявою у 2016 році позивач зазначав, що сума боргу відповідачки становить 359012,12 грн та просив звернути стягнення на предмет застави. У заяві про збільшення позовних вимог, яка була подана суду 9 березня 2021 року позивачем зазначено, що сума заборгованості відповідачки перед позивачем становить 457981,08 грн, на яку він просить звернути стягнення на предмет застави та складається з: 1) заборгованості по виставленому рахунку від 6 травня 2015 року з платежу щодо повернення кредиту та сплати процентів у розмірі 3137,05 грн, з урахуванням того, що 8 лютого 2017 року в погашення було зараховано 3000,24 грн як страхове відшкодування, що було отримано позивачем у загальному розмірі 28107,35 грн та яке, відповідно до умов договору було спрямовано на погашення заборгованості за кредитним договором; інфляційне збільшення в розмірі 2139,95 грн та 3% річних в розмірі 700,14 грн на вказану суму заборгованості; 2) заборгованість по додатковому кредиту, у період з червня 2015 по квітень 2018 року у розмірі 80896,09 грн; інфляційне збільшення в розмірі 31300,01 грн та 3% річних в розмірі 10241,31 грн на вказану суму заборгованості; 3) заборгованість за основним кредитом у розмірі 145999,79 грн еквівалент 6918,11 доларів США, що був зафіксований у достроковій вимозі станом на 3 червня 2015 року; інфляційне збільшення в розмірі 78520,64 грн та 3% річних в розмірі 22380,36 грн на вказану суму заборгованості; 4) 26635,13 грн - штраф у розмірі 20% від суми кредиту на підстав умов кредитного договору; 5) 56030,51 грн. витрати, понесені позивачем на відновлення своїх порушених прав. 15 березня 2021 року представником позивача було подано заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач змінив предмет позову із звернення стягнення на предмет застави на стягнення боргу за кредитним договором в загальному розмірі 457981,08 грн. Не погоджуючись із таким розміром заборгованості, відповідачка, зокрема подала до суду зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору від 18 жовтня 2011 року № 50002171, як такий, що укладений під впливом обману. Зокрема відповідачка вказувала, що під час укладання договору позивач приховав від неї повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману, який бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору. Позивач ввів в оману позичальника щодо істотних умов договору - ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту. Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог, вказав, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 7 жовтня 2015 року було відмовлено у задоволені позовних вимог відповідачки про визнання недійсним певних пунктів кредитного договору від 18 жовтня 2011 року № 50002171 і на разі відповідач лише затягує розгляд справи ставлячи вимогу про визнання недійсним з тих самих підстав весь кредитний договір. Судом встановлено, що в серпні 2015 року [PERSON] , зверталась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», в якому просила суд визнати недійсними: п.1.3.1 (загальні умови кредитування) до кредитного договору № 50002171 від 18 жовтня 2011 року, укладеного між сторонами; графік погашення кредиту, як додаток до зазначеного кредитного договору; кредитний договір № 50002171 від 18 жовтня 2011 року, укладений між сторонами; договір застави транспортного засобу №50002171 від 18 жовтня 2011 року, укладений між сторонами. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 7 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Зокрема судом було встановлено, що при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року рішення Дніпровського районного суду від 7 жовтня 2015 року скасовано частково та ухвалено нове рішення, яким визнано пункту 1.3.1 кредитного договору № 50002171, укладеного 18 жовтня 2011 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» недійсним. В решті рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 7 жовтня 2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 квітня 2016 року рішення апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року скасовано, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року залишено в силі. Розглядаючи зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору недійсним у рамках справи № 753/20340/16-ц, суд приходить до таких висновків. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Ставлячи вимогу про визнання кредитного договору недійсним, відповідачка вказувала, що він укладений під впливом обману. Статтею 230 ЦК України встановлено, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статт 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19, від 14 березня 2019 року у справі № 755/3903/17 при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Виходячи із загальних умов укладеного між сторонами спору кредитного договору № 50002171 від 18 жовтня 2011 року, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту. Крім того, відповідно до пункту 9.5. Загальних умов кредитування, що є невід`ємною частиною Кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердила, що відповідач належним чином ознайомив її, зокрема, з правилами надання фінансових послуг та з інформацією, передбаченою статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно вимог статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, підписавши кредитний договір № 50002171 від 18 жовтня 2011 року, позивач вступила в договірні відносини з відповідачем. У вказаному договорі сторони визначили права та взяли на себе певні обов`язки, визначені у договорі, зокрема із зазначенням терміну виконання зобов`язань. Як роз`яснено у пункті 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК), недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). У пункті 16 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач. Таким чином, суд дійшов висновку, що зростання курсу долара США по відношенню до гривні протягом строку дії кредитного договору, саме по собі не є достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору, відповідно до яких погашення кредиту повинно здійснюватися в гривні у перерахунку до долара США з курсом, який є дійсним на день, що передує виставленню відповідного рахунку. Більше того, зазначення в кредитному договорі та графіку погашення до нього, еквіваленту суми кредиту та сум щомісячних платежів, жодним чином не свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Таким чином, судом встановлено, що при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору. Положеннями частини першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог частин першої-третьої, п`ятої, шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. На час укладення договору кредиту відповідач була ознайомлена з його змістом і наслідками порушення зобов`язань за цим договором, що підтверджується її підписами на кожній його сторінці. Такі підписи містяться і на кожній сторінці усіх додатків до нього. Належність підпису [PERSON] нею не оспорювалася. Підписавши оспорюваний договір з додатками до нього, а також додаткову угоду до кредитного договору, відповідачка тим самим підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вapтocтi, видів та предметів cyпyтнix послуг, валютних ризиків, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України, тобто виразила свою безумовну згоду з усіма його істотними умовами, що стосуються умов надання та повернення кредиту. За таких обставин, суд доходить висновку, що відповідачка не довела обставин, які б свідчили про ведення її в оману позивачем згідно з статтею 230 ЦК України, не довела самого факту обману, наявність умислу в діях позивача, а тому зустрічний позов не підлягає задоволенню. Отже, враховуючи те, що за результатами розгляду зустрічного позову у справі судом не встановлено підстав для визнання недійсним кредитного договору від 18 жовтня 2011 року № 50002171, та з урахуванням встановлених судом обставин, суд приймає до уваги надані позивачем суду розрахунки заборгованості по виставленому рахунку від 6 травня 2015 року з платежу щодо повернення кредиту та сплати процентів у розмірі 3137,05 грн, з урахуванням того, що 8 лютого 2017 року в погашення було зараховано 3000,24 грн як страхове відшкодування, що було отримано позивачем у загальному розмірі 28107,35 грн та яке, відповідно до умов договору було спрямовано на погашення заборгованості за кредитним договором; інфляційне збільшення в розмірі 2139,95 грн та 3% річних в розмірі 700,14 грн на вказану суму заборгованості; заборгованість за основним кредитом у розмірі 145999,79 грн еквівалент 6918,11 доларів США, що був зафіксований у достроковій вимозі станом на 3 червня 2015 року; інфляційне збільшення в розмірі 78520,64 грн та 3% річних в розмірі 22380,36 грн на вказану суму заборгованості. Суд зауважує, що за клопотанням відповідачки у цій справі двічі призначалась судова фінансово-економічна експертиза, які через несплату її вартості відповідачкою, не були виконані. Стосовно зауваження представника відповідача про неправомірне нарахування інфляційних втрат на заборгованість у доларовому еквіваленті, суд зазначає, що вимогою про дострокове погашення кредиту від 3 червня 2015 року позивачем визначено та зафіксовано суму боргу саме в гривневому еквіваленті станом на червень 2015 року, після вказаної вимоги позивачем не збільшувалась сума заборгованості за основним кредитом та не нараховувались проценти за користування кредитом, а відповідно до розрахунку інфляційних втрат та 3% річних такі нарахування здійсненні саме на суму боргу, визначену у гривнях та за період з лютого 2016 року по січень 2021 року. Відповідно до підпункту 5.5. Загальних умов кредитування, позичальник зобов`язується забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії, яка авторизована компанією. Щодо заборгованості за додатковим кредитом отриманим за додатковою угодою № 1 до кредитного договору № 50002171 від 18 жовтня 2011 року у розмірі 80896,09 грн варто зауважити, що сума боргу за додатковим кредитом, що був отриманий відповідачем у розмірі 35430,20 грн., що є еквівалентом 4 355,28 доларів США на підставі договору про внесення змін/додаткової угоди № 1 від 15 жовтня 2012 року до кредитного договору № 50002171 від 18 жовтня 2011 року, з цільовим призначенням: сплата страхових платежів відповідно до договору страхування, укладеним на виконання умов кредитного договору становить 80896,09 грн. Суми додаткового кредиту були визначені у новій редакції графіку погашення кредиту, яким передбачено погашення заборгованості частинами щомісячно на відповідну дату. При цьому, строк виконання зобов`язань за додатковим кредитом ТОВ «Порше Мобіліті» не переносився, у вимозі (повідомленні) про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором від 3 червня 2016 року ТОВ «Порше Мобіліті» дострокового повернення суми додаткового кредиту не вимагало. Встановлено, що відповідач не сплатив щомісячні платежі у сплату додаткового кредиту, а тому у відповідача залишилась заборгованість за несплаченими щомісячними платежами у сплату додаткового кредиту за період з червня 2015 року по квітень 2018 року у розмірі 80896,09 грн. Отже, на час пред`явлення позову, з урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог, у відповідача існувала та існує заборгованість перед ТОВ «Порше Мобіліті» за несплаченими платежами з повернення додаткового кредиту і така заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Як зазначено вище, відповідач прострочив виконання зобов`язань за договором із сплати додаткового кредиту за період з квітня 2015 року по квітень 2018 року, а відтак вимоги позивача про стягнення 3 % річних згідно статті 625 ЦК України у розмірі 10241,31 грн та інфляційні втрати у розмірі 31300,01 також підлягають задоволенню, як законні та обґрунтовані. Також, відповідачем порушено вимоги п. 3.3. Загальних умов кредитування щодо повернення позивачу у повному обсязі суми основного кредиту та суми додаткового кредиту, плати за кредит та передбачених умовами договорів штрафних санкцій протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання відповідної вимоги, що тягне за собою відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 20 % від суми кредиту (п. 8.2 Загальних умов кредитування). Слід відмітити, що у вимозі про повернення кредиту, яка надсилалась відповідачці 14 грудня 2015 року, було зазначено про настання наслідків у разі порушення п. 3.3 Загальних умов кредитування у виді нарахування штрафу у розмірі 20 % від суми кредиту (133175,64), що складає 26635,13 грн. За наведених обставин, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову ТОВ «Порше Мобіліті» і в частині стягнення штрафу у розмірі 20 % від суми кредиту згідно п. 8.2 Загальних умов кредитування до договору№ 50002171 від 18 жовтня 2011 року у розмірі 26635,13 грн (133175,64 грн сума кредиту *20%). Твердження відповідача про те, що штраф має розраховуватись із суми заборгованості, яка, за розрахунком відповідача, становить 67514,24 грн є помилковим, з огляду на те, що відповідно до Загальних умов кредитування чітко визначено, що штраф у розмірі 20% вираховується саме від суми кредиту, а не суми заборгованості на певний період. Що стосується позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 56030,51 грн., то суд зазначає наступне. Так, позивач зазначив, що у зв`язку з невиконанням умов договору відповідачем, позивач був вимушений скористатися своїм правом відповідно до договору і чинного законодавства щодо стягнення існуючої заборгованості, враховуючи спеціалізацію на ринку, позивач був змушений звернутися до спеціалізованих організацій. Зокрема обґрунтовуючи таку вимогу, позивач вказав, що скористався послугами ТОВ «Тріпл Сі» та такі дії стосувались вирішення питання щодо вчинення виконавчого напису нотаріуса та здійснення виконавчих дій. Судом встановлено, що 30 жовтня 2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києві у справі № 755/13992/15-ц визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк Андрієм Миколайовичем 18 червня 2015 року зареєстрований в реєстрі за №820 про звернення стягнення на транспортний засіб марки - VOLKSWAGEN, модель - POLO, номер шасі (кузова, рами) - [NUMBER] , рік випуску - 2011, колір - сірий, реєстраційний номер - [NUMBER] , що належить [PERSON] , [INFO] , для задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» у розмірі 198290,01 грн, залишене без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року. Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року у справі № 755/9079/16-ц визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 27 січня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 74, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Ганною Володимирівною про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» грошових коштів у розмірі 232 442,82 грн. за кредитним договором № 50002171 від 18 жовтня 2011 року. Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Зважаючи на те, що судом встановлено, що витрати у розмірі 56030,51 грн, заявлені позивачем до стягнення розрахована саме за вчинення спеціалізованою організацією дій щодо виконавчих написів нотаріуса та стосуються стягнення заборгованості з [PERSON] за неналежне виконання кредитного договору від 18 жовтня 2011 року № 50002171, які відповідними рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, що набрали законної сили, визнано таким, що не підлягають виконанню, вимоги позивача про стягнення витрат в розмірі 56030,51 грн є неправомірними та такими, що не підлягають задоволенню. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. Поряд з цим у задоволенні зустрічного позову, у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, необхідно відмовити. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивач просив стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 12000 грн. При цьому суд зазначає, що до позовної заяви було долучено лише договір про надання юридичних послуг від 15 жовтня 2010 року, додаткову угоду № 8 від 9 січня 2013 року та додаткову угоду № 224 від 10 серпня 2015 року, які містять загальну умови щодо надання правової допомоги позивачу та їх не можна ідентифікувати як такі, що надавались останньому саме в рамках справи за позовом до [PERSON] . Крім того, матеріали справи не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, у зв`язку із чим, суд відмовляє в стягненні витрат на професійну правничу допомогу. Приймаючи до уваги результат розгляду справи із частковим задоволенням заявлених позовних вимог належить дійти висновку про стягнення з відповідача сплаченого позивачем при поданні позову до суду судового збору в сумі 6718,64 грн. на користь позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: partial