Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта та довідкою з місця реєстрації. (а.с. 10-13,16) Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 22 травня 2018 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . (а.с. 15) Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 24.05.2018 року, посвідченою державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареником О.О., [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником в усіх підприємствах, організаціях та установах незалежно від форм власності. (а.с. 18) Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 19.05.2018 року, посвідченою державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареником О.О., [PERSON] уповноважила [PERSON] оформити на її ім`я право власності на належну їй квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з правом отримання документів на вказану вище квартиру (свідоцтво про право власності тощо), з правом зміни договору найма квартири, з правом отримання документу, та реєстрації його в встановленому законодавством України порядку, в разі необхідності укласти договір найма та після оформлення права власності користуватись, розпоряджатись, у тому числі продати, обміняти, передати в оренду (в позичку), на умовах та за її розсудом, належну їй на праві власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , також бути моїм представником з усіх питань, пов`язаних із оформленням договору купівлі - продажу, міни, оренди, тощо. (а.с.20). 06.06.2018 року [PERSON] , діюча за себе особисто та на підставі довіреності [PERSON] , [PERSON] уклали договір з [PERSON] купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Фареник О.О. (а.с. 19). За умовами вищезазначеного договору продавці відчужують квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] за 49 950 грн., які покупець сплатив продавцю повністю до підписання цього договору. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . (а.с. 17) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником квартири [ADDRESS] станом на 10 грудня 2018 року, є [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, виданого 06.06.2018 року, Першою краматорською державною нотаріальною конторою, державний нотаріус Фареник О.О. (а.с. 38) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником квартири [ADDRESS] станом на 17 грудня 2019 року, є [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу виданого 12.12.2018 року, Першою краматорською державною нотаріальною конторою, державний нотаріус Фареник О.О. (а.с.133-134) Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.11.2018 року Краматорським ВП ГУНП в Донецькій області здійснюється досудове розслідування по ст 190 ч. 1 КК України на підставі письмової заяви [PERSON] та [PERSON] про те, що невстановлені особи шляхом обману і зловживання довірою незаконно заволоділи їх квартирою за адресою: [ADDRESS] та спричинили їм матеріальний збиток (а.с. 132) Згідно відповіді Краматорського відділу ГУНП в Донецькій області на запит суду повідомлено, що 13.12.2019 року кримінальне провадження № 12018050390003896 від 16.11.2018 року, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України було закрито на підставі ч. 1 абз. 14 ст. 284 КПК України. (а.с. 163) Як роз`яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). За змістом частин 1, 3 ст. 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов`язків сторін цього договору. За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає/зобов`язується передати майно (товар), а покупець приймає/зобов`язується прийняти майно (товар). Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (статті 656, 657 ЦК України). Так, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній вол, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зі змісту позовної заяви позивачі [PERSON] та [PERSON] посилалася одночасно на дві підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним. На укладання договору дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала своїх дій та (або) не могла керувати ними ( ст. 225 ЦК України) та вчинення правочину під впливом обману з боку відповідача (ст. 230 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення, визначених у частині 1 статті 229 ЦК України (щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), тобто обставин, які впливають на вчинення правочину. Згідно з роз`ясненнями, які викладені в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї з сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести та особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивачі. Відтак, відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману ( у даному випадку позивач). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов`язків сторін та інше. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Це означає, що обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Позивачі у судовому засіданні не довели, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири вони умисно були введені [PERSON] в оману щодо природи правочину та оплати. Як вбачається зі змісту договору, його підписано в присутності нотаріуса. Встановлено особи сторін правочин, перевірено їх дієздатність та належність позивачам квартири, що відчужувався. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу спірної квартири, її продаж за домовленістю сторін вчинено за 49 950 грн, які на момент підписання цього договору повністю оплачені [PERSON] та отримані [PERSON] та [PERSON] до підписання цього договору. На момент підписання договору сторони не мали одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунку. Таким чином, сторони договору засвідчили, що зазначена ціна предмету договору відповідає домовленості продавця та покупця, підтвердили факт повного розрахунку та отримання позивачем грошей за квартиру, підтвердили, що має місце саме укладення договору купівлі-продажу, метою якого є реальний оплатний перехід права власності на квартиру. У судовому засіданні нотаріус Фареник О.О. пояснив, що позивачам під час укладення правочину, він роз`яснював, що це договір купівлі-продажу та договір було надано позивачам для ознайомлення, після чого сторони його підписали. Належних та допустимих доказів про те, що позивачі були введені в оману саме відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення (невідповідність природи правочину намірам позивача), суду не надано. Як вбачається зі змісту позовної заяви, обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивачі не посилалися на наявність умислу в діях [PERSON] .. Саме позивачі повинні довести в суді, як наявність умислу в діях відповідача, так і сам факт обману, оскільки такий обов`язок покладається на особу, яка діяла під впливом обману. У судовому засіданні представник позивача та позивач [PERSON] не довели факт вчинення правочину під впливом обману. Ствердження позивача [PERSON] про те, що вона вважала, що укладає договір застави та отримання кредитних коштів, а не договір купівлі - продажу квартири, суд не може розцінювати, як обман. Крім того, позивачем у судовому засіданні не доведено наявність умислу в діях відповідача. З огляду на відсутність доказів обману відповідача щодо укладеного спірного договору купівлі - продажу, відсутні правові підстави для визнання його недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України. Разом з цим, позивачі, як на підставу позовних вимог посилаються також і на ст. 225 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено про те, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово - психіатричну експертизу за клопотанням однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів. Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово - психіатричної експертизи. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц. Під час розгляду справи у суді першої інстанції, з метою встановлення наявності такого стану у позивача [PERSON] на момент укладання договору купівлі - продажу квартири, судом була призначена судово - психіатрична експертиза. Судом встановлено, що згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АВ від 13.12.2016 року, [PERSON] встановлена друга група інвалідності, загальне захворювання. (а.с. 14) Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 90, [PERSON] , [INFO] , на момент укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 06.06.2018 р. за своїм психічним станом не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, не осмислювала загрозу втрати житла через шахрайство з боку відповідачів та інших осіб. На момент укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 06.06.2018 р., [PERSON] страждала хронічним психічним захворюванням - шизофренією параноїдною, безперервним типом перебігу, з нарастаючим дефектом особистості по емоційно-вольовому типу. (а.с. 100-106) Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що інших доказів, які б ставили під сумнів висновок експертизи, або спростовували його висновки та підтверджували здатність [PERSON] розуміти значення своїх дій станом на 06.06.2018 року, - представником відповідача в ході розгляду справи суду не надано. Суд вважає, що зазначений висновок судово-психіатричної експертизи є об`єктивним, достовірним та правдивим, і, як наслідок, - покладається судом в основу судового рішення стосовно вирішення спору про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним. Аналізуючи всі зібрані у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що на час укладення оспорюваного правочину - [INFO] [PERSON] страждала хронічним психічним захворюванням - шизофренією параноїдною, безперервним типом перебігу, з нарастаючим дефектом особистості по емоційно-вольовому типу, який істотно впливав (обмежував) на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, та докази, які спростовують зазначені обставини, в матеріалах справи відсутні. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] в рівних долях належала на праві приватної спільної власності, згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 22 травня 2018 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 19.05.2018 року, посвідченою державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареником О.О., [PERSON] уповноважила [PERSON] оформити на її ім`я право власності на належну їй квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з правом отримання документів на вказану вище квартиру (свідоцтво про право власності тощо), з правом зміни договору найма квартири, з правом отримання документу, та реєстрації його в встановленому законодавством України порядку, в разі необхідності укласти договір найма та після оформлення права власності користуватись, розпоряджатись, у тому числі продати, обміняти, передати в оренду (в позичку), на умовах та за її розсудом, належну їй на праві власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , також бути моїм представником з усіх питань, пов`язаних із оформленням договору купівлі - продажу, міни, оренди, тощо. (а.с.20). 06.06.2018 року [PERSON] , діюча за себе особисто та на підставі довіреності, посвідченої 19.05.2018 року Першою краматорською державною нотаріальною конторою по реєстру № 2-1704 за [PERSON] , та [PERSON] уклали договір з [PERSON] купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Враховуючи те, що у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент вчинення договору купівлі - продажу квартири - 06.06.2018 року, а також те, що квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної власності в рівних долях належала на момент укладання договору[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та під час укладання договору купівлі - продажу [PERSON] , діяла за себе особисто та на підставі довіреності, посвідченої 19.05.2018 року Першою краматорською державною нотаріальною конторою по реєстру № 2-1704 за [PERSON] , то суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу квартири в частині продажу 2/3 частки квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] , яка діяла за себе особисто та на підставі довіреності, посвідченої 19.05.2018 року Першою краматорською державною нотаріальною конторою по реєстру № 2-1704 за [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої краматорської нотаріальної контори Фареник О.О., реєстровий номер № 2-1960 від 06.06.2018 року. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню частково. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при звернені до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати.

Outcome: partial