Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

у лютому 2019 року [PERSON] звернувся у суд з позовом до ТОВ "Ес.Ді.Сі.Груп" та ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" про визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 13 жовтня 2006 року між [PERSON] та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір № 09-06-И/05, згідно з п. 2.1 якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах безпечності, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 31 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 11,6 % річних. В забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором 13 жовтня 2006 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Шелудченко О.В., реєстровий № 6006. Предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, зокрема квартира [ADDRESS] . Також в якості забезпечення виконань за кредитним договором № 09-06-И/05 від 13 жовтня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», [PERSON] та поручителем [PERSON] було укладено договір поруки № 09-06-Пі/05 від 13 жовтня 2006 року. Позивач зазначає, що 08 січня 2019 року він отримав лист від відповідача ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» з повідомленням про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором забезпечення та вимогу про усунення порушень та повернення заборгованості за кредитним договором № 06-06/И від 13 жовтня 2006 року. На думку позивача, договір відступлення прав вимоги від 26 грудня 2018 року за реєстраційним № 1921, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А., повинен бути визнаний недійсним, оскільки згідно п. 4.1 договору відступлення прав вимоги від 26.12.2018 р. первісний кредитор ТОВ "Банк "Фінанси та Кредит" уступило грошові вимоги за кредитним договором та договором іпотеки в обмін на грошові кошти у сумі 6 050 099,20 грн., які новий кредитор ТОВ "Ес.Ді.Сі.Груп" зобов"язалося сплатити останньому, що свідчить про відплатний характер договору. Таким чином, за умовами договору про відступлення права вимоги фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги. На момент укладення договорів факторингу та відступлення прав ТОВ "Ес.Ді.Сі.Груп" не включений до Державного реєстру фінансових або банківських установ, не має ліцензії на здійснення відповіної діяльності, зокрема і щодо факторингових операцій. Оскільки іпотека є акцесорним зобов"язанням, дійсність якого пов"язується з основнм зобов"язанням, права вимоги до іпотекодавців, майном яких забезпечено кредит, може бути відступлено виключно на користь банківської чи іншої фінансової установи. Відступлення прав вимоги від 26.12.2018 р. між ТОВ "Банк "Фінанси та Кредит" та ТОВ "Ес.Ді.Сі.Груп" порушує вимоги ч. 2 ст. 1083, частини 3 ст. 1079 ЦК України, оскільки права вимоги за кредитним договором № 09-06-И/05 та іпотечним договором від 13.10.2006 р., які укладені між ТОВ "Банк "Фінанси та Кредит" та [PERSON] , мало відбуватись в силу ч. 2 ст. 1083 та ч. 3 ст. 1079 ЦК України виключно, відповідно до положень глави 83 "Факторинг" ЦК України, тобто за договорами факторингу, фактром в яких може бути виключно банк або інша фінансова установа. За таких підстав, позивач просив визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26 грудня 2018 року, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А., реєстраційний номер 1921. Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2019 року справу передано за підсудністю для розгляду до Голосіївського районного суду міста Києва. (а.с. 22) Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. (а.с. 24) Відповідачі відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подали. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом встановлено, що між 13 жовтня 2006 року між [PERSON] та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір № 09-06-И/05, згідно з п. 2.1 якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах безпечності, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 31 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 11,6 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 13 жовтня 2006 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Шелудченко О.В., реєстровий № 6006. Предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] . Також в якості забезпечення виконань зобов"язань за кредитним договором № 09-06-И/05 від 13 жовтня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», [PERSON] та поручителем [PERSON] було укладено договір поруки № 09-06-Пі/05 від 13 жовтня 2006 року. 26 грудня 2018 між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А., за яким, зокрема, ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» було передано право вимоги за кредитним договором № 09-06-И/05від 13.10.2006. з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін, та доповненнями до вказаного договору, за іпотечним договором від 13.10.2006р. та за договором поруки № 09-06-П1/05 від 13.10.2006 року, з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін, та доповненнями до вказаного договору, що є його невід`ємними частинами, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та поручителем [PERSON] та позичальником [PERSON] (а.с. 8) Згідно п. 2.1 умов договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах визначених цим Договором, права вимоги Банку до позичальників, іпотекодавців та поручителів зазначених у Додатках № 1-10 до цього Договору, надалі за текстом боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитними договорами, іпотечними договорами, договорами порук, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстрів вказаних у додатках № 1-10 до цього договору, надалі за текстом «основні договори», надалі та текстом права вимоги. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором. Звертаючись у суд з даним позовом, [PERSON] просив визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26 грудня 2018 року, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А., у відповідності до вимог ч. 1 ст. 203, 215 ЦК України. Частина 3 статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України ). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). З аналізу даних норм права вбачається, що відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За приписами ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України). Зі змісту договору про відступлення права вимоги від 26 грудня 2018 року вбачається, що під час його укладення сторони керувалися положеннями статей 512, 513 ,514 ЦК України. В даному договорівстановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Підписуючи оспорюваний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки. Належних та допустимих доказів того, що ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та/або Товариством з обмеженою відповідальністю «Ес.Ді.Сі.Груп» в момент підписання договору про відступлення права вимоги від 26 грудня 2018 року не було додержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять. Враховуючи, що відповідачами під час укладання оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 26 грудня 2018 року були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, суд приходить до висновку, що правових підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, немає. Доводи позовної заяви про те, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 26 грудня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ес.Ді.Сі.Груп» не мало свідоцтва та ліцензії на здійснення фінансової діяльності виданих Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, а тому не мало права укладати оспорюваний правочин, суд вважає безпідставними, оскільки свідоцтво та ліцензія на здійснення фінансової діяльності необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а у справі яка розглядається було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором в національній валюті (цесії). Доводи позовної заяви про те, що оспорюваний договір порушує права позивача суд відхиляє, оскільки [PERSON] не є стороною договору про відступлення права вимоги від 26 грудня 2018 року, за даним договором мало місце відступлення права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора і згода боржника на заміну кредитора у зобов`язанні не потрібна. При цьому, позивачем не надано доказів, яким чином внаслідок укладення оскаржуваного договору відповідачами були порушені його права. Доводи позовної заяви про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд вважає безпідставними, з огляду на таке. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) установлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Аналіз цього Закону (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії та регулює відносини, пов`язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам. У Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. У частинах першій та другій статті 2 Закону України (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину), які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, які виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності. Визначення фінансових установ міститься в пункту 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину). У пункті 7 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) наведено вичерпний перелік суб`єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію не на всіх юридичних осіб, а лише на тих, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг. У частині четвертій статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) вказано, що можливість і порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Визначення фінансової послуги наведено в пункті 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) за суб`єктним складом учасників є обмеженою й не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб`єктами підприємницької діяльності. Товариство з обмеженою відповідальністю «Ес.Ді.Сі.Груп» за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність із надання фінансових послуг на території України, а тому відсутні підстави застосування положень цього Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) до спірних правовідносин. У свою чергу поняття «фінансова послуга» не пов`язане лише з фінансовими установами. Аналіз норм чинного законодавства, дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства, відступлення права вимоги за грошовим зобов`язанням тощо) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, але й юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але й фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності. Якщо Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) регулює відносини лише за участі учасників ринків фінансових послуг, то відносини між фізичними особами, між юридичними особами, між фізичними та юридичними особами, зокрема, щодо договорів про відступлення права вимоги регулюються нормами ЦК України (статті 512, 513 ,514). Договір про відступлення права вимоги, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення щодо суб`єктного складу таких договорів. Отже, підсумовуючи наведене, суд вважає, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб`єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору про відступлення права вимоги, правовідносини яких регулюються нормами статей ЦК України. Враховуючи те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Ес.Ді.Сі.Груп» не відноситься до суб`єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (не є учасником ринку фінансових послуг), спір повинен вирішуватись на підставі норм ЦК України. Інші аргументи позовної заяви не дають підстав для висновку про те, що оскаржуваний договір укладений без додержання норм матеріального права. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні.

Outcome: dismissed