Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

10 січня 2014 року [PERSON] звернувся в Шевченківський районний суд м. Києва позовом до ТОВ "Укрполіпласт-плюс" про стягнення заборгованості по заробітній платі, зобов'язання зробити нарахування та сплатити з цієї суми податок з фізичних осіб та єдиний соціальний внесок, відшкодування моральної шкоди (а.с. 3). Свої вимоги мотивував тим, що працює в ТОВ "Укрполіпласт-плюс" на посаді заступника директора з червня 2011 року. У березні 2013 року директор товариства відправив його у вимушену відпустку, змусивши його написати заяву про відпустку та не допускає його до роботи, тому з 01 березня 2013 року він знаходиться у вимушеному прогулі. Весь цей час йому не нараховується та не виплачується заробітна плата, яка щомісяця після утримання податку з фізичних осіб та єдиного соціального внеску складає 1309 гривень 57 копійок, а за день - 60 гривень 91 копійку. Крім цього, товариством йому за січень 2013 року заробітна плата була виплачена лише частково, недоплата складає 586 гривень 25 копійок, тому відповідач має сплатити її та виплатити кошти за вимушений прогул за 12 місяців з 01 березня 2013 року по 01 лютого 2014 року, що складає 15714 гривень 84 копійки (1309,57 х 12 = 15714,84). За час роботи відповідач грубо порушує законодавство про працю: не був виданий наказ про його прийом на роботу або він не був ознайомив з ним, не надавав щорічні відпустки, в трудову книжку не був зроблений відповідний запис та не оформлена особова справа. Порушення його трудових прав призвело до моральних страждань та душевних переживань, які він оцінює в 20000 гривень. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2014 року справу передано за підсудністю до Солом'янського районного суду м. Києва. 03 квітня 2015 року представник позивача подав до суду уточнення позовних вимог (а.с. 191), в яких зазначив, що в березні 2013 року директор товариства відправив [PERSON] у вимушену відпустку, змусивши останнього написати 01 квітня 2013 року заяву про відпустку та не допускав його до роботи протягом березня 2013 року. Діючим законодавством не передбачено надання відпусти заднім числом. Позивачу не було потреби просити відпустку без збереження заробітної плати, а відповідач не мав її надавати, оскільки зобов'язаний був надати основну відпустку як мінімум 46 днів та 26 днів на підставі Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". [PERSON] був у відпустці без збереження заробітної плати, тобто у вимушеному прогулі з 01 березня 2013 року, що підтверджується листом товариства від 23 листопада 2013 року, що міститься в матеріалах справи. Тобто по вині відповідача позивач був у вимушеному прогулі з 01 березня 2013 року. Щомісячна його заробітна плата складає 1500 гривень, тобто відповідно до вимог ч. 2 ст. 113 КЗпП України відповідач має сплатити 1500 х 2/3 = 1000 гривень. Виплата всіх сум проводиться в день звільнення працівника, а в разів затримки підприємство сплачує відшкодування в розмірі оспорюваної суми, тобто за кожний місяць відповідач має сплатити 1000 гривень оспорюваної суми. На 01 квітня 2015 року ця сума складає 1000 гривень х 24 місяці = 24000 гривень. Хоча позивача і звільнити незаконно, але навіть у такому випадку йому повинні були виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5400 гривень. Весь цей час відносно [PERSON] грубо порушувалось законодавство про працю, чим завдано моральну шкоду, оскільки він переніс психологічний стрес, був порушений його життєвий ритм, і йому потребується докласти додаткових зусиль для його поновлення, його сім'я була поставлена в скрутне матеріальне становище, що стало причиною його душевних страждань. Моральну шкоду [PERSON] оцінює в 2000 гривень. З урахуванням уточнень сторона позивача просить стягнути 1000 гривень за час вимушеного простою за березень 2013 року та 24000 гривень за її затримку, 5400 гривень грошової компенсації за невикористану відпустку та 2000 гривень моральної шкоди (а.с. 191). У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав. Вважає, що відповідач порушив трудові права позивача та має нести відповідальність. Заява про відпустку без збереження заробітної плати була написана 01 квітня 2013 року, що суперечить закону. У самій заяві містяться виправлення дати її написання. Представники відповідача проти задоволення позову заперечували. Пояснили суду, що позивач просив надати йому відпустку без збереження заробітної плати з 01 березня 2013 року по 01 червня 2013 року, проте директор товариства надав її лише на місяць. 01 квітня 2013 року позивач не вийшов на роботу без поважних причин, тому був звільнений за прогул. 02 квітня 2013 року він відмовився отримувати наказ про звільнення, про що склали відповідний акт. За отриманням коштів, які належали йому до сплати позивач не звертався, тому їх і не було виплачено. При прийнятті на роботу та під час роботи позивач не надав документи, що надають йому право на отримання додаткової відпустки на підставі Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно наказу № 3 від 01 червня 2011 року [PERSON] прийнятий на роботу на посаду замісника директора ТОВ "Укрполіпласт-плюс" з 01 червня 2011 року (а.с. 64). Наказом № 6 від 01 квітня 2013 року [PERSON] звільнений з посади замісника директора ТОВ "Укрполіпласт-плюс" за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 01 квітня 2013 року (а.с. 65). Сторона позивача посилається на те, що перед [PERSON] у відповідача була заборгованість по заробітній плати за січень 2013 року. Судом у відповідача були витребувані розрахункові відомості по виплаті заробітної плати працівникам ТОВ "Укрполіпласт-плюс" (а.с. 137-158). З наданої суду розрахункові відомості за січень 2013 року вбачається, що [PERSON] всього нараховано 1500 гривень, з урахуванням відрахувань до виплати підлягало 1315 гривень 12 копійок, виплачено - 723 гривні 32 копійки, залишок - 591 гривня 80 копійок. Суду не надано доказів на підтвердження того, що ця сума була виплачена позивачу. Також позивач просив стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористану відпустку, посилаючись на те, що крім основної відпустки позивач мав право на відпустку на підставі Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". З наданої суду довідки ТОВ "Укрполіпласт-плюс" № 6 від 03 грудня 2014 року вбачається, що на момент звільнення [PERSON], компенсація йому за невикористану відпустку за період роботи з 01 червня 2011 року по 01 квітня 2013 року становила 2543 гривні 52 копійки та на день видачі довідки вона не виплачена (а.с. 133). Компенсація за невикористану відпустку не сплачена позивачу і на день ухвалення рішення судом. Представники відповідача зазначали, що товариство не отримувало документів для надання позивачу додаткової відпустки. Сторона позивача на надала належних доказів, що позивач повідомляв відповідача про своє право на отримання додаткової відпустки чи компенсації за неї на підставі Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Суд вважає, що не є підставою для задоволення цієї вимоги позивача, посилання на те, що директору ТОВ "Укрполіпласт-плюс" мало бути про це відомо, оскільки позивач раніше мешкав на території, де всі мають таку пільгу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Представники відповідача пояснили суду, що належні позивачу суми не були виплачені позивачу, оскільки він не звертався за їх отриманням як при звільненні, так і під час розгляду справи судом. Посилання представника відповідача не ґрунтуються на законі, оскільки ст. 116 КЗпП України такий обов'язок покладений на роботодавця. Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що позивач відмовився в день звільнення отримувати грошові кошти суду не надано, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 591 гривня 80 копійок невиплаченої заробітної плати та 2543 гривні 52 копійки компенсації за невикористану відпустку. При виплаті коштів буде враховано необхідність сплати коштів до державного бюджету України в якості податків та обов'язкових соціальних платежів. Сторона позивача також посилається на те, що директор ТОВ "Укрполіпласт-плюс" у березні 2013 року відправив [PERSON] у вимушену відпустку та не допускав його до роботи протягом березня 2013 року, а потім змусив [PERSON] заднім числом 01 квітня 2013 року написати заяву про відпустку без збереження заробітної плати з 01 березня 2013 року. Суду було надано копію цієї заяви, а її оригінал оглядався у судовому засіданні (а.с. 60). Наказом ТОВ "Укрполіпласт-плюс" № 5 від 01 березня 2013 року [PERSON] на підставі цієї заяви була надана відпустка без збереження заробітної плати за сімейними обставинами тривалістю 31 календарний день з 01 березня 2013 року по 31 березня 2013 року (а.с. 66). У позовній заяві та в уточненій позовній заяві сторона позивача зазначає, що з 01 березня 2013 року [PERSON] перебував у вимушеному прогулі, тому відповідач на підставі ст. 113 КЗпП України має оплатити цей вимушений прогул. Згідно з ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). З матеріалів справи вбачається, що відпустка без збереження заробітної плати була надана позивачу за його заявою, тобто за погодженням між сторонами трудового договору, тому норми ст. 113 КЗпП України не підлягають застосуванню до правовідносин, що виниклим між сторонами. Посилання сторони позивача на те, що заява про відпустку була написана під примусом, ґрунтуються лише на поясненнях. Судом було задоволено клопотання представника позивача та за згодою [PERSON] він як позивач був допитаний в якості свідка. У судовому засіданні [PERSON] зачитав свої письмові пояснення, в яких вказано, що він перебував у трудових відносинах з ТОВ "Укрполіпласт-плюс". 01 квітня 2013 року директор товариства сказав, що останнє перебуває в важкому фінансовому стані, він не може виплати заробітну плату за березень, тому просить написати заяву на відпустку без збереження заробітної плати на три місяці, що він і зробив. На той час у нього не було обставин і причин для такої відпустки (а.с. 208). Суд критично оцінює покази [PERSON] та вважає, що покази позивача як свідка не є достатніми доказами написання заяви під примусом та не свідчать про його не допуск до роботи. Будь-яких інших належних доказів на підтвердження цих обставин сторона позивача суду не надала та не просила про їх витребування судом. Представник позивача звертався до суду з клопотанням про призначення в справі технічної експертизи, посилаючись на те, що заяву про надання відпустки позивач був вимушений написати 01 квітня 2013 року, але відповідач надав копію заяви, де стоїть дата написання 01 березня 2013 року. Така заява викликає сумнів, оскільки неозброєним оком видно виправлення місця в даті написання заяви (а.с. 190). Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року в задоволенні цієї заяві було відмовлено з огляду на позовні вимоги, що розглядались судом, та з урахуванням пояснень учасників судового розгляду, зокрема, сторони позивача. Так, у тексті заяві про надання відпустки, написання якої стороною позивача визнається, вказано, що [PERSON] просить надати її з 01 березня по 01 червня, тобто в заяві позивачем вказано з якої дати він просить надати відпустку (а.с. 60). У тексті позовної заяви, в тексті уточненої позовної заяви та в своїх поясненнях [PERSON] не зазначав про те, що він вказував у заяві як дату 01 квітня 2013 року. Навпаки, в своїх поясненнях як свідка [PERSON] вказував, що заява написана пізніше, проте її дата вказувалась 01 березня 2013 року. За таких обставин, суд не вважав за необхідне призначення експертизи, оскільки її висновки не впливали на розгляд заявлених вимог про невиплату заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та за коштів за час вимушеного прогулу. Суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При вирішенні питання щодо розміру суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, оскільки порушені його трудові права на виплату заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Разом з тим, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 500 гривень. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок за вимоги майнового характеру (стягнення коштів) та 243 гривні 60 копійок за вимоги немайнового характеру (відшкодування моральної шкоди).

Outcome: partial