Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Інформаційне агентство «Українські новини» (далі по тексту - відповідач 1), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - відповідач 2), Національного банку України (далі по тексту - відповідач 3), третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просив: -визнати недостовірною інформацію, розміщену [INFO] на веб-сайті https://ukranews.com у статті під назвою «[INFO]», а саме «…06.04.2012 року Загальними зборами " Дельта Банку" [PERSON] було обрано до складу спостережної ради строком на 3 роки, де він здійснював свої повноваження до дати віднесення "Дельта Банку" до категорії неплатоспроможних, 03.03.2015 року. -…в період виконання своїх повноважень члена спостережної ради "Дельта Банку", [PERSON] приймав рішення, які призвели до завдання цьому банку збитків та визнання його неплатоспроможним.»; -зобов`язати відповідача 1 не пізніше одного місяця після набрання судовим рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на веб-сайті [INFO] під заголовком « Спростування » спростування наступного змісту: « [INFO] на веб-сайті [INFO] у статті під назвою « [INFO]» була поширена інформація про те, що [PERSON] з 06.04.2012 року по 03.03.2015 року виконував повноваження члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» та приймав рішення, які завдали АТ «Дельта Банк» збитків та призвели до визнання цього банку неплатоспроможним. Вказана інформація є недостовірною, оскільки [PERSON] у вказаний період не перебував на посаді члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк»».» -зобов`язати відповідача 2 не пізніше одного місяця після набрання судовим рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на веб-сайті https://www.fg.gov.ua/ під заголовком « Спростування » спростування наступного змісту: « [INFO] на веб-сайті [INFO] у статті під назвою « [INFO]» була поширена інформація про те, що [PERSON] з 06.04.2012 року по 03.03.2015 року виконував повноваження члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» та приймав рішення, які завдали АТ «Дельта Банк» збитків та призвели до визнання цього банку неплатоспроможним. Вказана інформація є недостовірною, оскільки [PERSON] у вказаний період не перебував на посаді члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк»».» -зобов`язати відповідача 3 не пізніше одного місяця після набрання судовим рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на веб-сайті [INFO] під заголовком « Спростування » спростування наступного змісту: « [INFO] на веб-сайті [INFO] у статті під назвою « [INFO]» була поширена інформація про те, що [PERSON] з 06.04.2012 року по 03.03.2015 року виконував повноваження члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» та приймав рішення, які завдали АТ «Дельта Банк» збитків та призвели до визнання цього банку неплатоспроможним. Вказана інформація є недостовірною, оскільки [PERSON] у вказаний період не перебував на посаді члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк»».» Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] відповідачем 1 на веб-сайті [INFO] за посиланням [INFO] було розміщено статтю під назвою « [INFO]» наступного змісту: «Колишній член спостережної ради збанкрутілого " Дельта Банку" [PERSON] готує документи для погодження Національним банком свого призначення на посаду члена правління в "Сбербанку", де він зараз працює начальником Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів. Про це повідомили джерела Українських новин в банківській сфері. Проте, отримання такого погодження від банківського регулятора є дуже малоймовірним. Профільне законодавство дозволяє Національному банку погоджувати на керівні посади лише тих претендентів, які відповідають вимогам щодо професійного досвіду, а також мають бездоганну ділову репутацію. При цьому, репутація претендента не може вважатись бездоганною, якщо він більше шести місяців займав керівну посаду в іншому банку, протягом року до визнання такого банку неплатоспроможним. Саме цей критерій може стати причиною відмови у погодженні [PERSON] на посаду. Національним банком України і Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було підтверджено Українським новинам, що 06.04.2012 року Загальними зборами " Дельта Банку" [PERSON] було обрано до складу спостережної ради строком на 3 роки, де він здійснював свої повноваження до дати віднесення "Дельта Банку" до категорії неплатоспроможних, 03.03.2015 року. Більше того Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який займається процедурою ліквідації "Дельта Банку", стверджує, що в період виконання своїх повноважень члена спостережної ради "Дельта Банку", [PERSON] приймав рішення, які призвели до завдання цьому банку збитків та визнання його неплатоспроможним. Це стало причиною звернення Фонду до [PERSON] і інших керівників Банку з позовом про відшкодування збитків в розмірі 19 млрд. гривень. Але тоді справа була закінчена у зв`язку з процесуальними порушеннями з боку Фонду. Національний банк вбачає в таких подіях очевидну ознаку небездоганності ділової репутації [PERSON] , тому слід очікувати, що в погодженні його на керівну посаду в "Сбербанку" буде відмовлено.» Позивач стверджує, що інформація, яка міститься вказаній статті, а саме «… 06.04.2012 року Загальними зборами " Дельта Банку" [PERSON] було обрано до складу спостережної ради строком на 3 роки, де він здійснював свої повноваження до дати віднесення "Дельта Банку" до категорії неплатоспроможних, 03.03.2015 року… в період виконання своїх повноважень члена спостережної ради "Дельта Банку", [PERSON] приймав рішення, які призвели до завдання цьому банку збитків та визнання його неплатоспроможним.» є недостовірною та такою, що завдає значної шкоди честі і діловій репутації позивача. Так позивач зазначає, що відповідач 1 є власником сайту, на якому було розміщено зазначену статтю. Крім того, оскільки у статті міститься посилання на Фонд та НБУ як на джерело отримання спірної інформації, позивач вважає, що відповідачі спільно поширили відносно нього недостовірну інформацію. Крім того, вказав, що у статті прямо зазначається прізвище та ім`я позивача, його поточне місце роботи, а тому є достатні підстави вважати, що вказана інформація стосується позивача безпосередньо. Зазначив, що з 06.04.2012 по 03.03.2015 позивач не був призначений на посаду та не здійснював повноваження члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» та не міг і приймати будь-яких рішень в цьому статусі протягом вказаного періоду, оскільки згідно Положення про Спостережну раду АТ «Дельта Банк» не вступив у повноваження члена Спостережної ради, його повноваження не були юридично оформлені, позивач не був акціонером АТ «Дельта Банк» та не отримував довіреності на представництво інтересів АТ «Дельта Банк». Крім того вказав, що поширена недостовірна інформація порушує особисті немайнові права. Так, позивач працює у банківській сфері, має певну ділову репутацію, однак твердження у спірній статті завдає суттєвої шкоди діловій репутації позивача, оскільки зображує останнього як посадову особу АТ «Дельта Банк», яка неналежно виконувала свої обов`язки, допускала порушення вимог законодавства України та, навіть, умисно вчиняла протиправні дії, які нібито призвели до завдання банківській установі збитків у колосальному розмірі 19 млрд. грн. та визнання цією установи неплатоспроможною. Також твердження, зазначені у статті, належать до ознак небездоганної ділової репутації позивача у розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність» та є перешкодою для призначення останнього на керівні посади у банківській сфері. У зв`язку з наведеним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Представник відповідача 1 у своєму відзиві заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що відповідач 1 є інформаційним агентством, права і обов`язки якого визначені Законом України «Про інформаційні агентства». Вказав також, що відтворені спірні фрагменти є відтворенням інформації, отриманої від НБУ та ФГРФО, оскільки в ході підготовки вказаної статті відповідач 1 зв`язувався засобами телефонного зв`язку із пресцентрами відповідача 2 та відповідача 3 для отримання коментарів щодо можливого призначення позивача на керівну посаду у АТ «Сбербанк» та його участі в Управлінні ПАТ «Дельта Банк». В ході цих бесід відповідач 2 та відповідач 3 і надали відповідачу 1 інформацію, що міститься у спірних фрагментах. Оскільки відповідачем 1 було лише відтворено інформацію, що була ним отримана від відповідача 2 та відповідача 3, відповідач 1 звільняється від відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про інформаційні агентства». Представник відповідача 2 у своєму відзиві заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Вказав, що є неналежним відповідачем по справі, оскільки не отримував від відповідача 1 будь-яких офіційних звернень не отримував, інформацію, яка становить предмет розгляду справи відповідачу 1 не надав, недостовірну інформацію щодо позивача на поширював. Разом з тим зазначив, що у вказаній статті містяться оціночні судження відповідача 1. Так Фонд у червні 2019 року звертався до Господарського суду м. Києва з позовом до пов`язаних з АТ «Дельта Банк» особами про відшкодування шкоди, яку було залишено без розгляду (справа № 910/7186/19). На веб-сайті судової влади міститься інформація про учасників вказаної справи, серед яких відповідачем зазначений позивач. Також в ЄДРСР містяться повні тексти рішень як першої інстанції, так і апеляційної та касаційної щодо результатів перегляду ухвали суду по вказаній справі, в яких зазначена суть позову, у тому числі посилання на те, що Банк в особі керівництва, здійснював економічно невиправдану ризикову діяльність, а тому вказана інформація і могла бути використана відповідачем 1 для написання спірної статті., до якої Фонд не має жодного відношення. Також відповідач 2 вказав, що позивач з 2009 року до 03.03.2015 був членом Спостережної ради, про що свідчить Протокол № 3 річних загальних зборів акціонерів АТ «Дельта Банк» від 06.04.2012. Представник відповідача 3 у своєму відзиві заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що належним відповідачем по справі є власник сайту, де було поширено недостовірну інформацію (відповідач 1) та автор статті. При цьому відповідач 3 не є автором статті, не є розповсюджувачем спірної інформації, не є власником веб-сайту. При цьому позивачем не було надано до суду доказів, які б доводили протилежне. 23.10.2021 ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 09.12.2021 від представника відповідача 2 та представника відповідача 3 надійшли відзиви. 09.12.2021 від представника відповідача 3 надійшов відзив. 23.12.2021 від представника відповідача 1 надійшов відзив. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідних клопотань до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно положень абзацу шостого пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду ЄСПЛ. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації стосовно звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Водночас, статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань ( стаття 12). Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Водночас, згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно положень ст. 297, 299 ЦК України, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі та ділової репутації. Судом встановлено, що [INFO] року Товариством з обмеженою відповідальністю Інформаційне агентство «Українські новини» на веб-сайті [INFO] було розміщено статтю під назвою « [INFO]» наступного змісту: «Колишній член спостережної ради збанкрутілого " Дельта Банку" [PERSON] готує документи для погодження Національним банком свого призначення на посаду члена правління в "Сбербанку", де він зараз працює начальником Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів. Про це повідомили джерела Українських новин в банківській сфері. Проте, отримання такого погодження від банківського регулятора є дуже малоймовірним. Профільне законодавство дозволяє Національному банку погоджувати на керівні посади лише тих претендентів, які відповідають вимогам щодо професійного досвіду, а також мають бездоганну ділову репутацію. При цьому, репутація претендента не може вважатись бездоганною, якщо він більше шести місяців займав керівну посаду в іншому банку, протягом року до визнання такого банку неплатоспроможним. Саме цей критерій може стати причиною відмови у погодженні [PERSON] на посаду. Національним банком України і Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було підтверджено Українським новинам, що 06.04.2012 року Загальними зборами " Дельта Банку" [PERSON] було обрано до складу спостережної ради строком на 3 роки, де він здійснював свої повноваження до дати віднесення "Дельта Банку" до категорії неплатоспроможних, 03.03.2015 року. Більше того Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який займається процедурою ліквідації "Дельта Банку", стверджує, що в період виконання своїх повноважень члена спостережної ради "Дельта Банку", [PERSON] приймав рішення, які призвели до завдання цьому банку збитків та визнання його неплатоспроможним. Це стало причиною звернення Фонду до [PERSON] і інших керівників Банку з позовом про відшкодування збитків в розмірі 19 млрд. гривень. Але тоді справа була закінчена у зв`язку з процесуальними порушеннями з боку Фонду. Національний банк вбачає в таких подіях очевидну ознаку небездоганності ділової репутації [PERSON] , тому слід очікувати, що в погодженні його на керівну посаду в "Сбербанку" буде відмовлено.» Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує, що вказана стаття містить недостовірну інформацію про те, що він з 06.04.2012 року по 03.03.2015 року здійснював повноваження члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» та приймав рішення, які призвели до завдання АТ «Дельта Банк» збитків і визнання АТ «Дельта Банк» неплатоспроможним, а саме: «… 06.04.2012 року Загальними зборами " Дельта Банку" [PERSON] було обрано до складу спостережної ради строком на 3 роки, де він здійснював свої повноваження до дати віднесення "Дельта Банку" до категорії неплатоспроможних, 03.03.2015 року. … в період виконання своїх повноважень члена спостережної ради "Дельта Банку", [PERSON] приймав рішення, які призвели до завдання цьому банку збитків та визнання його неплатоспроможним.», яка не відповідає дійсності, порочить його честь і гідність та яку він просить спростувати. Так, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Верховний Суд в Постанові від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц роз`яснив, що якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини у пункті 75 рішення від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» де зазначено, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Дослідивши інформацію, яку просить спростувати позивач, суд дійшов висновку, що в ній відсутні будь-які стилістичні конструкції або інші способи, які б вказували на те, що повідомлена інформація є суб`єктивною думкою та особистим поглядом на певні події і відображає особисту точку зору, тобто відсутні ті мовні засоби, які є характерними для оціночних суджень. Інформація містить в собі фактичні твердження про існування конкретних обставин, які можуть бути доведені чи спростовані, а саме, перебування позивача на посаді і здійснення повноважень члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» з 06.04.2012 року по 03.03.2015 року, прийняття ним на цій посаді рішень, що завдали збитків АТ «Дельта Банк» і призвели до визнання АТ «Дельта Банк» неплатоспроможним. Оскільки ця інформація не є оціночним судженням, вона може бути визнана недостовірною і спростована в судовому порядку. Крім того, як вбачається із змісту вказаної статті, а також матеріалів справи, зокрема, копії паспорта і наказу АТ «Сбербанк» № 416-пр від 06.06.2018 щодо посади позивача, стаття дійсно поширена саме щодо [PERSON] , який є позивачем у цій справі. Відтак, доводи позовної заяви в частині поширення спірної інформації саме щодо позивача є обґрунтованими. Відповідно до п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судом встановлено і вказана обставина не заперечується сторонами, що спірну статтю розміщено за посиланням https://ukranews.com/ua/news/795995-kolyshnij-kerivnyk-delta-banku-pretenduye-na-novu-posadu-v-bankivskij-sferi на веб-сайті https://ukranews.com, який є відкритим і доступним необмеженому колу користувачів мережі Інтернет. З долучених до матеріалів справи роздруківки з веб-сайту https://ukranews.com та відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що власником веб-сайту [INFO] є ТОВ Інформаційне агентство «Українські новини». Вказана обставина також не заперечувалась відповідачем 1. Також зі змісту спірної статті вбачається, що в ній міститься посилання на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Національний банк України як на джерело спірної інформації. Пунктом 9 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що у випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Вказане положення узгоджується з частиною 4 статті 277 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Виступаючи джерелом інформації, особа приймає участь в її поширенні, а тому така особа є належним відповідачем у даній категорії справ. Відповідач 1 у своєму відзиві на позов підтвердив, що спірна інформація про позивача була отримана від пресцентрів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України. Крім того, Фонд у своєму відзиві на позов пояснив, що поширені у статті твердження Фонду про позивача повністю збігаються з його офіційною позицією з цього приводу. Відповідач 2 також стверджує, що позивач здійснював повноваження члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» з 06.04.2012 по 03.03.2015. Водночас, посилання відповідача 2 на ту обставину, що у спірній статті могла бути використана публічна інформація про судову справу № 910/7186/19 судом до уваги не приймається, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Крім того, суд також критично оцінює і доводи відповідача 3 про те, що в інформаційному матеріалі відсутні будь-які посилання на сторінки офіційного Інтернет-представництва Національного банку України, брифінги, прес-конференції, інтерв`ю, посадових чи службових осіб відповідача 3, що свідчить про те, що відповідач 3 є неналежним відповідачем у справі, оскільки чинним законодавством не вимагається посилання на ці конкретні джерела для набуття особою статусу відповідача у даній категорії справ. При цьому, суд розцінює формулювання статті у вигляді фраз «Національним банком України і Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було підтверджено Українським новинам…» та «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який займається процедурою ліквідації "Дельта Банку", стверджує, що…» як пряме посилання на відповідача 2 та відповідача 3 як на джерело інформації. Відтак, суд відхиляє доводи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України про те, що вони є неналежними відповідачами у цій справі. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що спірна інформація була поширена Товариством з обмеженою відповідальністю Інформаційне агентство «Українські новини», Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та Національним банком України, які є належними відповідачами у цій справі. Крім того, відповідно до частини другої статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і норм ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Так твердження у статті про те, що з 06.04.2012 по 03.03.2015 позивач здійснював повноваження члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» не були підтверджені належними і допустимим доказами. Зокрема, суд не бере до уваги надану Фондом копію Протоколу № 3 річних загальних зборів акціонерів АТ «Дельта Банк» від 06.04.2012, оскільки всупереч вимогам ч. 2 ст. 95 ЦПК України зазначена копія не була належним чином засвідчена ані АТ «Дельта Банк», який за твердженнями Фонду надав йому цей документ, ані самим Фондом, що свідчить про недопустимість такого доказу. Згідно з ч. 1, 3 ст. 39 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, що діяла станом на 06.04.2012 року) спостережна рада банку обирається загальними зборами учасників з числа учасників банку або їх представників. Члени спостережної ради банку не можуть входити до складу правління (ради директорів) банку, ревізійної комісії банку. Повноваження і порядок роботи спостережної ради банку визначаються статутом банку чи положенням про раду банку, що затверджуються загальними зборами учасників банку. Згідно п. 1.5. Положення про Спостережну раду Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в редакції від 22.04.2011 (яка діяла станом на зазначену у статті дату початку повноважень позивача в якості члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» - 06.04.2012), Спостережна рада є органом, що здійснює захист прав акціонерів Банку, і в межах компетенції, визначеної Статутом та цим Положенням, контролює діяльність Ради Директорів Банку. Відповідно до п. 2.2. Положення, члени Спостережної ради обираються Загальними зборами акціонерів з числа акціонерів Банку або їх представників у кількості не менше 3 (трьох) та не більше 5 (п`яти) осіб. Порядок діяльності представника акціонера у Спостережній раді визначається самим акціонером. Аналізуючи зазначені положення можна дійти висновку, що функцією Спостережної ради АТ «Дельта Банк» був захист прав акціонерів, у зв`язку з чим членами Спостережної ради АТ «Дельта Банк» могли обиратись або акціонери, або представники акціонерів. При цьому, в ході судового розгляду судом не здобуто доказів того, що в період з 06.04.2012 по 03.03.2015 позивач володів акціями АТ «Дельта Банк», а отже, позивач міг би бути членом Спостережної ради лише як представник акціонера АТ «Дельта Банк». Крім того, з п. 2.7. Положення про Спостережну раду вбачається, що повноваження представника акціонера - члена Спостережної ради дійсні з моменту видачі йому довіреності акціонером та отримання Банком письмового повідомлення про призначення представника, складеного за формою, передбаченою законодавством України. З огляду на зазначене, для виникнення у позивача повноважень члена Спостережної ради, вимагалось не лише прийняття відповідного рішення Загальними зборами АТ «Дельта Банк», а і встановлення між позивачем і акціонером АТ «Дельта Банк», в інтересах якого позивач мав би діяти, правовідносин представництва на підставі довіреності та повідомлення про таке представництво банку. У свою чергу, матеріали справи не містять інших доказів, у тому числі доказів видачі позивачу довіреності будь-ким з акціонерів АТ «Дельта Банк» на представлення їх інтересів у Спостережній раді банку в період з 06.04.2012 по 03.03.2015, або ж цивільно-правової чи трудової угоди, укладеної з позивачем на підтвердження здійснення ним повноважень члена Спостережної ради. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). За таких обставин, копія Протоколу загальних зборів, надана відповідачем 2, та самі лише пояснення відповідачів, не можуть вважатись достатніми доказами здійснення позивачем повноважень члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» з 06.04.2012 по 03.03.2015. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Отже, поширена у статті інформація про перебування позивача посаді і здійснення повноважень члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» в період з 06.04.2012 року по 03.03.2015 року та прийняття ним на цій посаді рішень, які завдали АТ «Дельта Банк» збитків та призвели до визнання цього банку неплатоспроможним не відповідає дійсності, оскільки не підтверджена наявними у матеріалах справи доказами, а тому є недостовірною. Згідно вимог ст. 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Положеннями статті 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Так, наведена у статті недостовірна інформація зображає позивача в якості посадової особи АТ «Дельта Банк», яка неналежно виконувала свої посадові обов`язки, допускала порушення вимог законодавства України, що призвело до завдання АТ «Дельта Банк» збитків у розмірі 19 млрд. грн. та визнання АТ «Дельта Банк» неплатоспроможним. Тобто, фактично позивача було названо відповідальним за банкрутство фінансової установи, що потягло за собою збитки у значному розмірі. Зазначена інформація носить різко негативний характер і створює в очах оточуючих негативну соціальну оцінку позивача, як особи, що, обіймаючи посаду у банківській установі, порушує вимоги законодавства України та загальноприйняті норми моралі, тим самим завдаючи шкоди немайновим права позивача. Судом також враховано і той факт, що позивач наразі здійснює трудову діяльність у банківській сфері, а тому, поширення спірної інформації завдає суттєвої шкоди його діловій репутації. Крім того, зазначена у статті недостовірна інформація про перебування позивача на посаді члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» в період з 06.04.2012 по 03.03.2015, підпадає під ознаку небездоганної ділової репутації, передбачену пп. 2 п. 65 Положення про ліцензування банків затверджену Постановою Правління НБУ від 22 грудня 2018 року N 149 та може бути перешкодою для призначення позивача на керівні посади у банківській сфері. При цьому, розповсюдження такої інформації без відповідного рішення суду, що підтверджувало б завдання діями позивача збитків банківській установі, чи відомостей про наявне кримінальне провадження, також негативно впливає на репутацію позивача та його честь і гідність, які є недоторканими, що є неприпустимим. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про доведеність факту порушення спірною інформацією особистих немайнових прав позивача. Також суд відхиляє доводи ТОВ Інформаційне агентство «Українські новини» про наявність підстав для звільнення його від відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 статті 35 Закону «Про інформаційні агентства», оскільки у передбачених статтею випадках засоби масової інформації звільняються лише від обов`язку щодо відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про інформаційні агентства», інформаційне агентство, суб`єкти діяльності інформаційних агентств не несуть відповідальності за розповсюдження інформації, яка не відповідає дійсності, принижує честь і гідність громадян та організацій, порушує їх права і законні інтереси або являє собою зловживання свободою діяльності інформаційних агентств і правами журналіста, якщо ця інформація: 1) одержана від інших інформаційних агентств або засобів масової інформації і є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих цими агентствами чи засобами масової інформації, та якщо вони були спростовані відповідно до статті 33 цього Закону; 2) міститься у відповіді на запит на інформацію, поданий відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації", або у відповіді на звернення, подане відповідно до Закону України "Про звернення громадян"; 3) є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб`єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб; 4) є результатом внесення змін, скорочень чи редагування продукції інформаційних агентств, здійснених без їх відома розповсюджувачем чи споживачем інформації; 5) законом передбачено звільнення або непритягнення до відповідальності за такі дії. У свою чергу, оскільки спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, бо не має компенсаційного та майнового характеру, то на засоби масової інформації може бути покладено обов`язок опублікувати спростування Такий висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 753/338/19. Крім того, відповідно до ст. 33 Закону України «Про інформаційні агентства», громадяни, юридичні особи, державні органи і органи місцевого самоврядування, а також їх уповноважені представники мають право вимагати від інформаційного агентства спростування розповсюджених про них відомостей, що не відповідають дійсності, принижують їх честь та гідність. Спростування здійснюється інформаційним агентством, яке розповсюдило таку інформацію. Інформація, що не відповідає дійсності, має бути спростована як інформаційним агентством, так і розповсюджувачем цієї інформації. Відшкодування матеріальної і моральної шкоди за розповсюдження інформації, що спростовується, здійснюється у порядку, передбаченому законодавством. Отже з положень вказаної статті вбачається, що спростування розповсюджених про громадян, юридичних осіб, державних органів тощо відомостей, що не відповідають дійсності, здійснюється саме інформаційним агентством. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи те, що відповідачами не надано належних і допустимих доказів достовірності інформації, яка була викладена у спірній статті та оприлюднена у мережі Інтернет, а також враховуючи те, поширення недостовірної інформації відповідачами призвело до порушення особистих немайнових прав позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання спірної інформації недостовірною та її спростування шляхом розміщення на веб-сайті https://ukranews.com. Що стосується вимог позивача про спростування недостовірної інформації на веб-сайтах відповідача 2 та відповідача 3 суд враховує, що за змістом ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Разом з тим, оскільки у судовому засіданні було встановлено, що спірна стаття під назвою « [INFO]» була поширена лише на веб-сайті [INFO] , правові підстави для спростування на веб-сайтах відповідача 2 та відповідача 3 відсутні, а позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial