Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача 58 960,00 гривень матеріальної шкоди та 100 000,00 гривень моральної шкоди, що заподіяні їй вчиненим відповідачем кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.2 ст.286 КК України. Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що заподіяна їй матеріальна і моральна шкода, пов`язана із дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 30 вересня 2017 року в місті Любомль Волинської області з вини відповідача [PERSON] , який керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння. Її сестра [PERSON] , їдучи разом з відповідачем в автомобілі в якості пасажира, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримала тяжкі тілесні ушкодження, які стали причиною її смерті. Вироком Любомльського районного суду від 16 січня 2018 року [PERSON] засуджено за ч.2 ст.286 КК України, від відбування призначеного основного покарання звільнено на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком на три роки. В межах кримінального провадження її визнано потерпілою. На придбання ритуального товару, необхідного для поховання сестри, та виготовлення і встановлення пам`ятника на могилі вона понесла витрати в загальній сумі 58 960,00 гривень, які й становлять розмір заподіяної їй матеріальної шкоди. Також їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає у перенесенні болю і глибоких душевних стражданнях, які тривають й досі і є не зрівняно великими, оскільки назавжди втратила рідну сестру. Відповідач у період перебування кримінального провадження на розгляді суду, з метою уникнення реального відбування покарання у вигляді позбавлення волі, зобов`язався відшкодувати витрати, пов`язані з похованням сестри, проте своєї обіцянки не виконав і по сьогоднішній день жодної копійки не відшкодував. Тривалість невиконання відповідачем взятого на себе зобов`язання ще більше посилило її душевні страждання. У зв`язку із цим заподіяну їй моральну шкоду оцінює на рівні 100 000,00 гривень. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 22 вересня 2020 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. У зв`язку з поверненням адресованого відповідачу поштового відправлення з копією вказаної ухвали та матеріалами позову без вручення за закінченням терміну зберігання, ухвалою від 02 листопада 2020 року судом постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Примірник позовної заяви відповідач отримав 29 січня 2021 року та в межах встановленого судом строку його представник подав відзив на позовну заяву. У відзиві представник просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що заподіяну смертю [PERSON] матеріальну і моральну шкоду компенсовано ПрАТ "Страхова компанія "Перша", у якої був застрахований автомобіль [PERSON] , шляхом виплати потерпілій стороні страхового відшкодування в розмірі 59 564,40 гривень. Цю страхову виплату рішенням суду від 17 грудня 2020 року в регресному порядку стягнуто з відповідача в користь страхової компанії, через що [PERSON] не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення. Крім цього, заявлений у позові розмір моральної шкоди не має жодного документального підтвердження та є непосильним для відповідача з огляду на його скрутне матеріальне становище і незадовільний стан здоров`я. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористалась. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила його задовольнити. Окрім наведених у позові доводів, вказала, що за відшкодуванням понесених витрат на поховання сестри зверталась до страхової компанії, проте відповіді по сьогоднішній день не отримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, свої права та інтереси в суді доручив представляти представнику [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не заперечив права позивача на відшкодування заявленої матеріальної і моральної шкоди, проте розмір заявлених вимог просив зменшити, врахувавши суму виплаченого страховою компанією страхового відшкодування та недоведеність позивачем розміру заподіяної їй моральної шкоди на рівні 100 000,00 гривень. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. Вироком Любомльського районного суду Волинської області від 16 січня 2018 року, який набрав законної сили 16 лютого 2018 року, відповідача [PERSON] визнано винним у тому, що він 30 вересня 2017 року близько 01:45 години в місті Любомль Волинської області неподалік будинку № 55 по вулиці Брестській, керуючи технічно справним автомобілем "Volkswagen Passat", номерний знак [NUMBER] , рухаючись зі швидкістю в межах від 97,5 км/год до 104,4 км/год, проявив безпечність та неуважність під час руху, не вибрав безпечну швидкість в цій дорожній обстановці, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху, в результаті чого допустив зіткнення із транспортним засобом "Seat Toledo", номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] , пасажир автомобіля "Volkswagen Passat", згідно з висновком судово-медичної експертизи отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння. Причиною смерті [PERSON] стала сукупність всіх тілесних ушкоджень, які ускладнились набряком головного мозку та легень. Смерть потерпілої [PERSON] 30 вересня 2017 року підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . Цим вироком [PERSON] призначено покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки. На підставі ст.75 КК України від відбування призначеного основного покарання [PERSON] звільнено із визначенням йому трирічного іспитового строку. Зі змісту вироку також встановлено, що позивач [PERSON] доводилась загиблій у ДТП [PERSON] рідною сестрою; участь у кримінальному провадженні позивач приймала у статусі потерпілої; під час судового розгляду кримінального провадження висловлювала позицію про відсутність претензій до винуватця ДТП [PERSON] , оскільки він у письмовій формі зобов`язався відшкодувати, зокрема, понесені витрати на поховання [PERSON] . Таке письмове зобов`язання відповідача [PERSON] підтверджене його власноручною розпискою від 16 листопада 2017 року. З рішення Любомльського районного суду від 17 грудня 2020 року, ухваленого у справі № 163/1884/20 за позовом ПрАТ "Страхова компанія "Перша" до [PERSON] про стягнення виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] як власника автомобіля "Фольксваген Пасат", номерний знак [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ "Страхова компанія "Перша" згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/6606761 від 27 червня 2017 року. Цим судовим рішенням з [PERSON] в користь ПрАТ "Страхова компанія "Перша" стягнуто виплачене малолітньому синові загиблої [PERSON] - [PERSON] страхове відшкодування в загальній сумі 59 564,40 гривень, з яких: 21 164,40 гривень регламентної виплати утриманцю померлої, 38 400,00 гривень відшкодування моральної шкоди. З огляду на такі встановлені обставини справи стосовно вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 58 960,00 гривень, які вона понесла на поховання сестри та виготовлення і встановлення пам`ятника на могилі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. У статті 999 ЦК України визначено, що законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 року № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV в редакції на дату дорожньо-транспортної пригоди 30 вересня 2017 року). Згідно із ст.3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст.6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Стаття 27 Закону № 1961-IV визначає порядок, умови та розмір виплати страхового відшкодування за шкода, пов`язану із смертю потерпілого. Зокрема, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди (п. 27.1. ст.27 Закону № 1961-IV). Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п. 27.3. ст.27 Закону № 1961-IV). Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п. 27.4. ст.27 Закону № 1961-IV). Велика Палата Верховного Суду у прийнятій по справі № 755/18006/15-ц постанові від 04 липня 2018 року висловила актуальний на сьогоднішній день правовий висновок про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Досліджені у справі докази свідчать про належну обізнаність позивача із фактом забезпечення цивільно-правової відповідальності відповідача [PERSON] страховим полісом у ПрАТ "Страхова компанія "Перша", оскільки це доводиться як письмовими доказами, так і самими поясненнями позивача. До того ж, як вказала позивач в судовому засіданні, за відшкодуванням понесених нею витрат на поховання сестри [PERSON] вона зверталась до страхової компанії, проте відповіді на подану заяву не отримала. Саме по собі не отримання такої відповіді не доводить того, що у ПрАТ "Страхова компанія "Перша" не виник обов`язок з виплати передбаченого п. 27.4. ст.27 Закону № 1961-IV страхового відшкодування. Відтак, пред`явлення позивачем вимоги про відшкодування матеріальної шкоди безпосередньо до відповідача в даному випадку суперечить меті правового інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки в такому випадку не реалізується мета існування цього інституту, а законодавчо закріплена обов`язковість страхування цивільно-правової відповідальності втрачає сенс, так як настання страхового випадку не тягне реалізацію договору, обов`язковість якого встановлена законом. Крім цього, суд не знаходить підстав й для стягнення різниці між заявленою у позові сумою витрат на поховання, виготовлення і встановлення пам`ятника на могилі, та можливою максимальною сумою страхового відшкодування на ці витрати згідно п. 27.4. ст.27 Закону № 1961-IV, яка покладається на страховика, через ненадання позивачем належних і достатніх доказів на підтвердження цих витрат. Надані суду копії накладної та товарного чека без номерів від 10 жовтня 2018 року не завірені позивачем у порядку, передбаченому ч.5 ст.95 ЦПК України, та самі по собі не підтверджують витрат в розумінні вимог Закону України "Про поховання та похоронну справу". Зокрема, товарний чек, виписаний на ім`я позивача, про придбання нею ритуального товару на суму 7 960,00 гривень без зазначення його конкретного переліку містить лише прізвище та підпис особи, яка відпустила товар, " [PERSON] ". Проте чек не містить ні печатки, ні штампа чи інших даних, які б підтверджували право на продаж такого виду товару конкретним суб`єктом господарської діяльності. Інших доказів на підтвердження цієї обставини позивач не надала, тому суд не має підстав вважати цей чек підтвердженням фінансової операції. У такому ж вигляді позивачем надано копію накладної, у якій лише зазначено, що вартість виготовлення та встановлення пам`ятника на [PERSON] становить 51 000,00 гривень. Доказів складових такої вартості, акту виконаних робіт як і права особи [PERSON] , зазначеної у накладній, на здійснення такого виду господарської діяльності, позивач суду не надала. Таким чином, з наведених підстав і мотивів суд дійшов висновку про наявність підстави для відмови у задоволенні вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд виходить з такого. Позивач як рідна сестра загиблої у ДТП [PERSON] не входить до кола передбачених п.27.3. ст.27 Закону № 1961-IV осіб, тому обов`язку по відшкодуванню їй моральної шкоди у ПрАТ "Страхова компанія "Перша" не виникає. У зв`язку із цим у спірних правовідносинах підлягають застосуванню загальні норми ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За змістом ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За змістом ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини .., фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Позивач обґрунтовує заподіяну їй моральну шкоду глибокими душевними стражданнями, пов`язаними зі смертю її рідної сестри, які вона перенесла і переносить по сьогоднішній день, а також невиконанням відповідачем взятого на себе зобов`язання по відшкодуванню понесених нею витрат на поховання сестри. Сторона відповідача визнає право позивача на таке відшкодування, однак його розмір вважає недостатньо обґрунтованим і підтвердженим. Крім цього, просить врахувати розмір виплаченого страховою компанією страхового відшкодування, до якого включено компенсацію моральної шкоди. Суд вважає, що смертю близької людини позивачу беззаперечно заподіяно значні душевні страждання, а відтак їй заподіяна моральна шкода. У зв`язку із цим та з урахуванням визнання стороною відповідача права позивача на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди, суд вважає вимоги у цій частині обґрунтованими і доведеними. Разом із цим при визначенні розміру моральної шкоди суд відхиляє доводи позивача про посилення її моральних страждань внаслідок невиконання відповідачем обіцянки про відшкодування витрат на поховання сестри, адже по своїй суті дана обставина безпосередньо не пов`язана із душевними стражданнями внаслідок втрати рідної сестри, а лише свідчать про сформоване у позивача особисте негативне відношення до відповідача як особи, яка не виконує своїх обіцянок. Також суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про необхідність врахуванням суми отриманого потерпілою стороною страхового відшкодування, оскільки, як встановлено із судового рішення у справі № 163/1884/20, це страхове відшкодування виплачене на корить малолітнього сина загиблої [PERSON] , тобто позивача не стосується. За викладених обставин суд враховує глибину і тривалість душевних страждань позивача та у відповідності до закріплених у ч.3 ст.23 ЦК України вимог розумності і справедливості вважає, що достатньою і справедливою компенсацією заподіяної позивачу моральної шкоди у грошовому виразі буде 20 000 гривень. Додані до відзиву докази на підтвердження скрутного матеріального становища відповідача та його незадовільного стану здоров`я у спірних правовідносинах жодного правового значення не мають і не можуть слугувати підставою для зменшення розміру заподіяної шкоди в силу ч.4 ст.1193 ЦК України, оскільки у даному випадку шкода завдана вчиненням кримінального правопорушення. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати по справі у вигляді судового збору слід покласти на відповідача пропорційно до задоволених вимог із розрахунку задоволення 12,58% таких вимог.

Outcome: partial