Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Комунального підприємства «Комененергосервіс» Дніпропетровської міської ради, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до Наказу підприємства «Дніпротепломережа» від 11.10.1995 року № 489 він був прийнятий на посаду інженера у виробничу службу підприємства «Дніпротепломережа», яке в подальшому змінило назву та організаційно-правову форму на Комунальне підприємство «Дніпротепломережа» Дніпропетровської міської ради. Пізніше позивача було призначено в.о. директора цього підприємства. Відповідно до наказу №216 позивач був прийнятий на роботу до Комунального підприємства «Комененергосервіс» Дніпропетровської міської ради на посаду головного інженера за сумісництвом, проте 21.01.2016 року відповідач звільнив його з вказаної посади за ст. 7КЗпП України, п. 8 Положення №43 9 у звязку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником). Позивач зазначає, що звільнення з посади головного інженера є незаконним, оскільки на час звільнення він хворів, про що повідомив керівництво підприємства як в усній так і в письмовій формі та після закінчення лікування надав до відділу кадрів підприємства оригінал лікарняного листка. Так, як звільнення відбулося під час тимчасової непрацездатності, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог позивач просить поновити його на посаді головного інженера Комунального підприємства «Комененергоснрвіс» Дніпропетровської міської ради з 21.01.2016 року; стягнути з Комунального підприємства «Комеенергосервіс» на свою користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 21.01.2016 року по день ухвалення судового рішення у розмірі 108\~549. 02 грн. моральну шкоду 10\~000, 0 грн. В судовому засіданні позивач, його представник позов підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Наказу підприємства «Дніпротепломережа» від 11.10.1995 року № 489 позивач був прийнятий на посаду інженера у виробничу службу підприємства «Дніпротепломережа», яке в подальшому змінило назву та організаційно-правову форму на Комунальне підприємство «Дніпротепломережа» Дніпропетровської міської ради. Пізніше позивача було призначено в.о. директора цього підприємства. Відповідно до наказу №216 позивача прийнято на роботу до Комунального підприємства «Комененергосервіс» Дніпропетровської міської ради на посаду головного інженера за сумісництвом. 21.01.2016 року позивача було звільнено з вказаної посади за ст. 7КЗпП України, п. 8 Положення № 43 (у звязку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником). Стаття 7 КЗпП України встановлює особливості регулювання праці деяких категорій працівників. Згідно ст. 7 КЗпП України , особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоровя, тимчасових і сезонних працівників , а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові ( крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу0 підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов 9 порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюється законодавством. Отже ст. 7 КзпП України не передбачає такі підстави звільнення, як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником. За\~пунктом 8\~Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мін'юсту і Мінфіну України від 28.06.93 р. № 43, зареєстрованим у Мін'юсті України 30.06.93 р. за № 76, звільнення з роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ й організацій провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги. Статтею 43-1\~КЗпП визначено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не потребує згоди профспілки для звільнення працівника із суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. Відповідно до\~ст. 47\~КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені\~ст. 116\~КЗпП. Власник або уповноважений ним орган, з ініціативи якого звільняється працівник, зобов'язаний також у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення з роботи. З матеріалів справи убачається, що на день звільнення позивач перебував хворів, що підтверджується листом непрацездатності. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті). Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду трудових спорів» передбачено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці, ( ч. 3 ст. 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП , так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам із збереженням , так і без збереження заробітку. Так, як позивача було звільнено з посади під час його тимчасової непрацездатності, суд вважає, наказ Комунального підприємства «Комененергосервіс» Дніпропетровської міської ради №1 від 21.01.2016 року про звільнення [PERSON] з посади головного інженера Комунального підприємства «Комененергосервіс» Дніпропетровської міської ради є незаконним та його слід скасувати; [PERSON] поновити на посаді головного інженера Комунального підприємства «Комененергосервіс» Дніпропетровської міської ради. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, як відповідач незаконно звільнив позивача з посади головного інженера Комунального підприємства «Комененергосервіс» Дніпропетровської міської ради, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 110\~867 , 86 грн. за період з 21.01.2016 року по 25.10.2016 року ( середньоденна заробітна плата складає 580, 46 грн, яка обраховується виходячи з наступного: заробітна плата за останні два місяці 12\~770, 15 грн : 2 місяця = 580, 46 грн; час вимушеного прогулу позивача складає 191 робочих днів Х 580, 60 = 110\~867, 86 грн), а отже позов в цій частині підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.\~2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що незаконним звільненням позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає у втраті ним нормальних життєвих звязків, яку суд оцінює в 5\~000,0 грн, виходячи з правил розумності на справедливості, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial