Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Своїм позовом до суду [PERSON] просив винести рішення, яким виселити відповідачів - [PERSON], [PERSON], [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, усунувши таким чином перешкоди в користуванні власністю. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 24 липня 1996 року [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Цього ж дня цей договір купівлі-продажу квартири був посвідчений державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори, а 30 серпня 1996 року - зареєстрований в Тульчинському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1758. Оскільки в дану квартиру після її продажу вселилася [PERSON] з членами свої сім'ї, які добровільно виселитися не бажали, то рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 травня 2007 року задоволено позов [PERSON] в інтересах [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення [PERSON] та членів її сім'ї із квартири [ADDRESS], яка на той час належала [PERSON] на праві особистої власності згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири. 03 квітня 2008 року державними виконавцями двс Піщанського району рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 травня 2007 року було виконано. Із спірної квартири були виселені [PERSON] та члени її сім'ї. Квартира була звільнена від всіх речей даних осіб. 04 квітня 2008 року [PERSON] був замінений замок у вхідних дверях. 05 січня 2008 року він прийшов до квартири, щоб навести в ній елементарний порядок, але виявив, що замок у вхідних дверях зірваний, а квартира знов зайнята вищевказаними особами, в зв'язку з чим він вимушений був звернутися до суду із заявою про повторне виселення із спірної квартири [PERSON] та членів її сім'ї. 26 червня 2013 року рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 травня 2008 року було повторно виконано. Але в квартирі залишився проживати неповнолітній [PERSON], відносно якого батьки були позбавлені батьківських прав. 04 липня 2008 року голова Крижопільської РДА Г.Тарабанчук видав розпорядження № 134 "Про встановлення опіки над [PERSON] та піклування над [PERSON].", в п. 3 якого було вказано, що: «Враховуючи те, що дітям належить частка квартири, яка на даний час юридично за ними не закріплена, та ті факти, що [PERSON] виповнилось 17 років, а опікун, піклувальник проживає в тому ж самому будинку, в квартирі [ADDRESS], місцем проживання дітей залишити кімнату в їх квартирі [ADDRESS]». Дане розпорядження було оскаржене до Вінницького окружного адміністративного суду. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2008 року позовні вимоги задоволено повністю. П. 3 розпорядження № 134 "Про встановлення опіки над [PERSON] та піклування над [PERSON]." визнано протиправним та скасовано. Зобов'язано Крижопільську РДА в установленому законодавством України порядку визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. Керівника Крижопільської РДА зобов'язано забезпечити виконання цієї постанови та подати звіт про її виконання. Не погоджуючись із судовим рішенням, Крижопільська РДА подала апеляційну скаргу. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2009 року було вирішено «Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2008 року - скасувати». В задоволенні позову [PERSON] в інтересах [PERSON] до Крижопільської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання протиправним та скасування п. 3 розпорядження від 04.07.2008 року № 134 - відмовити в повному обсязі". Ухвалою Вищого адміністративного суду від 09 червня 2010 року постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2009 року скасована, а постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2008 року - залишена в силі. Рішенням Крижопільського районного суду від 18 липня 2008 року [PERSON] та члени її сім'ї визнані такими, що втратили право на реєстрацію в квартирі [ADDRESS]. Начальника Крижопільського районного ВГІРФО УMBС України у Вінницькій області зобов'язано зняти даних осіб з реєстраційного обліку. 20 травня 2011 року [PERSON] зареєстрував в Тульчинському МБТІ право власності на спірну квартиру, а тому на даний час є єдиним власником спірної квартири. Однак, по даний час він не може скористатися своїм правом власності на спірну квартиру і розпоряджатися нею на власний розсуд у зв'язку з тим, що в квартирі проживають відповідачі і добровільно звільнити її не бажають, а тому він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. 13 січня 2014 року [PERSON] та [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулися до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру, в якому просили визнати договір купівлі-продажу від 24 липня 1996 року квартири [ADDRESS], укладеним між [PERSON] і [PERSON], та договір купівлі-продажу [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] визнаний дійсним рішенням Крижопільського районного суду від 29 лютого 2008 року є нікчемними. Вказали, що згідно з договором купівлі-продажу від 20 січня 1993 року укладеного між державним підприємством Крижопільськими районними електричними мережами і [PERSON], Крижопілький РЕС продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. На час купівлі-продажу квартири в ній проживали: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно договору купівлі-продажу від 24 липня 1996 року квартири [ADDRESS], укладеним між [PERSON] і [PERSON], останній став власником спірної квартири. Рішенням Крижопільського районного суду від 29 лютого 2008 року визнано угоду купівлі-продажу [ADDRESS] укладену між [PERSON] та [PERSON] дійсною. Визнано за [PERSON] право власності на вказану квартиру. Ця обставина підтверджується витягом з реєстру прав на нерухоме майно, наданим самим позивачем [PERSON] Рішенням Крижопільського районного суду від 24 грудня 2010 року договір купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] укладений 20 січня 1993 р. між державним підприємством Крижопільськими районними електричними мережами і [PERSON] визнано недійсним. Підставою для визнання вказаного договору недійсним стало порушення при його укладенні Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і відповідно права на набуття права власності на вказану квартиру, які проживали разом з [PERSON] Тобто вказаний договір не відповідав вимогам закону. З цих підстав вважає, що договір купівлі-продажу від 24 липня 1996 року квартири [ADDRESS], укладеним між [PERSON] і [PERSON], та договір купівлі-продажу [ADDRESS] укладену між [PERSON] та [PERSON] визнаний дійсним рішенням Крижопільського районного суду від 29 лютого 2008 року є нікчемними. 21 січня 2014 року [PERSON] та [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулися до суду із заявою до [PERSON], Крижопільської селищної ради, ВАТ «АК Вінницяобленерго» в особі СО «Крижопільські електричні мережі» про збільшення позовних вимог по зустрічній заяві до [PERSON], просили суд визнати договір купівлі-продажу [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] визнаний дійсним рішенням Крижопільського районного суду від 29 лютого 2008 року нікчемним та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на [ADDRESS]. Дану заяву мотивують тим, що судовим рішенням від 24.12.2010 року було встановлено порушення їхнього права на безоплатну приватизацію спірної квартири. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Після ухвалення рішення суду реституція не застосовувалася, так як про це була відсутня вимога відповідача по справі. Спірна квартира станом на 1993 рік знаходилася в оперативному управлінні Крижопільського РЕМ, як державного підприємства. В даний час ВАТ «АК Вінницяобленерго» в особі СО «Крижопільські електричні мережі» є приватною структурою, а тому після визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним не може стати її власником. Квартира підлягає передачі Крижопільській селищній раді. Тому вони звернулися до Крижопільської селищної ради з відповідною заявою, але відповідно до листа від 11.11.2013 року № 8-985 селищна рада відмовила їм у задоволенні заяви про приватизацію, так як вона не є власником квартири. Таким чином заявники не можуть реалізувати своє право на безоплатну приватизацію квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у встановленому порядку, а тому вимушені звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спірну квартиру в порядку приватизації. Однак, 18.02.2014 року адвокат [PERSON] в інтересах [PERSON] та [PERSON] заявив клопотання про залишення позовної заяви частково без розгляду, просив зустрічну позовну вимогу про визнання права власності на вищевказану квартиру в порядку приватизації залишити без розгляду, як таку, що була передчасно заявлена. Разом з тим, 20.02.2014 року представником позивача [PERSON], адвокатом [PERSON] до суду було подано письмове заперечення на зустрічну позовну заяву [PERSON] та [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] Заперечення обґрунтовує тим, що вважає зустрічні позовні вимоги безпідставними та неправомірними з таких підстав. В цивільній справі № 2-28 (2010 року) за позовом прокурора Крижопільського району в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO], про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між державним підприємством Крижопільськими районними електричними мережами і [PERSON] недійсним, на аркуші справи №. 6 знаходиться інформація відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Крижопільського РВ ГУМВС України у Вінницькій області, згідно якої [PERSON], [INFO], разом з сином [PERSON] [INFO] зареєстровані в даній квартирі з 16 лютого 1993 року. За таких обставин ні [PERSON], ні Крижопільські районі електричні мережі 20 січня 1993 року не могли порушити житлові права [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], оскільки ні він, ні його мати в цій квартирі не проживали та не були зареєстровані. А тому будь-яких прав на отримання у власність спірної квартири чи її частини шляхом безоплатної приватизації чи викупу станом на 20 січня 1993 року не могли мати, так як відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім і, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. При цьому слід звернути увагу, що позивач. [PERSON], не заявляє вимог щодо виселення до [PERSON], оскільки той в спірній квартирі не проживає, а тому [PERSON] і не може звернутися до суду із зустрічним позовом, оскільки не є відповідачем в справі. Відповідно до ст. 31 ЦПК України право на пред'явлення зустрічного позову має лише відповідач. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] в інтересах [PERSON]. 26 грудня 1996 року, то вважає, що вони також є абсолютно безпідставні та неправомірні. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. укладений 20 січня 1993 року між державним підприємством Крижопільські районні електричні мережі і [PERSON], та договір купівлі продажу цієї квартири, укладений 24 липня 1996 року між [PERSON] та [PERSON], ніяким чином не могли порушити прав [PERSON], який на той час ще не народився, а народився лише 26 грудня 1996 року. Крім цього, рішенням Крижопільського районного суду від 24 грудня 2010 року в цивільній справі № 2-28 було вирішено визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 20 січня 1993 року між державним підприємством Крижопільські районні електричні мережі і [PERSON] та вирішено сторони повернути в той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення. Тобто, суд ніяким чином не зобов'язав будь-кого із сторін в справі чи будь-яких інших осіб вирішити будь-чиї житлові питання, зокрема передати у власність [PERSON] чи [PERSON] спірну квартиру чи її частину. Дане рішення суду по даний час не виконане і не може бути виконане і на це вказують зустрічні позивачі в заяві про збільшення позовних вимог. Крім цього, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року. Жодна із сторін по справі виконавчий лист на виконання рішення суду від 24 грудня 2010 року в цивільній справі № 2-28 не брала. Добровільно дане рішення суду ніхто із сторін не виконав і виконати не може, оскільки [PERSON] помер і такої юридичної особи як державне підприємство Крижопільські районні електричні мережі не існувало і не існує. Належним відповідачем по справі мало бути ВАТ "АК Вінницяобленерго", а не Крижопільські електричні мережі, оскільки СО Крижопільські районні електричні мережі не були юридичною особою, а відповідно до ст. 30 ЦПК, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Крім цього, зустрічні позивачі намагаються оспорити договори купівлі-продажу спірної квартири, укладені 24 липня 1996 року між [PERSON] і [PERSON] та від 18 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Тобто, зустрічні позивачі пропустили строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Крім цього, слід звернути увагу на те, що адвокат [PERSON] в інтересах відповідачів звертався із зустрічним позовом до [PERSON] в цивільній справі № 2-81 (2007 року) про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 24 липня 1996 року між [PERSON] і [PERSON] Рішенням Крижопільського районного суду від 23 травня 2007 року в задоволенні зустрічного позову було відмовлено, а ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2007 року апеляційну скаргу на рішення суду в цій справі було відхилено. Крім цього, представник [PERSON] звертався до суду із заявою про перегляд рішення Крижопільського районного суду від 23 травня 2007 року в справі № 2-81 (2007 року) за нововиявленими обставинами з тих підстав, що рішенням Крижопільського районного суду від 24 грудня 2010 року в цивільній справі № 2-28 було вирішено визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 20 січня 1993 року між державним підприємством Крижопільські районні електричні мережі і [PERSON] та вирішено сторони повернути в той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення. Ухвалою Томашпільського районного суду від 19 червня 2012 року в справі № 2-750/11 (№ провадження 2/224/33/12) в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами було відмовлено. Крім цього, 6 вересня 2011 року [PERSON] подавав в інтересах [PERSON] апеляційну скаргу на рішення Крижопільського районного суду від 29 лютого 2008 року в цивільній справі № 2-186/2008, яким угоду купівлі-продажу спірної квартири, укладену 18 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] визнано дійсною. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу відхилено, а рішення суду залишено без змін. Крім цього, 23 вересня 2011 року [PERSON] звертався до Крижопільського районного суд із позовом, в якому просив «Договір купівлі-продажу від 24 липня 2006 року укладеним між [PERSON] і [PERSON] [ADDRESS] визнати недійсним. Державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, а саме на [ADDRESS] за [PERSON] скасувати і зобов'язати Комунальне підприємство «Тульчинське МБТІ» відновити державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за Крижопільським РЕМ». Вищевикладене свідчить про те, що вищевказані судові рішення оскаржувалися в апеляційній інстанції і в задоволенні апеляційних скарг було відмовлено. Оскаржувалося і рішення Крижопільського районного суду від 29 лютого 2008 року в цивільній справі № 2-186/2008, яким угоду купівлі-продажу спірної квартири, укладену 18 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] визнано дійсною. За таких обставин відповідачі-зустрічні позивачі намагаються ревізувати рішення судів першої та апеляційної інстанції шляхом подання іншого позову, що цивільно-процесуальним кодексом не передбачено, до того ж, за межами строку позовної давності. Крім цього п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звертається увага судів на те, що «Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Але відповідачі-зустрічні позивачі ніколи не були власниками спірної квартири і вищевказані угоди купівлі-продажу цієї квартири ніколи і ніяким чином не порушували їхніх прав. Все вищевикладене свідчить про надуманість та неправомірність їхніх вимог, а тому просить в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, як заявленому безпідставно та з пропуском строку позовної давності. Представник служби в справах дітей Крижопільської РДА Дерев'янчук О.І. проти виселення неповнолітнього [PERSON] з квартири, оскільки останньому немає де жити. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов та зустрічний позов не підлягають задоволенню через безпідставність та недоведеність позовних вимог. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК. Судом встановлено, що спори з приводу даної квартири та проживання в ній судами розглядались неодноразово. Згідно рішення Крижопільського районного суду від 24 грудня 2010 року, яке набрало законної сили, визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений і посвідчений державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори 20 січня 1993 за №129 між Крижопільськими районними електричними мережами та [PERSON], недійсним. Сторони повернуто в той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення. Разом з тим, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] належить спірна квартира [ADDRESS] (підставою для набуття права власності є рішення Крижопільського суду від 29.02.2008 р). Наявність кількох рішень суду, які набрали законної сили, створює юридичну невизначеність статусу даної квартири. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Однак, позивач не довів суду, що будь-якими діями відповідачів йому створюються перешкоди в користуванні майном, оскільки сам він в спірній квартирі не проживає, на виклик суду для дачі особистих пояснень не являвся. Крім того, як пояснила представник неповнолітнього [PERSON] - [PERSON], в даній квартирі проживає неповнолітній [PERSON], оскільки в її квартирі (площа якої становить 32 кв.м.) неповнолітньому немає де жити, так як крім неї там живе її син та невістка. Ніяких перешкод [PERSON] у користуванні майном відповідачі не завдають, оскільки в спірній квартирі позивач не живе, та ніяких претензій до відповідачів з даного приводу не заявляв. Також позивачем не доведено, що 26 червня 2013 року рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 травня 2008 року було повторно виконано, але в квартирі залишився проживати неповнолітній [PERSON], відносно якого батьки були позбавлені батьківських прав, оскільки згідно постанови державного виконавця від 27.06.2012 року виконавчий лист було повернуто стягувачу без виконання. Крім того, виселення неповнолітнього без надання іншого житла суперечить Законам України «Про охорону дитинства», «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», ЖК України. Не підлягає задоволенню і зустрічний позов через відсутність правових підстав, а саме: визнавши договір купівлі-продажу [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON], визнаний дійсним рішенням Крижопільського районного суду від 29 лютого 2008 року, нікчемним, суд першої інстанції перебере на себе повноваження суду апеляційної інстанції, що є неприпустимим. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed