Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру та способу стягнення аліментів на утримання дітей і стягнення додаткових витрат. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.04.2017 року, за яким з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку(доходів) щомісячно, починаючи з 04.01.2017 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Тривалий час відповідач не працював і не сплачував аліменти. У 2019 році працевлаштувався і почав сплачувати аліменти. Станом на 10.05.2020 року відповідач сплатив заборгованість за аліментами, сплачуючи більші суми щомісяця, ніж встановлено судом. Однак після погашення заборгованості відповідач продовжував сплачувати аліменти у меншому розмірі, тоді як його майнове становище дозволяє утримувати дітей у більшому розмірі. З часу ухвалення Шевченківським районним судом м. Києва рішення 11.04.2017 року майнове становище відповідача значно змінилося, тоді як він свідомо сплачує аліменти раз на місяць не більше 1 610 грн., що є меншим прожиткового мінімуму. З урахуванням наведеного просила: змінити спосіб і розмір, стягуваних з відповідача аліментів на утримання дітей за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.04.2017 року та стягнути з нього на її користь аліменти на малолітнього сина [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , у розмірі 2 500 грн щомісячно, починаючи стягнення з дати звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, а також додаткові витрати на дітей у розмірі 46 256,03 грн., витрати на професійну допомогу у розмірі 10 000 грн. і судовий збір в дохід держави у розмірі 1 536,80 грн. 04.01.2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 15.04.2021 року від відповідача надійшов відзив. 27.04.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що наявні законні підстави для часткового задоволення позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач від шлюбу мають дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а. с. 26,27 т.1). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.04.2017 року у справі №761/2496/17 стягнуто з [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на користь [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку на двох дітей, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.01.2017 року до досягнення повноліття [PERSON] , [INFO] , тобто до [INFO] , [PERSON] , [INFO] , тобто до [INFO] . Відповідачу на підставі свідоцтва про право власності (індексний номер: 20390889) належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 93 кв.м; машиномісце-гараж [NUMBER] у [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: К-15-07/0019 від 13.03.2019 року; земельної ділянки за № [NUMBER] , площею 0,07 га, що знаходиться на території Бистрицької сільської ради Бердичівського району Житомирської області, на підставі договору дарування земельної ділянки від 02.07.2009 року №2; земельної ділянки, площею 0,1200 га, що знаходиться на території Бородянського району Київської області, на підставі розпорядження Бородянської районної державної адміністрації №903 від 04.11.2010 року; станом на 19.06.2018 року згідно довідки МВС України за відповідачем зареєстровано автомобіль Toyota Corolla 1,6 2007 року випуску. Позивачем надано квитанції про сплату 92 512,05 грн. на навчання, лікування та розвиток спільних з відповідачем дітей. Згідно із ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом та ін.). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного разового понесення, періодично або постійно. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року встановлено, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, тобто участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Враховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 756/14483/18. За таких обставин суд дійшов висновку, що позов про стягнення додаткових витрат на лікування, оздоровлення, розвиток здібностей дитини слід задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 40 822,80 грн., а саме: витрати на навчання, участь у шкільних заходах, майстер класах, придбання учбових підручників, канцтоварів, одягу, взуття, іграшок, засобів гігієни - 25 275,10 грн.; відвідування донькою занять з танців у Школі ірландських танців, - 900 грн.; купівля матрацу, наматрацнику, футонів, ковдр - 20 608,00 грн.; відвідування зоопарку (100 грн.) та вистави (6078,00 грн.) - 6 178,00 грн.; витрати на лікування (купівля препаратів: 288,80 грн.) + (консультація педіатра та проведення планової ревакцинації: 1175,00 грн.) = 1 463,80 грн.; оздоровлення дітей (відпочинок) - 4 937,90 грн. Що стосується позовних вимог в частині зміни способу і розміру стягуваних з відповідачем аліментів на утримання дитини за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.04.2017 року, суд дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3ст. 181 СК України). Згідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів отримувач аліментів може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до статті 183 та статті 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 5 лютого 2014 року (справа № 6-143цс13). Аналогічні обставини викладені в п.17 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 18 Конвенції зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи ці відомості, що характеризують матеріальне становище платника аліментів, суд вважає доцільним застосування у виниклих конкретних відносинах способу стягнення аліментів з відповідача в твердій грошові сумі згідно із ст. 184 СК України, а саме: в розмірі 2 500 грн, оскільки визначення саме такого способу стягнення слугуватиме захисту інтересів дітей і не порушить права відповідача. Рішення суду про визначення аліментів у твердій грошовій сумі на рівні 2 500грн, згодом може бути переглянуто, у разі значної зміни матеріального становища в бік погіршення, за умов чого позивач зможе ініціювати позов про зменшення розміру присуджених аліментів порядку ст.192 СК України. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вбачається, що у випадку зміни розміру аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду. Тому, вимога позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини починаючи з дати звернення до суду та до повноліття дитини, підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню аліментів у розмірі з дня набрання чинності рішенням суду. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст.137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076). Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем надано суду договір на надання правової допомоги, а також квитанції про оплату послуг у розмірі 5 000 грн. і 4 000 грн. Таким чином, заявлені стороною позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 9 000грн знайшли своє часткове підтвердження, доказів неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги відповідачем, суду надано не було, в зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу як такі, що підтверджені відповідними доказами. Отже, враховуючи зазначене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000 грн. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України. З п.3 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивача при подачі позову звільнено від сплати судових витрат, суд відносить судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 536,80 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial