Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину згаданої квартири, відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення. В подальшому позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила: визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірної квартири, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної квартири, визнати автомобіль марки Mercedes-Benz C220 1999 року випуску р.н.з. [NUMBER] об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля, поділити між [PERSON] та [PERSON] боргові зобов`язання непогашеної частини отриманого кредиту за договором № LVH9AE00000137 від 12.03.2008 року, який укладений між ПАТ "ПриватБанк" та [PERSON] , визнати за [PERSON] обов`язок щодо сплати 1/2 частини грошових коштів за згаданим договором., визнати за [PERSON] обов`язок щодо сплати 1/2 частини грошових коштів за цим самим договором № LVH9AE00000137 від 12.03.2008 року, який укладений між ПАТ "ПриватБанк" та [PERSON] . Позовні вимоги мотивує тим, що в період шлюбу з [PERSON] ними придбано квартиру [ADDRESS] . А також між [PERSON] та ПАТ "Приватбанк" був оформлений кредитно-заставний договір №LVH9AE00000137 на суму 11577, 59 доларів США на придбання автомобіля Mercedes-Benz C220, 1999 року випуску, р.н.з [NUMBER] , який в майбутньому був оформлений на неї, також нею здійснювалось часткове погашення отриманого кредиту протягом 2008-2009 р. р. Відповідач [PERSON] 03.03.2017 року подав до суду заперечення на позовну заяву в яких просить: відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування свого заперечення [PERSON] вказав, що квартира придбана за кредитні кошти відповідно до договору про надання споживчого кредиту №11342318000 укладеного між ним та ПАТ "УкрСиббанк", також, долучив свої власні кошти в сумі 29 800 грн, 44 000 грн. та 50 000 грн., які були отримані в якості компенсації за продовольче забезпечення. Зазначив, що сплатив кредит за рахунок коштів отриманих від продажу квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира ними була продана 12.12.2008 року за 50 000 доларів США. Вказує, що отримавши 309 060. 75 грн., згідно рішення Мукачівського суду погасив залишок кредиту перед ПАТ "УкрСиббанк". 19.04.2017 року [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просив суд: відмовити [PERSON] в задоволенні її позову про визнання квартири спільною сумісною власністю, об`єднати в одне провадження його зустрічний позов з позовом [PERSON] , визнати його особистою власністю автомобіль марки Mercedes-Benz C220 р.н.з. [NUMBER] та звільнити позивача від сплати судового збору. 03.05.2017 року, [PERSON] подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив: визнати за позивачем [PERSON] особистою власністю автомобіль марки Mercedes-Benz C220 р.н.з. [NUMBER] , стягнути з неї 50% сплачених грошових коштів у ПАТ КБ "Приватбанк" вартості автомобіля Mercedes-Benz C220 р.н.з. [NUMBER] в його користь, стягнути грошові кошти потрачені ним за проведення ремонтних робіт у будинку [ADDRESS] , стягнути грошові кошти в його користь за придбану побутову техніку у будинку [ADDRESS] , звільнити від сплати судового збору. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Щодо первинного позову [PERSON] . Як вбачається з рішення Жовківського районного суду Львівської області від 21.08.2016 року і визнається сторонами 12.08.2007 року між ними був укладений шлюб. 16.04.2008 року між [PERSON] та ТОВ "Група компаній ВЕЕМ" укладений договір комісії № 19-Ж на купівлю нерухомого індивідуально визначеного майна. Згідно пункту 1.1 договору Товариство зобов`язувалося здійснити в інтересах [PERSON] . Від свого імені договір з купівлі квартири [ADDRESS] , яка буде створена в майбутньому забудовником ТОВ "Компанія ВЕЕМ-будсервіс". Згідно пункту 7.2 Договору вартість квартири в об`єкті будівництва складає 374 800 грн. 05.05.2008 року [PERSON] сплатив ТОВ "Група компаній ВЕЕМ" 374 800 грн. 10.11.2009 року між сторонами укладений договір №19-Ж-09, яким внесені зміни в договір №19-Ж. Згідно пункту 1.1 договору [PERSON] уповноважив від його імені та за його рахунок всі дії необхідні для набуття [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , надавши при цьому товариству необхідні повноваження. Згідно пункту 5.1 Договору вартість квартири в об`єкті будівництва складає 374 800 грн. 20.07.2010 року укладений акт приймання-передачі нерухомого індивідуально визначеного майна за яким [PERSON] , прийняв у власність вищевказану квартиру [ADDRESS] . 13.09.2010 року виконавчим комітетом Жовківської міської ради видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру. 05.05.2008 між [PERSON] та ПАТ "УкрСиббанк" укладено договір про надання споживчого кредиту на суму 69 000 доларів США. Цього ж дня укладений договір застави майнових прав, що випливають з договору комісії №19-Ж. 05.11.2010 року між банком і [PERSON] укладено договір іпотеки за яким останній передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором "УкрСиббанк" звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Жовківського районного суду від 10.05.2012 року по справі №2-1512/11 залишеним без змін Апеляційним судом Львівської області стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в користь ПАТ "УкрСиббанк" 59 902.78 доларів США, що становить 478 605, 24 грн. З заяви від 30 травня 2013 року представника «УкрСиббанку» про закриття виконавчого провадження вбачається, що заборгованість за кредитним договором [PERSON] погашена 20 лютого 2013 року. В травні 2013 на рахунок [PERSON] зараховано 309 060 грн за піднайом житла військовослужбовцями на виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.07.2009 року по справі №2-2280/09. Доказів погашення заборгованості перед банком після отримання зазначених коштів до матеріалів справи не додано разом з тим суд зазначає наступне. Виплата за піднайом житла регламентується ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". В ухвалі від 25.09.2019 року по справі № 585/2285/18 Верховний Суд висловив позицію, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» невизначає правову природу одноразової грошової допомоги у разі інвалідності як страхової суми або іншого виду майна, яке згідно зі статтею 57 Сімейного кодексу України є особистою приватною власністю одного з подружжя. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 14-351цс18 одноразова грошова допомога, виплата якої передбачена статтею 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відноситься до соціальних виплат. При цьому Верховний Суд виходить з наступного: Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону № 2011-XII). Стаття 57 Сімейного кодексу України зазначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору даруванняабо в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Судможе визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковимособистим страхуванням, а також за добровільнимособистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Судможе визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Оскільки в справі, що розглядається отримана [PERSON] компенсація за піднайом (найом) жилого приміщення регламентується Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд приходить до висновку, що така компенсація також є соціальною виплатою та на неї поширюється режим спільного сумісного майна подружжя. Щодо доводів відповідача про те, що ним сплачено особисті кошти в сумі 29 800,00 гривень, 44 000,00 гривень, 50 000,00 гривень, суд зазначає, що до матеріалів справ не долучено належних та допустимих доказів того, що вказані кошти були особистими коштами [PERSON] відтак суд зазначені доводи відхиляє. Щодо доводів [PERSON] що оплата кредиту здійснювалась за його особисті кошти, які належали йому та його батькові [PERSON] , від продажу їх особистої квартири [ADDRESS] . та продана 12.12.2008 року за 50 000 доларів США, то суд такі доводи відхиляє, оскільки відповідно до договору дарування від 12 грудня 2008 року зазначена квартира [PERSON] була відчужена шляхом дарування, а не купівлі-продажу і жодних коштів за даним договором відповідач не отримував. Крім цього, [PERSON] вказав, що за час 2013-2017 років він здійснив ремонт квартири [ADDRESS] і з початкової стадії квартира стала придатною до життя. За власні кошти та кошти своїх батьків фактично завершив будівництво вищевказаної квартири. Однак, жодних доказів на підтвердження даних обставин суду не надано. Тому такі доводи суд теж відхиляє. Таким чином суд приходить до переконання, що позовні вимоги про поділ квартири слід задоволити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина другастатті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Таким чином, спірна квартира набута сторонами за час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Розглядаючи вимоги щодо поділу автомобіля суд звертає увагу, що [PERSON] не підтвердила наявність права власності на автомобіль марки Mercedes-Benz C220 1999 року випуску р.н.з. [NUMBER] , до матеріалів справи не долучено жодного доказу того, що зазначений автомобіль перебуває у власності будь-кого з колишнього подружжя, як цього вимагає ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу, тому у задоволенні зазначених вимог слід відмовити. Розглянувши вимоги щодо розподілу зобов`язань за кредитно -заставним договором №LVH9AE00000137 від 12.03.2008 року суд приходить до переконання, що в задоволенні таких слід відмовити, оскільки позивачем не долучено документів щодо наявності чи відсутності заборгованості за вказаним договором станом на час розгляду справи. Розглянувши зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] суд вважає, що його слід залишити без розгляду. В судове засідання призначене на 22.01.2020 року [PERSON] не з`явився, про причини неявки не повідомив. На засідання призначене [PERSON] 16.03.2020 подав заяву про відкладення розгляду справи. 27.04.2020 року [PERSON] подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з поширенням захворювання COVID-19. 13.07.2020 року належним чином повідомлений позивач по зустрічному позові, подав заяву про відкладення у зв`язку з перебуванням у відрядженні без надання підтверджуючих документів. 06.10.2020 року [PERSON] належним чином повідомлений, однак в судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань не поступало. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачені наслідки неявки в судове засідання учасника справи. Оскільки в даній справі [PERSON] подав зустрічний позов, то він в даній справі має статус позивача. Разом з цим [PERSON] повторно не з`явився в судове засідання без повідомлення причин такої неявки. Частина 5 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України вказує, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Оскільки [PERSON] повторно не з`явився в судове засідання, про причини неявки не повідомив суд вважає, що такий позов підлягає до залишенню без розгляду.

Outcome: dismissed