Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

в травні 2019 року позивачі [PERSON] та [PERSON] через свого представника адвоката Фумельова І.О. звернулись до суду із позовом до відповідача ПАТ "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», в якому просили суд: розірвати договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі від 23.08.2007 року, який був укладений ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] ; застосувати наслідки розірвання договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі від 23.08.2007 року, а саме: розірвати іпотечний договір № 04/І-596, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. від 23.08.2007 р. за реєстровим номером № 4435д, в якості забезпечення зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі від 23.08.2007 року, укладений між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк»; стягнути із відповідача на користь позивача [PERSON] пеню за порушення кредитором строку надання кредиту за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі від 23.08.2007 року в розмірі 340431,95 швейцарських франків. В обґрунтування позову зазначено, що 23.08.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було підписано договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 123000 швейцарських франків з погашенням кредиту на умовах та в порядку, передбаченому договором зі сплатою 10,00 %. В жовтні 2016 року банк звернувся до [PERSON] із позовом про стягнення заборгованості. При розгляді справи, остання, подала суду письмові заперечення проти позову, вказавши, що договір вона підписала, але банком умови договору виконані не були та гроші вона фактично не отримала. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.03.2018 року, в задоволенні позову було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 26.02.2019 року, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.03.2018 року було скасовано, та позов банку було задоволено частково. [PERSON] , не погоджуючись із зазначеною постановою суду апеляційної інстанції, подала касаційну скаргу на нього, яка перебуває на розгляді. Позивач вказує, що договір має бути розірваний з огляду на порушення відповідачем його умов. За умовами договору моментом (днем) надання кредиту вважається день видачі першого траншу кредиту з позичкового рахунку. Сторони погодили, що в день підписання договору позичальник зобов`язана сплатити кредитодавцю комісію за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, комісію за видачу готівки шляхом внесення готівки в касу кредитора. Покладені на [PERSON] зобов`язання були виконані, але позичковий рахунок банком не відкривався. Кредитні кошти позивачу не видавались та жодних документів про отримання коштів за договором вона не підписувала. Враховуючи те, що відповідач не виконав умови договору та кредитні кошти досі не надав, а відтак позивач вважає, що наявні підстави для розірвання договору; застосування наслідків розірвання договору у виді розірвання іпотечного договору, укладеного в якості забезпечення зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії, а також стягнення із відповідача на користь позивача [PERSON] пені за порушення кредитором строку надання кредиту за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі від 23.08.2007 року в розмірі 340431,95 швейцарських франків. З огляду на викладене, позивачі вимушені звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.05.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В листопаді 2019 року до суду від представника відповідача надійшло до суду клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності, оскільки, із позовом сторона позивача звернулась до суду 22.05.2019 року, тоді як договір було укладено між сторонами 23.08.2007 року, а відтак позивачами пропущено строк позовної давності встановлений законом в три роки, що є самостійною підставою для відмови в позові. В листопаді 2019 року до суду від представника відповідача надійшли пояснення на позов, відповідно до яких, сторона відповідача вказувала, що при розгляді справи № 369/9347/16-ц за позовом АТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості судами було встановлено, що згідно виписки по особовому рахунку [PERSON] отримала всі 11 траншів кредиту, а також частково сплачувала грошові кошти в рахунок погашення заборгованості, а відтак посилання позивача на те, що нею фактично кошти за договором не отримувались є безпідставними, та відсутні підстави для розірвання договору. В ході розгляду справи відповідача АТ «Укрсоцбанк» було замінено на його правонаступника - АТ «Альфа-Банк». В жовтні 2021 року представник позивачів змінив предмет позову, та просив суд розірвати договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі від 23.08.2007 року, який був укладений ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] ; та стягнути із відповідача на користь позивача [PERSON] пеню за порушення кредитором строку надання кредиту за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі від 23.08.2007 року в розмірі 340431,95 швейцарських франків, виключивши із прохальної частини позову позовну вимогу про застосування наслідків розірвання договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі від 23.08.2007 року, а саме: розірвання іпотечного договору № 04/І-596, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. від 23.08.2007 р. за реєстровим номером № 4435д, в якості забезпечення зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі від 23.08.2007 року, укладеного між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк». Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.11.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивачів та позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав, посилаючись на неналежне виконання банком умов договору, фактичне не отримання позивачем коштів за договором, не підписання будь-яких документів про їх видачу та отримання, що є підставами для розірвання спірного договору. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься письмова заява про застосування до позовних вимог строків позовної давності. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON] та представника позивачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 23.08.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено та підписано договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 123000,00 швейцарських франків з погашенням кредиту на умовах та в порядку, передбаченому договором зі сплатою 10,00 %, з кінцевим терміном повернення 22.08.2022 року. За умовами договору сторони погодили те, що надання траншів по кредиту проводиться шляхом видачі позичальнику готівки з позичкового рахунку [NUMBER] , відкрито в Київській обласній філії кредитора, та моментом (днем) надання кредиту вважається день видачі першого траншу кредиту із позичкового рахунку. Позивач вказує, що коштів від банку за вказаним договором не отримувала, та заяву на видачу готівки № 40 від 05.09.2007 року, копія якого наявна в матеріалах справи, не підписувала, а відтак наявні підстави для розірвання договору з огляду на неналежне виконання банком своїх зобов`язань за укладеним договором та фактичним ненаданням позивачу коштів за кредитом. На підтвердження не підписання зазначеної заяви, стороною позивача було надано суду висновок експерта Науково-дослідної лабораторії судових експертиз від 06.02.2019 року № 09/19, відповідно до якого експерт вказав, що підпис в графі «Підпис отримувача» в копії документу «Заява на видачу готівки № 40» від 05.09.2007 року, ймовірно виконаний не самою [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її підпису. Крім того, судом встановлено, що у жовтні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому вказуючи на неналежне виконання умов договору позичальником, та наявністю в зв`язку із цим заборгованості, банк просив суд стягнути із [PERSON] на користь банку заборгованість 263 232,21 швейц. франків, яка складається з боргу заборгованості по кредиту у розмірі 113 423,58 швейц. франків, заборгованості по відсотках у розмірі 89 069,48 швейц. Франків, а також через порушення виконання умов договору банком була нарахована пеня за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 25 463,53 швейц. франків, пеня за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 35 275,62 швейц. Франків, які банк також просив стягнути із позичальника. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.03.2018 року у справі № 369/9347/16-ц, у задоволенні позову було відмовлено. З мотивувальної частини зазначеного рішення суду вбачається, що в матеріалах справи відсутні докази здійснення банком по справі платежів, відкриття кредитодавцем позичкового рахунку та виконання, останнім, обов`язків за договором щодо видачі кредитних коштів, а відтак відсутні підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості. Постановою Київського апеляційного суду від 26.02.2019 року, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2018 року було скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто із відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 72 504 швейцарських франків. В іншій частині позовних вимог було відмовлено. З мотивувальної частини зазначеної постанови суду апеляційної інстанції було встановлено, що суду було надано на підтвердження укладення договору між сторонами та видачі кредитних коштів заяву на видачу готівки № 40 від 05 вересня 2007 року на суму 29 600 франків, квитанцію на купівлю валюти від 05 вересня 2007 року на суму 29 600 франків, заяву на видачу готівки від 23 серпня 2007 року на суму 34 000 франків, розрахунок заборгованості за кредитним договором № 380/1186/07-Пі, а також надано виписку по особовому рахунку [PERSON] . Крім того, судом апеляційної інстанції було зазначено, що у матеріалах справи міститься копія заяви на видачу готівки від 05 вересня 2007 року на суму 29 500 швейцарських франків, в якій зазначено дату здійснення операції, особу платника та отримувача, дані паспорта відповідача, суму коштів, а також наявний особистий підпис відповідача, справжність якого відповідачем не заперечувався ані в суді першої, ані на початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції, де під час судового засідання вона сама зазначала, що підписувала заяву на видачу готівки від 05 вересня 2007 року, а отже вказана заява містить всі необхідні реквізити, передбачені Інструкцією про касові операції в банках України, а відтак висновок суду першої інстанції, що заява на видачу готівки від 05 вересня 2007 року на суму 29 500 швейцарських франків не підтверджує видачу грошових коштів є помилковим, а аргументи щодо невідповідності дати подання відповідачем такої заяви з датою проведення касової операції, яка відповідно до штампу банку здійснена 04 вересня 2007 року, не спростовують отримання відповідачем грошових коштів за другим траншем у розмірі 29 600 швейцарських франків. Крім того, 04 січня 2019 року представником позивача подано до суду виписки по особовому рахунку № [NUMBER] , який, відповідно до кредитного договору від 23 серпня 2007 року, є позичковим рахунком. Судом констатовано, що виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому є належним доказом видачі та руху коштів по особовому рахунку. Згідно виписки по особовому рахунку № [NUMBER] відповідач отримала всі 11 траншів кредиту, а також частково сплачувала грошові кошти в рахунок погашення кредиту. Виходячи з того, що виписки по особовому рахунку є належним доказом видачі коштів за кредитним договором № 380/1186/07-Пі від 23 серпня 2007 року, колегія суддів прийшла до висновку про доведеність факту отримання відповідачем усіх траншів за кредитом та визнання нею кредитних зобов`язань з огляду на часткову сплату кредиту. Постановою Верховного Суду від 22.04.2020 року, постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. З мотивувальної частини зазначеної постанови суду касаційної інстанції вбачається, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про порушення прав позивача, не встановив, коли саме кредитор довідався або міг довідатися про порушення свого права, не з`ясував, зокрема, коли мав місце останній черговий платіж та чи не відбулась зміна строку виконання основного зобов`язання зважаючи на умови пункту 4.4 договору, тобто у повній мірі не перевірив доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду, а відтак наявні порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування відповідного судового рішення. Постановою Київського апеляційного суду від 04.08.2020 року, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Альфа-Банк", було задоволено частково, та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2018 року було змінено та викладено його мотивувальну частину в редакцїі цієї постанови. Так, суд апеляційної інстанції було зазначено про те, що колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки, 08 травня 2014 року Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі № 369/2438/14-ц за позовом ПАТ "Укрсоцбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості було ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з відповідачки на користь банку заборгованість за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №380/1186/07-Пі від 23.08.2007 в сумі 1 649 351,40 грн. Рішення набрало законної сили 20.05.2014. Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції у даній справі, судом апеляційної інстанції було витребувано цивільну справу № 369/2438/14-ц, та в судовому засіданні колегією суддів досліджено матеріали цивільної справи № 369/2438/14-ц та встановлено, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2019 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Наведені обставини свідчать, що спір між сторонами про стягнення заборгованості за кредитним договором № 380/1186/07-Пі від 23.08.2007 вже вирішено. Разом з тим, заявлені вимоги у даній справі та у справі №369/2438/14-ц не є тотожними, тому що вимоги заявлено за різний період, до того ж відмінним є і предмети спору у цих двох справах. За обставин, коли рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.05.2014 у справі № 369/2438/14-ц із [PERSON] вже було стягнуто заборгованість за тим самим кредитним договором, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у даній справі. З наведеного вбачається, що в задоволенні позову банку, поданого в 2016 році, було відмовлено не із підстав не доведеності фактичного не отримання коштів позичальником [PERSON] , а в зв`язку із тим, що спір між сторонами про стягнення заборгованості за договором вже було вирішено у справі № 369/2438/14-ц, рішення суду по якому набрало законної сили. Так, відповідно до заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.05.2014 у справі № 369/2438/14-ц , позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Північний комерційний макрорегіон Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором було задоволено. Стягнуто із відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість в сумі 1649351,40 грн. та судовий збір у розмірі 3654,00 грн., а всього - 1653005 (один мільйон шістсот сорок дев`ять тисяч триста п`ятдесят одну) гривню 40 копійок. З мотивувальної частини зазначеного рішення суду вбачається, що судом було встановлено, що 23.08.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №380/1186/07-Пі, відповідно до якого відповідач отримала кредит в іноземній валюті в сумі 123000 швейцарських франків, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 31.01.2014 року. Повідомлення позивача про необхідність усунути порушення умов кредитного договору та сплати процентів за користування кредитом неодноразово доводились до відома позичальника, але, останньою, - не було вчинено жодних дій щодо сплати заборгованості. Враховуючи порушення зобов`язань, встановлених кредитним договором щодо сплати процентів та щомісячних платежів за кредитом, у відповідача виник обов`язок повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, незалежно від настання строку зобов`язання. Станом на 31.01.2014 року загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 1649351,40 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.07.2019 року, заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду від 08 травня 2014 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Північний комерційний макрорегіон Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором було залишено без задоволення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.05.2014 у справі № 369/2438/14-ц набрало законної сили, та доказів його оскарження в апеляційному порядку після залишення заяви про його перегляд без задоволення матеріали справи не містять, як і не містять доказів його скасування у встановленому законом порядку. В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що банк свої зобов`язання за укладеним договором не виконав, фактично готівкові кошти позивачу не надав, останн, не підписувала заяву на видачу готівки, позичковий рахунок на виконання умов договору не відкривався, а відтак наявні підстави для розірвання договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі від 23.08.2007 року. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача просила застосувати до позовних вимог строки позовної давності. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України. Частиною 2 статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав т обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Предметом доказування є доведення наявності істотного порушення договору та наявності шкоди, завданої цим порушенням другою стороною. В ході розгляду справи стороною позивачів не надано належних та допустимих доказів наявності істотного порушення умов договору та наявності шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При розгляді спорів, як в 2014 р., так і в 2016 р., про стягнення із позивача [PERSON] на користь банку заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі від 23.08.2007 року, судами було встановлено, що фактично позичальником кошти за договором були отримані, остання, ними користувалась, частково погашаючи заборгованість. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.05.2014 у справі № 369/2438/14-ц про стягнення із [PERSON] заборгованості на користь банку набрало законної сили, в останньому, зафіксовано факт неналежного виконання позичальником зобов`язань за спірним кредитним договором. Варто відзначити, що стороною позивача не доведено наявності порушення її прав з боку відповідача, а також існування підстав, передбачених законом, які б давали можливість розірвати договір, який було укладено між сторонами в 2007 році. Посилання сторони позивача на те, що заява на видачу готівки № 40 від 05.09.2007 року за висновком експерта від 2019 року ймовірно не підписана [PERSON] , а відтак, остання, кошти за договором взагалі не отримувала, що свідчить про неналежне виконання банком умов договору, суд оцінює критично, оскільки, судами при розгляді спорів про стягнення заборгованості було встановлено фактичне отримання позивачем 11 траншів за вказаним договором, позичальник ними користувалась, частково погашаючи борг, а відтак, на думку суду, наявність однієї ймовірно не підписаної заяви про видачу готівки поруч з іншими доказами у справі, не свідчить про фактичне неотримання позичальником всієї суми кредиту та неналежне виконання банком умов договору. Окремо варто вказати на те, що з часу підписання договору (2007 р.) позивач, вказуючи на фактичне не отримання коштів за кредитом, ініціювала спір про розірвання спірного договору з цих підстав лише в 2019 році, тобто після розгляду судами спорів про стягнення заборгованості, та із будь-якими заявами/скаргами, зокрема, щодо фактичного неотримання готівки 05.09.2007 року, ані до банку, ані до інших компетентних органів впродовж більше десяти років з дня підписання договору не зверталась. Порушуючи питання про розірвання кредитного договору, позивач [PERSON] не оспорювала того, що 23.08.2007 року звернулась до банку за отриманням коштів, які потребувала на поточні потреби, ознайомившись та підписавши договір про надання відновлювальної кредитної лінії, а відтак посилання позивача на те, що фактично кошти, які їй необхідні були на поточні потреби взагалі не отримувала із 2007 року та банк свої зобов`язання за договором в цій частині не виконав, в зв`язку з чим вона вимушена була звернутись до суду в 2019 році, - є нікчемними та такими, що повністю спростовуються наявними у справі доказами. В ході розгляду справи судом також не встановлено, а стороною позивачів не доведено таке порушення відповідачем спірного договору, яке потягло б для позичальника неможливість досягнення нею цілей договору, та яке позбавило позичальника в повній мірі того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що посилання позивача на те, що нею фактично не отримувались кошти за договором, та банком були порушені умови укладеного договору, в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження, та судом було встановлено, що кредитні кошти перераховувались позивачу декількома траншами, остання, ними користувалась, частково погашала заборгованість, та в примусовому порядку із позивача були стягнуті кошти на користь банку в рахунок погашення заборгованості за спірним договором, а відтак відсутні обставини, які вказують на наявність законних підстав для розірвання договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі від 23.08.2007 року, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. З огляду на те, що суд прийшов до висновків про відмову в задоволенні позову по суті пред`явлених позовних вимог, а відтак клопотання сторони позивача про застосування строків позовної давності судом не вирішувалось. Судові витрати у справі, в порядку ст.ст. 133, 141 ЦПК України, залишити за позивачами по фактично понесеним.

Outcome: dismissed