Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулась до Ржищівського міського суду Київської області із позовом до [PERSON] із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 17 лютого 2006 року вони уклали шлюб та мають трьох спільних дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На даний час матеріальне становище сім'ї погіршилось, шлюб між сторонами розірвано, проживають окремо. Батько не надає матеріальної допомоги на утримання спільних малолітніх дітей і вони перебувають на утриманні матері. позивач не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років та отримує допомогу, однак цих коштів не вистачає для забезпечення належного утримання трьом дітям. Відповідач має задовільний стан здоров'я, хоча на даний час і не має постійної роботи, але може працевлаштуватись, тому позивач вважає, що він має змогу та повинен сплачувати аліменти на утримання спільних дітей. У зв'язку із цим, позивач просила суд ухвалити рішення, стягувати з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/2 частини з усіх видів доходів (заробітку) на утримання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, при цьому розмір аліментів на кожну дитину не може бути меншим ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку; сплату судового збору покласти на відповідача. У судове засідання позивач не з'явилась, заявивши у позовній заяві клопотання про розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не з'явився, подавши заяву, у якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглядати справу без його участі. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. За змістом ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову та прийняття його судом без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Ураховуючи, що визнання відповідачем позову вимогам закону не суперечить, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушує, суд приймає визнання [PERSON] позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи, та ухвалює рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Позивач звільнена від сплати судового збору в силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача в дохід держави. За змістом ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ураховуючи вищевикладене,

Outcome: approved