Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання недійсним кредитного договору (в порядку ЗУ «Про захист прав споживачів»). Позовні вимоги мотивує тим, що 06.07.2007 року між нею та ЗАТ «Промінвестбанк» в особі керуючого філії «Відділення Промінвестбанку» м. Рахів, Закарпатської області Климпуша І.О. укладено кредитний договір №1005, згідно з умовами якого, Банк зобов`язався надати їй кредит у сумі 17500 доларів США під 15% річних із кінцевим строком повернення кредиту 17.07.2017 року. В забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, 06.07.2007 року між нею та Банком було укладено іпотечний договір, посвідчений Пріц О.І., державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за реєстровим №1-2163. 17.12.2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ніціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, на умовах якого первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги боргу по кредитному договору №1005 від 06.07.2007 року. Кредитний договір №1005 від 06.07.2007 року вважає недійсним, оскільки його умови не відповідають положенням нині діючих нормативних актів. На момент укладення Кредитного договору №1005 від 06.07.2007 року у ЗАТ «Промінвестбанк» була відсутня генеральна ліцензія Національного банку України, яка передбачена Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні зобов`язань за кредитним договором. Вважає, що умови кредитного договору № 1005 від 06.07.2007 року є такими, що порушують норми ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме у договорі відсутні суттєві умови передбачені п.п.2 та 4 ст.11 даного Закону,оскільки Банком не було попереджено її про те, що вона нестиме валютні ризики під час виконання кредитного договору. Однак, ці ризики їй довелось нести, оскільки після укладення договору значно зріс курс долара США по відношенню до гривні України, то це потягло значного збільшення боргових зобов`язань. Умови кредитного договору №1005 від 06.07.2007 року вважає несправедливими, та такими що суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків сторін і призводить до погіршення її становища як споживача фінансових послуг. В порушення п.2 ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», п. 3.8 постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ПАТ «Промінвестбанк» до укладення оскаржуваного кредитного договору не надав їй, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, не повідомив, що вона несе валютні ризики по кредитному зобов`язанню, а також не здійснив розпис орієнтованої сукупної вартості кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору. Таким чином, Банк позбавив її, як споживача фінансових послуг, права на одержання необхідної, доступної та достовірної інформації про споживчий кредит в іноземній валюті, отриманий на умовах кредитного договору № 1005 від 06.07.2007 року. Сторони при укладанні Кредитного договору №1005 від 06.07.2007 року не досягли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору. Всупереч ст.. 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» ЗАТ «Промінвестбанк» не здійснив письмового оприлюднення всіх суттєвих умов кредитного договору № 1005 від 06.07.2007 року, що свідчить про недосягнення сторонами договору згоди щодо всіх істотних умов договору, у зв`язку з чим оспорюваний кредитний договір повинен бути визнаний недійсним. Тому просила суд винести рішення, яким визнати недійсним Кредитний договір №1005 від 06.07.2007 року укладений між ЗАТ «Промінвестбанк» та [PERSON] Визнати недійсним іпотечний договір від 06.07.2007 року укладений між ЗАТ «Промінвестбанк» та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Рахівської ДНК Пріц О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1-2163. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали, та показали суду, що оспорюваний кредитний договір та договір іпотеки є такими що підлягають скасуванню з наступних підстав. При укладенні кредитного договору банк не мав права укладати договори кредиту в іноземній валюті, оскільки на той час у нього була відсутня ліцензія на здійснення таких операцій. Позивачку не було повідомлено про валютні ризики. В договорі не зазначений детальний розпис кредиту.Окрім того,банком безпідставно змінено % ставку за користування кредитом з 15% на 18%. Не погоджується з думкою представника відповідача про те, що ними пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами. Зазначають, що про порушення свого права позивачка дізналася в 2012 році при зверненні до НБУ. До 2012 року порушень умов договору з боку банку не було. Покликаючись на доводи наведені в позовній заяві, просять позов задовольнити. Представник відповідача - Грицюк В.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та показав суду, що при укладенні оспорюваного кредитного договору Банком було виконано всі вимоги закону передбачені для даного типу договорів. Між сторонам було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, про що свідчить особистий підпис [PERSON] в кредитному та іпотечному договорах. Відсоткова ставка не збільшувалася, а в довідці про заборгованість [PERSON] перед банком, вказано відсоткову ставку 18% з урахуванням 3 % пені за прострочення зобов`язань за кредитним договором. Окрім того, позивачами при зверненні з даним позовом до суду, пропущено строк позовної давності, тому просить у задоволенні даних позовних вимог відмовити. Також в матеріалах справи містяться письмові заперечення на позов. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, прийшов до наступного висновку. У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). За змістом ст.ст.1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що 06 липня 2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 1005, за умовами якого, банк надав останній кредит в сумі 17 500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом 15 % річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 05 липня 2017 року. В забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, 06.07.2007 року між нею та Банком було укладено іпотечний договір, посвідчений Пріц О.І., державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за реєстровим №1-2163. Предметом іпотеки являється двохповерховий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. 17.12.2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ніціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, на умовах якого первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги боргу по кредитному договору ТОВ "Кредитні ініціативи" №1005 від 06.07.2007 року. Позивачка, як на підставу однієї з вимог про визнання даних договорів недійсними, посилається на те, що на момент укладання кредитного договору та іпотечного договору у банку була відсутня генеральна ліцензія НБУ, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Вказана позиція позивачки та її представника спростовується п.п.10. 11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Ссуду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" (далі Постанова), відповідно до яких згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Окрім того, на час укладення кредитного договору, ПАТ "Промінвестбанк" отримав письмовий дозвіл на здійснення валютних операцій, зокрема, відповідачем надано суду письмовий дозвіл №1-2 від 31 жовтня 2001 рокута Додаток до Дозволу №1-3 від 22 січня 2006 року. Також позивачка зазначає, що в порушення п.2 ч.1 ст.11 ЗУ «Прозахист прав споживачів», п. 3.8 постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ПАТ «Промінвестбанк» до укладення оскаржуваного кредитного договору не надав їй,як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування. Не повідомив, що вона несе валютні ризики по кредитному зобов`язанню, а також не здійснив розпис орієнтованої сукупної вартості кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору. Таким чином, Банк позбавив її, як споживача фінансових послуг, права на одержання необхідної, доступної та достовірної інформації про споживчий кредит в іноземній валюті, отриманий на умовах кредитного договору № 1005 від 06.07.2007 року. Зазначила, що їй довелось нести валютні ризики під час виконання кредитного договору, так-як після укладення договору значно зріс курс долара США по відношенню до гривні України, що потягло значного збільшення її боргових зобов`язань. Однак, відповідно до п. 16 Постанови саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Як вбачається з оглянутої в ході судового розгляду оригіналу кредитної справи [PERSON], на виконання вимог викладених вище, позивачці було повідомлено про умови кредитування на будівництво, придбання, реконструкцію та облаштування житла і орієнтовну сукупку вартість кредиту. Пунктом 15 Повідомлення, попереджно, що у випадку отримання кредиту в іноземній валюті ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе позичальник. Дане повідомлення підписано [PERSON] особисто. Окрім того, п. 7.7 Кредитного договру передбачено, що до укладення цього Договору позичальник стверджує про умови кредитування, закріплені цим Договором, були попередньо йому повідомлені Банком, в письмовій формі. Підписання позичальником цього Договору є свідченням його згоди на прийняття всіх умов Договору в процесі здійснення Банком його кредитування. Вищевказане стерджує про те, що позивачці до моменту підписання договору було відомо про всі його істотні умови а також її було повідомлено про те, що вона нестиме всі валютні ризики. Не знайшли свого підтвердження й доводи представника позивачки про те, що банком безпідставно було збільшено відсоткову ставку з 15 до 18 %. З розрахунку заборгованості за кредитом у валюті чітко вбачається, що відсоткова ставка за користування кредитом 15%. А 18 % це відсоткова ставка за порушення зобов`язання, та згідно показів представника відповідача включає в себе 15 % за користування кредитом за 3 % річних, у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Більше того, за ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Однак жодної з цих підстав позивачкою не наведено. Також жодного доказу не наведено тій обставині, що позивачка, підписуючи кредитний договір, діяла всупереч своїй волі чи доказу того, що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі. З 2007 року до моменту подачі позову до суду позивачка не ставила банку жодних вимог щодо недійсності договору. Крім того, за ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Позивач, обгрунтовуючи необхідність визнання недійсним окремих частин Кредитного договору, не наводить жодного обгрунтованого доказу відносно своїх вимог про підстави визнання недійсним Кредитного договору в цілому. Також, представником відповідача Грицюк В.П. в судовому засіданні ставив питання про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки яку слід застосовувати в даному випадку. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Суду не надано жодних доказів про те, що між сторонами було укладено письмовий договір про збільшення строку позовної давності. Така ж правова позиція застосування строків позовної давності у кредитних правовідносинах викладена й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15. Згідно Статті 360-7 висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позивачка, як на підстави, з якиї вона вважає даний кредитний договір недійсним, посилається на недотримання в момент його укладення вимог рядку Законодавчих актів. Враховуючи, що позивачка звернулися до суду в серпні місяці 2015 року, майже через вісім років після початку спливу строку позовної давності (а саме з 06 липня 2007 року, день укладення кредитного договору та договору іпотеки), та те, що про застосування строку позовної давності заявлено представником відповідача, суд вважає, що у задоволенні даного позову слід відмовити в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду. Суд не бере до уваги твердження представника позивачки про те, що про порушення прав їй стало відомо в 2012 році, оскільки жодного документального підтвердження на підтвердження цього позивачкою та її представником не надано. У відповідності до ч.4 ст. 88 ЦПК України судові витрати по даній справі слід віднести за рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed