Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 грудня 2016 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу шляхом розміщення коштів на депозитному рахунку строком 5 років у розмірі 242 000,00 євро, з процентною ставкою 8 % річних та кінцевою датою повернення коштів - 23 грудня 2021 року. Також [PERSON] зазначає, що 27 червня 2020 року вона отримала повідомлення від відповідача про розірвання вказаного договору та закриття рахунку, з посиланням на статті 10, 11 Закону України від 06 грудня 2019 року № 361-IX «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон № 361-IX), а також статтю 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III (далі - Закон № 2121-III), у зв`язку з прийняттям банком рішення про встановлення їй неприйнятно високого рівня ризику. Позивачка зауважує на незаконності дій АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору і закриття рахунку з огляду на те, що статтю 64 Закону № 2121-III було виключено на підставі Закону № 361-IX статті, при цьому положенням статті 10 цього Закону встановлюються особливості діяльності спеціально визначених суб`єктів первинного фінансового моніторингу та не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами, крім того їй відповідного рішення про встановлення банком неприйнятно високого рівня ризику не направлено. Посилаючись на викладене, позивачка просить стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь 28 196,66 євро збитків (упущеної вигоди) внаслідок дострокового (за 533 дні до закінчення встановленого договором строку його дії) розірвання договору, 77 682,00 грн - реальних збитків, яких вона зазнала в результаті купівлі валюти, оскільки відповідач коштів, що знаходилися на депозитному рахунку не повернув, а самостійно та без її згоди здійснив їх продаж, у зв`язку із чим вона зазнала втрат під час конвертації гривні у євро, а також компенсувати завдану моральну шкоду у зв`язку з порушенням права власності - обмеженням у його здійсненні в результаті чого вона зазнала розладу душевного здоров`я та переживань, яку оцінює в розмірі 24 200,00 євро, що становить 10 % від належної їй суми коштів. Ухвалою судді від 26 серпня 2020 року відкрито провадження в указаній цивільній справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 13 жовтня 2020 року надійшло клопотання представника АТ КБ «Приватбанк» про розгляд справи за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення грошових коштів за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20 жовтня 2020 року суд перейшов до розгляду вказаної цивільної справи за правилами загального позовного провадження. 23 жовтня 2020 року до Печерського районного суду міста Києва надійшов відзив відповідача на позов, в якому АТ КБ «ПриватБанк» просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на те, що банк як суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право на розірвання правочинів в односторонньому порядку з огляду на положення статей 6,7,11,15 Закону № 361-IX, а також п. 1.1.3.2.15 Умов та Правил надання банківських послуг; кошти за заявою самої позивачки перераховані до іншого банку, та вона не заперечувала проти проведення фінансової операції по обміну іноземної валюти в національну - гривню за офіційним курсом Національного банку України на день проведення платежу; [PERSON] не доведено факт отримання доходу від депозиту в іншому банку або внаслідок розпорядження ними у будь-який інший спосіб, тим самим не надано підтверджень втрати упущеної вигоди, при цьому обов`язок у банку із виконання розірваного договору, так само як і факт неправомірності дій з його боку відносно позивачки відсутні, у зв`язку з чим похідні вимоги про стягнення компенсації завданої моральної шкоди також не підлягають задоволенню. 09 листопада 2020 року до Печерського районного суду міста Києва від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, в якому остання зазначає, що під час розміщення коштів на депозитному рахунку, банк здійснював ідентифікацію та верифікацію її як клієнта, а впродовж дій спірного депозитного договору, вона жодних даних та відомостей щодо себе не змінювала, руху коштів за депозитним договором здійснено не було, тому відповідачем протиправно встановлено щодо неї неприйнятно високий рівень ризику та такого рішення їй не надано та законної підстави для розірвання договору не наведено; необхідності в обміні іноземної валюти, що знаходилася на її рахунку в національну не було; відповідач порушив умови укладеного із нею договору, не вказав та не підтвердив незаконності джерел походження грошових коштів за вкладом, а також наявності в банківських операціях ознак відмивання коштів, у зв`язку із чим повинен відшкодувати завдані збитки. 27 січня 2021 року до Печерського районного суду міста Києва надійшли заперечення представника позивачки [PERSON] на відзив, де вона вказує на протиправність дій АТ КБ «ПриватБанк» під час розірвання з [PERSON] депозитного договору та завдання їй збитків й моральної шкоди. Ухвалою суду від 16 лютого 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити, виходячи з мотивів, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені в письмових поясненнях. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 23 грудня 2016 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SAMDNWFD0071426925701 для розміщення коштів на депозитному вкладі «Вклад «Субординарний» на 5 років». Згідно з умовами укладеного договору початкова сума за вкладом - 242 000,00 євро; строк вкладу - до 23 грудня 2021 року включно; на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 8 % річних. Листом від 18 червня 2020 року банк повідомив [PERSON] про прийняте ним рішення про встановлення позивачці неприйнятно високого рівня ризику, розірвання депозитного договору та закриття рахунку у відповідності до вимог статті 10 Закону № 361-IX. Стаття 1058 ЦК України встановлює, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частиною третьою вказаної вище статті ЦК України передбачено, що до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду (стаття 1074 ЦК України). Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Отже, одностороння відмова від договору може бути лише у випадках передбачених законом або договором і приймаючи рішення про односторонню відмову від договору сторона договору повинна довести що така відмова була обґрунтована та основана на законі або договорі. За статтею 5 Закону № 361-IX банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу, який є сукупністю заходів, які здійснюються суб`єктами фінансового моніторингу у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, що включають проведення державного фінансового моніторингу та первинного фінансового моніторингу (стаття 1 цього закону). Згідно зі статтею 10 цього ж Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі, коли здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта (у тому числі встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені. Відповідно до статті 64 Закону № 2121-III (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) Банкам забороняється: відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки; встановлювати кореспондентські відносини з банками-оболонками, а також з банками та іншими фінансовими установами - нерезидентами, що підтримують кореспондентські відносини з банками-оболонками; вступати в договірні відносини (проводити валютно-обмінні фінансові операції, фінансові операції з банківськими металами, з готівкою (готівковими коштами) з клієнтами - юридичними чи фізичними особами: у разі коли виникає сумнів стосовно того, що особа виступає не від власного імені; яких включено до переліку осіб, пов`язаних із здійсненням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частин 3 та 4 статті 9 Закону № 361-IX ідентифікація та верифікація клієнта здійснюється у разі виникнення підозри та у разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації про клієнта. У цьому разі суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний провести поглиблену перевірку клієнта. Згідно з частинами 18 та 19 статті 9 загаданого Закону у разі, якщо клієнт (особа) діє як представник іншої особи чи від імені або в інтересах іншої особи, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний згідно з вимогами цієї статті та положеннями інших законів, що регулюють процедуру ідентифікації, ідентифікувати також особу, від імені або за дорученням якої проводиться фінансова операція, а також встановити вигодоодержувача. У разі якщо особа діє як представник клієнта, суб`єкт первинного фінансового моніторингу повинен перевірити на підставі офіційних документів наявність у цієї особи відповідних повноважень, а також здійснити ідентифікацію та верифікацію такої особи. Підпунктом 4.4 пункту 2 Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого Постановою правління Національного Банку України № 417 від 26 червня 2015 року, визначено порядок та процедури, перелік документів, які повинен розробити банк задля виконання положень цього Закону. Пунктом 17 Положення передбачено, що Банк зобов`язаний розробити та затвердити такі окремі внутрішні документи з питань фінансового моніторингу, що мають оновлюватися з урахуванням змін до законодавства України та подій, що можуть вплинути на ризики легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму: 1) Правила фінансового моніторингу банку; 2) Програму ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів банку; 3) Програму(и) здійснення фінансового моніторингу за напрямами діяльності банку в процесі обслуговування клієнтів [розрахункових, касових операцій, вкладних (депозитних) операцій, валютних операцій, операцій з цінними паперами, кредитних операцій тощо]. 4) Програму управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу; 5) Програму навчання та підвищення кваліфікації працівників банку. При цьому пунктом 23 цього положення, у редакції діючій на час припинення договору передбачено, що Програма ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів банку має містити серед іншого порядок проведення заходів та обсяг додаткової інформації, необхідної для поглибленої перевірки клієнта (представника клієнта), у тому числі щодо його кінцевого бенефіціарного власника (контролера), якщо: виникли сумніви щодо достовірності чи повноти наданої ним інформації. Відповідно до підпункту 1 пункту 44 Положення Банк зобов`язаний здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнтів/осіб (представника клієнта) у випадках, передбачених статтею 64 Закону № 2121-III. Отже, банк у випадку сумнівів щодо достовірності чи повноти наданої клієнтом або представником інформації, сумніву, що особа виступає не від власного ім`я, зобов`язаний провести ідентифікацію та верифікацію представника клієнта та особи, в інтересах якої діє цей представник, або інші заходи фінансового моніторингу. Необхідні у цьому випадку, у відповідності до розділу V Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого Постановою правління Національного Банку України № 417 від 26 червня 2015 року, у порядку установленою Програмою ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів банку, яка є внутрішнім документом банку (пункт 15 розділу ІІ Положення НБУ). Таким чином, дії банку щодо припинення договірних правовідносин із клієнтом, в тому числі розірвання депозитних договорів мають, зокрема, відповідати усім вимогам Закону № 2121-III та Закону № 361-IX, Положенню про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого Постановою правління Національного Банку України № 417 від 26 червня 2015 року та програмі індентифікації, верифікації та вивчення клієнтів банку, затвердженої банком як внутрішнього документа. Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 761/28762/18. Судом встановлено, що у зв`язку із встановленням позивачці неприйнятно високого рівня ризику, АТ КБ «ПриватБанк» зробило висновок про припинення договірних правовідносин із клієнтом, закриття рахунків та розірвання правочинів. Разом із тим, жодної обставини, яка б свідчила про те, що банком було при цьому дотримано процедури встановлені законодавством та/або внутрішніми документами банку судом не встановлено, і на такі докази відповідач не посилається. При цьому, відповідачем не надано доказів, які б свідчили про те, що позивачка здійснювала незаконні фінансові операції, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення. За таких обставин, суд вважає, що у відповідача були відсутні будь-які правові підстави для дострокового розірвання в односторонньому порядку укладеного з [PERSON] депозитного договору, через те, що АТ КБ «ПриватБанк» належним чином не обґрунтувало правомірність таких дій, не довело наявності передбачених законом підстав для цього, а саме: обґрунтованих підозр щодо використання банку для проведення незаконних грошових операцій. Таким чином, банком не надано жодних доказів існування обставин, які б свідчили, що кошти, які надійшли на рахунки позивачки, пов`язані із протиправними діями і у зв`язку із цим банк звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів чи спеціального суб`єкту фінансового моніторингу у відповідності до Закону № 361-IX, не містить таких даних й адресоване позивачці банком повідомлення від 18 червня 2020 року. Крім того, в матеріалах справи відсутнє й саме відповідне рішення про встановлені ним обставини неприйнятно високого рівня ризику для [PERSON] . У статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» належним чином не обґрунтувало та не довело правомірність дострокового розірвання депозитного договору, укладеного 23 грудня 2016 року з позивачкою, та на порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надало суду належних і допустимих доказів неправомірних дій клієнта, не довело порушення останньою вимог законодавства, за наслідками порушення яких було прийнято рішення про припинення договірних правовідносин з [PERSON] . За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування збитками є : втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 623 ЦК України встановлено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Частиною 5 ст. 653 ЦК України якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Також необхідно, зазначити, що саме відповідно до ст. 22 ЦК України, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Суд вважає, що в даному випадку позивачка має право стягнути упущену вигоду у вигляді додаткового прибутку, втраченого в результаті неправомірного дострокового розірвання банком депозитного договору, у вигляді відсотків, які б мали бути сплачені відповідачемта отримані [PERSON] за внесення грошової суми до банківської установи за період до 23 грудня 2021 року, тобто за 533 дні до закінчення договору в розмірі 28 193,66 євро, оскільки ч. 1 статті 1061 ЦК України визначено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. При цьому, підтверджень того, що позивачка до отримання повідомлення банку від 18 червня 2020 року про розірвання депозитного договору від 23 грудня 2016 року як клієнт АТ КБ «ПриватБанк» не мала наміру продовжувати договірні відносини з відповідачем, а також, що після закриття рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» розмістила вказану суму коштів на депозит в іншому банку, і таких доказів стороною відповідача не надано, при цьому спірний депозитний договір розірваний у зв`язку з ініціативою банкуна підставі Закону № 361-IX, а не позивачки через неповернення останнім як боржником коштів. Крім того, суд вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати [PERSON] додаткові збитків у результаті зміни обмінних курсів валют у розмірі 77 682,00 грн, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» самостійно, в результаті прийнятого ним в односторонньому порядку незаконного (як встановлено судом вище), всупереч волі [PERSON] та умов укладеного між сторонами депозитного договору від 23 грудня 2016 року, без згоди останньої, здійснило продаж 08 липня 2020 року належного їй валютного вкладу за курсом Національного банку України (30,409 грн за 1 євро) на загальну суму 7 358 978,00 грн, при цьому для відновлення свого порушеного права та здійснення позивачкою операції з купівлі валюти у розмірі вкладу (242 000,00 євро) 13 липня 2020 року сплачено гривневий еквівалент - 7 436 660,00 грн. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцієюта законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав власності, передбачено також частиною третьою статті 386 ЦК України(у тому числі прав на інші права, зокрема права вимоги до банку про повернення вкладу). Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII)). Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Саме така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц, де також міститься правовий висновок про те, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону № 1023-XII прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону № 1023-XII про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Оскільки судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи наявність винних дій банку при виконанні зобов`язань за депозитним договором та доведеність позивачкою наявності моральної шкоди, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] 3 000 грн в якості компенсації завданої моральної шкоди, оскільки остання зазнала сильних душевних страждань через протиправне порушення АТ КБ «ПриватБанк» умов договору, позбавлення можливості користуватися належними їй коштами та отримати законний, очікуваний дохід відповідно до умов договору від 23 грудня 2016 року. Згідно положень ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачів судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (п.35). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну (п.36). Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з позовної заяви, позивачка просила стягнути на її користь з відповідача 1 780 334, 49 грн., при цьому позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», однак при подачі позову мала б сплатити 10 510 грн. при задоволенні її вимог в повному обсязі, проте суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в розмірі 1013286, 53 грн., що складає 56% від заявлених позовних вимог. За таких обставин, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5 885, 60 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), а тому інші доводи касаційної скарги не розглядаються як такі що не є суттєвими для цієї справи. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial