Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані її син, невістка та онука, які були зареєстровані в квартирі в 2010 році та проживали в ній деякий час. В 2017 році [PERSON] знайшов собі роботу за кордоном та в серпні 2017 року вони всією сім"єю виїхали на постійне місце проживання до Польщі, де і перебувають по теперішній час. Останній раз відповідачів [PERSON] бачила майже 2 роки назад, вони обіцяли позивачу добровільно знятися з реєстрації, але до теперішнього часу ними цього не зроблено. Де вони зараз проживають їй невідомо. Відповідачі, будучи зареєстрованою у вказаній квартирі, що належить позивачу на праві власності, порушують її права та законні інтереси, як власника, на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним майном. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 23.09.2019 р. відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 14.01.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідачі у належній позивачеві квартирі не проживають більше року, не приймають участі в оплаті за житлово-комунальні послуги, перешкод їм у користуванні квартирою не чинили, вони виїхали добровільно. Відповідачі у судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення повідомлень за адресою реєстрації проживання та розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України, відзив на позовну заяву до суду не подавали, про причини неявки суду не повідомляли, тому суд, з урахуванням думки представника позивача, вважає за можливе розглянути справу у їхню відсутність на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] являється позивач - [PERSON] , що підтверджується копією Витягу про державну реєстрацію прав від 29.10.2010 року. (а. с. ). Як вбачається із відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 30.10.2019 року, в спірній квартирі зареєстрована відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 31). Як зазначає позивач, відповідачі в квартирі не проживають з 2017 року, тобто більше року, їх особистих речей в квартирі немає, заходів щодо утримання квартири вони не проводять. З наданих до суду копій документів вбачається, що відповідачі починючи з листопада 2017 року періодично ви"їзджали за кордон, та останнього разу поверталися до України 20.07.2019 року та залишили території України у 24.07.2019 року і більше до України не поверталися (а. с. 52). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідачі добровільно виїхали за кондон на постійне місце проживання, відносин з позивачем вони не підтримують, повертатися до України не збираються. Перешкод у користування квартирою їм ніхто не чинив. Таким чином судом встановлено, що відповідачі, будучи зареєстрованими у квартирі, що належить позивачу, не проживають в ній більше року, добровільно залишили квартиру та проживають за кордоном, що перешкоджає позивачу вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Як зазначає ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що відповідачі більше року не проживають в квартирі [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги є правомірними. Разом з тим, суд вважає заявлені позовні вимоги задовольнити частково, та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , оскільки згідно наданої представнико позивача довідки про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] з реєстрації за вказаною адресою з 28.02.2020 року. На підставі наведеного,

Outcome: partial