Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив суд визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м. Харків, вул. Трубна, буд. № 44. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він є власником домоволодіння, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Трубна, 44. Разом з ним за вказаною адресою зареєстровані троє членів його сім'ї: дружина - [PERSON], син - [PERSON] та онук - [PERSON] - [PERSON], фактично онук позивача - [PERSON] не проживає у вказаному домоволодінні з 2008 року, оскільки переїхав мешкати до свого батька за адресою: [ADDRESS], жодних перешкод в проживанні ані позивач, ані члени його сім'ї відповідачу не чинили. Позивач вказує, що [PERSON] понад один рік без поважної причини відсутній за місцем реєстрації, не сплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивач, як власник житла вимушений звернутись до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. 09.10.2018 року судом в порядку ч. 6 ст.\~187\~ЦПК України отримано інформацію з Відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.10.018 року провадження по справі відкрито та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.10.2018 року закрито підготовче провадження по справі та цивільну справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. 08.11.2018 року через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. 03.08.2018 року від відповідача через канцелярію суду надійшла заява про визнання позову, в якій відповідач просив розглядати справу за його відсутності, повністю визнав заявлені у позові вимоги і не заперечував проти їх задоволення, також зазначив, що наслідки визнання позову йому відомі. Представник третьої особи Департаменту реєстрації Харківської міської ради правом на участь представника в судовому засіданні не скористався, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 30.10.2018 року від представника Департаменту за довіреністю [PERSON] надійшли пояснення по справі, в яких представник третьої особи просила суд ухвалити рішення у відповідності до норм матеріального та процесуального права. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно з вимогами\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст.\~15,16\~ЦК України та ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1\~ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1\~ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2\~ст. 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 6\~Європейської Конвенції\~з прав\~людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з договором дарування від 19.02.1968 року, посвідченого нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON], який проживає за адресою: [INFO], подарував, а [PERSON] прийняв у дар 39/100 частин будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Харкові, вул. Трубна, 44, який в цілому складається з будинка ракушечного, обкладеного цеглою, житлова площа якого 76,8 м.кв., службових та надвірних будівель, розташованих на одній земельній ділянці. Згідно з заповітом від 03.12.1983 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON], який мешкає за адресою: м. Харків, вул. Трубна, буд. 44, на випадок своєї смерті, все своє майно, на момент смерті, заповів своєму синові [PERSON], який мешкає разом з ним. Згідно з рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.01.2004 року по справі №2-312/2004 року, за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом на 27/200 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, який знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Трубна, буд. 44, який належав [PERSON], померлому 01.03.1985 року. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 14443831 від 08.11.2018 року 27/200 житлового будинку № 44 по вул. Трубна в м. Харкові належить на праві приватної власності [PERSON] Згідно інформаційної довідки КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" № 23-30225 від 27.07.2005 року на адвокатський запит, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по вул. Трубній, 44, в м. Харкові, зареєстровано за: [PERSON]: 105/200 частини - згідно з договором дарування, посвідченого 19.02.1968 року Четвертою ХДНК реєстровий номер №1-1063; рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.01.2004 року, справа №2-312/2004; за [PERSON]: 95/200 частини, згідно свідоцтва про право на спадщину, виданому 01.12.2000 року, Дванадцятою ХДНК, реєстровий номер №2-1154. Таким чином, позивачу на праві приватної власності належить 105/200 частини будинку № 44 по вул. Трубній в м. Харкові. Згідно з відомостей (довідки) про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, які мешкають у приватному домоволодінні № 178407/1 від 03.07.2018 року, виданою адміністрацією Немишлянського району ХМР, в будинку № 44 по вул. Трубна в м. Харкові зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - онук. Позивач вказує, що відповідач [PERSON] зареєстрований у спірному будинку, проте фактично не мешкає в ньому з 2008 року. Згідно з Актом про непроживання від 25.07.2018 року, складеного комісією у складі [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є сусідами позивача, [PERSON], вже понад один рік не мешкає за адресою: м. Харків, вул. Трубна, 44. За цією адресою мешкають: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 383\~ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [INFO], з 2008 року, та покинув спірне житло добровільно, перешкод у його проживанні за місцем реєстрації, а також поважність причин невикористання відповідачем свого права користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено. Жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідача за вищевказаною адресою понад один рік суду не надано. Докази, що підтверджують той факт, що позивач якимось чином перешкоджав відповідачу у користуванні спірною квартирою в матеріалах справи також відсутні. Згідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є\~докази,\~ на підставі\~яких можна\~встановити дійсні\~ обставини справи\~(ч.\~1\~ст.\~79\~ЦПК України). Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, згідно із\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі\~і застосуванні\~норми права\~до спірних\~правовідносин суд\~враховує висновки\~щодо застосування\~відповідних норм\~права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". [PERSON] таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, судом встановлено, що відповідач залишається бути зареєстрованим у спірному будинку, наміру проживати за місцем реєстрації та користуватися житловою площею не має, у спірному житлі фактично не проживає з 2008 року, тобто станом на момент розгляду справи більше одного року. Наявність реєстрації відповідача у спірному будинку перешкоджає позивачу здійснювати право власності, оскільки передбачає право відповідача на користування житловим приміщенням за місцем реєстрації. Також, суд враховує визнання відповідачем позову, про що останнім подана до матеріалів справи відповідна заяява. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням,\~а саме: будинком № 44 по вул. Трубна в м. Харкові, підлягають задоволенню. З підстав, передбачених\~ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 740 грн. 80 коп.

Outcome: approved