Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

У червні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки - [PERSON], в якому просив поділити майно, набуте сторонами в зареєстрованому шлюбі, та визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку № 101 по вул. Академіка Рильського у м. Миколаєві. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що з 04.05.2001 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який було розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.12.2014 року. В цьому шлюбі, а саме 02.11.2010 року, вони придбали вищевказаний житловий будинок, який було зареєстровано на ім'я відповідачки. Посилаючись на неможливість в добровільному порядку поділити набуте майно, позивач звернувся до суду із даним позовом. Відповідач [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на нерухоме майно, збільшивши який, просила: - визнати спільною сумісною власністю сторін 1/4 частину квартири № 4 в будинку № 49 по вул. 6-а Слобідська (Комсомольська) у м. Миколаєві; - визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири № 4 в будинку № 49 по вул. 6-а Слобідська (Комсомольська) у м. Миколаєві; - визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок № 101 по вул. Академіка Рильського у м. Миколаєві; В обгрунтування зустрічного позову відповідачка вказала, що в період шлюбу позивач набув право власності на 1/4 частину квартири № 4 в будинку № 49 по вул. 6-а Слобідська (Комсомольська) у м. Миколаєві. Крім того, житловий будинок № 101 по вул. Академіка Рильського у м. Миколаєві придбаний хоча і в період шлюбу, але за її особисті кошти від продажу квартири [ADDRESS], яка була власністю відповідачки до шлюбу. Ухвалою суду від 07.06.2017 року зустрічний позов [PERSON] прийнято та об'єднано в одне провадження із первісним позовом [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] первісний позов підтримали, заперечували проти задоволення зустрічного позову. Позивач пояснив, що 1/4 частину квартири № 4 в будинку № 49 по вул. 6-а Слобідська (Комсомольська) у м. Миколаєві він набув хоча і в період шлюбу, але в порядку приватизації, а тому вказане майно є його особистою приватною власністю. Також пояснив, що житловий будинок № 101 по вул. Академіка Рильського у м. Миколаєві був придбаний за сумісні кошти подружжя. Позивач також вказав, що відповідачка фактично весь час перебування у шлюбі не працювала, а він отримував гідний заробіток. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримали, первісний позов не визнали, заперечували проти його задоволення. Відповідачка пояснила, що житловий будинок № 101 по вул. Академіка Рильського у м. Миколаєві придбаний за її особисті кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS], яка була її особистою приватною власністю, а 1/4 частину квартири № 4 в будинку № 49 по вул. 6-а Слобідська (Комсомольська) у м. Миколаєві [PERSON] набув в період шлюбу, тому вона підлягає поділу. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши зібрані по справі письмові докази, заслухавши пояснення допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судовим розглядом встановлено, що сторони з 04.05.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.12.2014 року. Від даного шлюбу вони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і за кошти подружжя. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Також, відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За п. 23 вказаної Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. \~ Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. \~\~\~\~ \~ Частина 1 ст. 70 СК України передбачає - у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок № 101 по вул. Академіка Рильського у м. Миколаєві придбано 02.11.2010 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, та оформлено на відповідачку, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2455. Вартість житлового будинку згідно вказаного договору становила 61 360,00 грн. Із матеріалів справи вбачається, що цього ж дня, 02.11.2010 року, відповідачка продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] за 32 700,00 грн. Договір купівлі-продажу був посвідчений тим же приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2451. Ця квартира належала відповідачці на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 14.05.1999 р. (1/3 частина), та договору дарування від 13.10.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] (2/3 частини). Аналізуючи таке, суд приходить до висновку, що 1/2 частина у праві власності на спірний житловий будинок є особистою приватною власністю відповідачки, відповідно до положень п.п. 1,2 ч. 1 ст. 57 СК України, оскільки вона була придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу її особистого майна - квартири [ADDRESS]. Виходячи із цього, спільною сумісною власністю подружжя може бути визнано лише 1/2 частина спірного житлового будинку № 101 по вул. Академіка Рильського у м. Миколаєві, тому суд на підставі ч. 1 ст. 70 СК України вважає можливим первісний позов задовольнити частково та визнати за позивачем право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку № 101 по вул. Академіка Рильського у м. Миколаєві. Що стосується зустрічного позову [PERSON] в частині вимоги про визнання за нею право особистої приватної власності на житловий будинок № 101 по вул. Академіка Рильського у м. Миколаєві, то суд відмовляє в її задоволенні через часткове задоволення первісного позову та недоведеність доводів відповідачки про те, що спірний житловий будинок був придбаний виключно за її особисті кошти, що були виручені від продажу квартири [ADDRESS]. Судовим розглядом встановлено, що така частка відповідачки становила лише половину від вартості спірного житлового будинку, про що суд зазначав вище. До того ж, сама [PERSON] підтверджує це у своєму зустрічному позові. Стосовно вимог зустрічного позову про визнання спільною сумісною власністю 1/4 частини квартири № 4 в будинку № 49 по вул. 6-а Слобідська (Комсомольська) у м. Миколаєві та визнання права власності на 1/6 частину цієї квартири, то суд вважає такі вимоги також не підлягаючими до задоволення, виходячи із такого. Так, із матеріалів справи вбачається, 17.10.2014 року квартира № 4 в будинку № 49 по вул. 6-а Слобідська (Комсомольська) у м. Миколаєві була приватизована 4 особами: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та згідно свідоцтва про право власності на житло від 17.10.2014 року № 2702-р [PERSON] належить 1/4 частина цієї квартири. Тому, в силу п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України 1/4 частина спірної квартири є особистою приватною власністю позивача та не підлягає поділу на підставі ст.ст. 60, 70 СК України. Покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд не бере до уваги, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Письмові пояснення від імені [PERSON] суд також до уваги не приймає через те, що вони не є допустимими та достовірними доказами у розумінні ст.ст. 78, 79 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача з відповідачки слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме - 1 827 грн. Витрати, понесені відповідачкою по зустрічному позову суд їй не відшкодовує через те, що їй відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: partial