Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в якому просить стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] пеню в розмірі 3% в день за прострочення виконання зобов`язання по перерахуванню грошових коштів з рахунку № [NUMBER] , відкрито на ім`я [PERSON] - пеню у частковому розмірі: 1/10 частини суми пені, нарахованої за 90 днів прострочення, що становить 688 548,88 грн. Судові витрати просив стягнути з відповідача. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у столичному відділенні Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» протягом 2017-2018 років було відкрито позивачем банківські рахунки фізичної особи (поточні та депозитні рахунки на підставі поданих анкет-заяв про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк». 01.09.2017 року у АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] було відкрито рахунки для поповнення в іноземних валютах в доларах США: [NUMBER] та в EURO: [NUMBER] . Згідно угоди №SAMDNWFC00035432316 від 12.06.2017року позивачу було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] , на який зараховувалися кошти з депозитних рахунків після закінчення строку депозитів або на вимогу вкладника (позивача), проценти за депозитом; по якому здійснювалися розрахункові операції в торговельній мережі, розрахунки в мережі Інтернет, зняття готівки через банкомати і каси банківських установ, а також списання, перерахування коштів згідно поданих власником рахунку платіжних (меморіальних) доручень на банківські рахунки різних отримувачів в банках України та за кордоном. Також було відкрито депозитний рахунок № [NUMBER] на підставі Угоди №SAMDNWFD0072133091800 від 19.11.2018 року, де зберігалися грошові кошти позивача. На один із рахунків позивача надійшли кошти у розмірі 459 791,09 доларів США. 2 січня 2019 року у позивача виникла потреба у перерахуванні коштів з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його рахунок у турецькому банку для розрахунку із третіми особа згідно наявних зобов`язань перед ними. Однак дане розпорядження не було виконано. Неможливість отримання позивачем належних йому коштів змусили позивача звернутися із позовом до суду. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 серпня 2019р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 35). 16 вересня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позов, у якому представник АТ КБ «Приватбанк» заперечував проти позову, посилаючись на те, що на виконання вимог ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.1, 2, 7 ст. 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані надати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. У зв`язку з ненаданням клієнтом документів, що підтверджують первинне джерело походження коштів (походження коштів до розміщення їх на короткострокових депозитних вкладах) для здійснення переказу за межі України, банк правомірно відмовив позивачу у здійсненні операції щодо перерахування сплати пені третій особі в зв`язку з невиконанням перед нею свого зобов`язання по сплаті коштів. Одночасно з цим, категорично заперечує проти застосуванні ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» (т. 1 а.с. 38-43). 17.09.2019р. позивачем було подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у яких просив: стягнути з відповідача на користь позивача, пеню за 30 днів прострочення виконання зобов`язання з 02 січня по 31 січня 2019р., в розмірі 2 246 200,90 грн. (т. 1 а.с. 46-47). 2 жовтня 2019 року позивачем подано відповідь на відзив відповідача, в якій останній заперечував щодо відзиву відповідача, посилаючись на те, що на підтвердження походження коштів банку були надані документи ще при їх зарахуванні на рахунок позивача 16.10.2018р. При цьому позивачем відповідачу були надані документи, що в Україну кошти надійшли із-за кордону, тобто всі кошти, які обліковувалися на його банківський рахунках, були не українського походження, а надійшли із-за кордону в результаті його діяльності за межами України. Крім того, позивач на вимогу відповідача надав для додаткової ідентифікації всі документи, необхідні для підтвердження того, що він не здійснює фінансування тероризму, не розповсюджує зброю масового знищення, кошти отримав законним шляхом та дана фінансова операція, яку він запросив, не наражає на небезпеку банк, кредиторів банку, тобто не є ризиковою фінансовою операцією. Крім того, позивач є громадянином Держави Ізраїль, є нерезидентом, кошти, що обліковувались на його рахунках, надійшли із-за кордону, а тому жодних підстав здійснювати додаткову ідентифікацію у банка не було (т. 1 а.с. 65-70). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року було закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті (т. 1 а.с. 88). У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 08 червня 2017 року позивачем було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (т. 1 а.с.11). 12 червня 2017 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SАMDNWFС00035432316 на оформлення поточного рахунку на який зараховувалися кошти з депозитних рахунків після закінчення строку депозитів або на вимогу вкладника (позивача), проценти за депозитом; по якому здійснювалися розрахункові операції в торговельній мережі, розрахунки в мережі Інтернет, зняття готівки через банкомати і каси банківських установ, а також списання, перерахування коштів згідно поданих власником рахунку платіжних (меморіальних) доручень на банківські рахунки різних отримувачів в банках України та за кордоном. Відповідно до п. 2.1.2 Умов ти Правил надання банківських послуг у «Приватбанк» передбачено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України; 2.1.2.1. БАНК відкриває кожному КЛІЄНТУ Банківський рахунок відповідно до Інструкції НБУ "Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах" після проходження Клієнтом процедури Ідентифікації та здійснює його розрахунково -касове обслуговування; 2.1.2.2. Клієнт на підставі ст. 634 Цивільного кодексу України приєднується до Умов та правил надання банківських послуг шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил, що разом становлять Договір банківського рахунку. 01 вересня 2017 року у АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] відкрито рахунки для поповнення в іноземних валютах США: [NUMBER] та в EURO: [NUMBER] . 2 січня 2019 року [PERSON] надав платіжне доручення (ID:SW24J102057447) в АТ КБ «Приватбанк» для перерахування коштів у розмірі 101 000 (двісті тисяч) доларів США з рахунку у АТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] на реквізити у CREDITWEST BANK FINAL Beneficiary1/Boris Samoilov/ ISTANBUL/ Дане розпорядження по перерахуванню коштів АТ КБ «Приватбанк» не виконано. Відповідач у своєму відзиві зазначає, що за результатами здійсненого аналізу валютним контролем банку, відповідно до вимог Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.08.2016 № 369 (втрата чинності з 07.02.2019р.), та відповідної перевірки, Банк дійшов висновку, що ініційована позивачем фінансова операція, а саме: переказ коштів SWIFT-платежем на суму 101 000 дол. США за межі України містить ознаки ризикової, у зв`язку з чим, згідно п. 7 Положення, у Банку виник обов`язок встановити джерело походження таких коштів. Оскільки позивач не надав підтвердження походження зазначених коштів, банк відмовив у здійсненні операції щодо перерахування коштів у розмірі 101000 доларів США. 20 червня 2019 позивач звернувся з заявою про досудове врегулювання спору (т. 1 а.с. 15-16). Таким чином, ПАТ КБ «Приватбанк» взяті на себе зобов`язання не виконав. Доказів, які б спростовували наявність депозитних зобов`язань перед позивачем суду не надано і такі дані матеріали справи не містять. Судом встановлений факт звернення позивача до відповідача із заявою про перерахування коштів та незадоволення відповідачем даної заяви. Згідно із частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Положенням частини першої статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Відповідно до статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відмовляючись перерахувати кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Так, у ст. 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Положеннями статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк має право витребувати, а клієнт (особа, представник клієнта) зобов`язаний надати документи і відомості, необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребує банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. У разі ненадання клієнтом (особою, представником клієнта) документів, необхідних для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, рахунок не відкривається, зазначені в частині другій цієї статті договори (фінансові операції) не укладаються (не здійснюються). Банк має право відмовитися від підтримання договірних відносин чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу. Тобто, дії банку з обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, повинні відповідати вимогам Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та відповідним правовим актам у цій сфері. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, 16.10.2018р. на рахунок позивача в АТ «КБ «ПриватБанк» надійшли кошти у розмірі 459 791,09 доларів США з ПАТ «МТБ БАНК», тобто документи щодо походження коштів були надані позивачем при їх надходженні на його рахунок в АТ «КБ «Приватбанк» 16 жовтня 2018р. (т. 1 а.с. 224-228). Правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта визначено статтею 1073 цього Кодексу. Невиконання або неналежне виконання зобов`язань банку за договором банківського рахунка, зокрема відмова виконати розпорядження клієнта з видачі йому відповідних сум з рахунка, має наслідком настання відповідальності банку, встановленої договором або законом. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом, у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14?64цс19). Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) висловила правову позицію щодо стягнення пені та зазначила, що відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3% вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові дійшла висновків щодо стягнення з банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за прострочення зобов`язання з видачі клієнтові належних йому за договором банківського рахунку, яка обраховується від суми утримуваних банком коштів. Аналогічні висновки про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені у розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі викладено у постановах Верховного Суду: від 05 червня 2019 року у справі №757/32522/17-ц (провадження №61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі №359/8114/17 (провадження №61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі №335/11482/16-ц (провадження №61-19787св19), від 29 січня 2020 року у справі №757/53464/18 (провадження №61-14248св19), від 15 квітня 2020 року у справі №756/14910/16-ц (провадження №61-14561св19). Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з вимогами ч. 2 ст.2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі №6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц. Суд вважає, що стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі, що майже дорівнює сумі простроченого зобов`язання з урахуванням того факту, що згідно пояснень позивача банком були виконані свої обов`язки по поверненню позивачу належних йому коштів у повному обсязі, не можна вважати таким, що відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Виходячи з викладеного, суд вважає можливим зменшити розмір неустойки, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що цей розмір значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача пеню (неустойку) в розмірі 200 000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, а з врахування того, що в силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2 000 грн. в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial