Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що 12 квітня 2002 року вона звернулася до суду з позовом до [PERSON] , яка на даний час померла, з позовом про розподіл майна. Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 13 серпня 2002 позов було задоволено, визнано частково недійсним свідоцтво про право власності від 06 грудня 1996 року, видане на ім`я [PERSON] Горбівською сільською радою на будинок по [ADDRESS] , і свідоцтво про право на спадщину за законом від 9 грудня 1996 року, видане державним нотаріусом Куликівської державної нотконтори на ім`я [PERSON] , визнано право власності за нею, [PERSON] на 3/8 частини домоволодіння [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 5/8 частин домоволодіння по [ADDRESS] . 25 січня 2019 року вона звернулася до реєстраційної служби з приводу реєстрації права власності на домоволодіння, однак держреєстратор повідомила її, що власником житлового будинку по [ADDRESS] , є [PERSON] . Підставою виникнення права власності є договір дарування [PERSON] від 26 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглай Андрієм Івановичем. 08 лютого 2019 року вона звернулася до Новозаводського райсуду м. Чернігова з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним вищезазначеного договору дарування. В ході розгляду даної справи їй стало відомо, що [PERSON] належав житловий будинок по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 10 квітня 2002 року Горбівською сільською радою Куликівського району Чернігівської області на підставі рішення виконкому Горбівської сільської ради Куликівського району Чернігівської області № 8 від 22 лютого 2002 року, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 червня 2013 року. Також, їй стало відомо, що на підставі рішення 11 сесії 5 скликання Горбівської сільської ради Куликівського району Чернігівської області від 26.09.2008 року [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2498 га з кадастровим № [NUMBER] , зареєстрованого 03.09.2009 року відповідно до державного акту на право власності па земельну ділянку серії [NUMBER] від 03.09.2009 року, виданого на ім`я [PERSON] Земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] . Дану земельну ділянку 26 лютого 2016 року [PERSON] подарувала [PERSON] . Згідно з архівною копією у рішенні виконкому Горбівської сільської ради Куликівського району Чернігівської області № 8 від 22 лютого 2002 року відомості про надання [PERSON] права власності на житловий будинок, який розташованої в [ADDRESS] , відсутні. Згідно з архівною копією рішення одинадцятої сесії Горбівської сільської ради п`ятого скликання від 26 вересня 2008 року «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок» відомості про передачу [PERSON] безоплатно у власність земельних ділянок відсутні. Вважає, що за [PERSON] незаконно зареєстрували житловий будинок та земельну ділянку під ним. Просить суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень житлового будинку по [ADDRESS] згідно зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданим 10 квітня 2002 року Горбівською сільською радою Куликівського району Чернігівської області на підставі рішення виконкому Горбівської сільської ради Куликівського району Чернігівської області № 8 від 22 лютого 2002 року, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 червня 2013 року реєстраційною службою Куликівського РУЮ Чернігівської області за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 88201874227, номер запису про право власності 1384431; визнати державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 03.09.2009 року, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010983500153, кадастровий № [NUMBER] , виданий на ім`я [PERSON] , недійсним; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги повністю підтримала та додатково пояснила, що спірний будинок зводили у 1959-1960 році покійні дід та баба, перебудову у 1982 році та у 1986 - 1988 роках здійснював покійний батько. З 2002 року, протягом 17 років, через неприязні стосунки її не допускали до будинку, бувала вона в будинок лише по роботі як ветеринар. Через скрутне матеріальне становище вона не могла зареєструвати за собою право власності на частину будинку і звернулась до реєстраційної служби тільки після смерті матері. Про наявність документів які стали підставою для реєстрації за матір`ю права власності на будинок та земельну ділянку їй нічого відомо не було. Оскільки її не допускали до будинку, вона дійсно його не утримувала, гроші для обов`язкових платежів давала матері один раз на рік. Куликівська селищна рада свого представника в судове засідання не направила, за підписом першого заступника Куликівського селищного голови до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника селищної ради за наявними у справі матеріалами. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні та у відзиві категорично заперечували проти позову, посилаючись на те, що мати сторін [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , набула права власності на спірне майно у визначеному законом порядку. З метою оформлення права власності на спірний будинок звернулася до Горбівської сільської ради з письмовою заявою про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS] . За наслідками розгляду вказаної заяви, сільською радою прийнято відповідне позитивне рішення. На [PERSON] не було покладено обов`язок перевіряти, контролювати правильність оформлення відповідних рішень органами місцевого самоврядування. Після цього, реалізуючи своє конституційне право на вільне володіння майном, [PERSON] повторно звернулася до Горбівської сільської ради, де їй було видано Свідоцтво про право власності від 10.04.2002 року, на житловий будинок [ADDRESS] , вказане свідоцтво було видане сільським головою Горбівської сільської ради, мало відповідний підпис посадової особи та скріплене оригінальною печаткою органу місцевого самоврядування. Підстав та сумнівів у легітимності вказаного правовстановлюючого документа ні у [PERSON] , ні у відповідача [PERSON] не було. Таким чином, [PERSON] з 10.04.2002 року набула повноцінне право власності на вказаний житловий будинок, тобто ще до набрання законної сили рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 13.08.2002 року, на яке у своєму позові посилається позивач. Про наявність вказаного Свідоцтва про право власності позивачу було достовірно відомо ще під час розгляду у 2002 році Куликівським районним судом цивільної справи № 2-264/2002 р. З метою приватизації земельних ділянок, в тому числі і спірної ділянки, [PERSON] звернулась до Горбівської сільської ради з письмовою заявою про надання дозволу на розробку технічної документації та виготовлення державного акту. Після виготовлення технічної документації та в порядку передбаченим ст.ст. 12, 22, 116, 118 «Земельного Кодексу України», селищна рада передала у власність [PERSON] ряд земельних ділянок, в тому числі і спірну ділянку. Вказане підтверджується Витягом із рішення одинадцятої сесії Горбівської сільської ради п`ятого скликання Куликівського району Чернігівської області від 26 вересня 2008 року «Про безоплатну передачу у власність земельних ділянок», на підставі якого у власність [PERSON] було передано земельну ділянку загальною площею 0,6578 га, в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2498 га та для ведення особистого селянського господарства 0,4080 га на території Горбівської сільської ради. Вказаний витяг мав всі необхідні реквізити, в тому числі відповідний підпис посадової особи та скріплений оригінальною печаткою органу місцевого самоврядування. Жодних підстав та сумнівів у легітимності вказаного документа у [PERSON] не було. Після цього, відділом Держкомзему у Куликівському районі після перевірки всіх правових підстав та легітимності документів, в тому числі тих, що зазначені вище, [PERSON] 03.09.2009 року було видано Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії [NUMBER] . Таким чином, [PERSON] абсолютно та беззаперечно в рамках діючого законодавства набула право власності на спірне нерухоме майно та в подальшому зареєструвала його у визначеному законом порядку. Позивач, повністю володіючи інформацією про дійсний стан справ, не наважилась на подачу цього позову до суду за життя матері сторін, розуміючи його безперспективність. Лише після смерті [PERSON] позивач звернулась до суду з цим позовом, сподіваючись ввести суд в оману щодо існування фактичних обставин та намагаючись приховати вищевказані юридичні факти. У своїй позовній заяві [PERSON] посилається на рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 13.08.2002 року, яким за нею визнано право власності на 3/8 частини домоволодіння по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 86 ЦК Української PCP (який діяв на час ухвалення судом вищевказаного рішення), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини, щодо володіння, користування і розпорядження майном. Державна реєстрація права власності на житлові будинки (на час ухвалення судом вищевказаного рішення) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема «Тимчасовим положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію житлових будинків, будівель та споруд, а також обов`язкову державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Однак, позивач після отримання вказаного вище рішення Куликівського районного суду Чернігівської області своє право власності на 3/8 частини спірного домоволодіння у вище визначеному порядку не зареєструвала, а відтак процедуру «набуття» права власності не завершила. Вказаний факт підтверджується інформаційною довідкою КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 30.11.2016 року за № 288, згідно якої станом на 31.12.2012 року, на спірний будинок право власності не зареєстровано. З 01 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України, який містить аналогічні правові норми. Як наслідок, будь яка інформація про те, що позивач з 13.08.2002 року по сьогоднішній час є власником 3/8 частини спірного домоволодіння відсутня в КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» так і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач з 13.08.2002 року - часу винесення судового рішення) по 25.01.2019 року (коли як зазначає позивач вона звернулася до реєстраційної служби з приводу нарешті реєстрації права власності на домоволодіння), вказаним домоволодіння (на протязі 17-ти років) взагалі не цікавилась. Позивач 16.10.2002 була знята з реєстрації місця проживання за спірною адресою. Відтоді не проживала та не проживає в спірному будинку. З зазначеного часу за будинком не доглядала, не підтримувала його в належному стані, податки не сплачувала, не оплачувала платіжні квитанції за газ та електроенергію. В зв`язку з фактичною відмовою позивача від права власності на 3/8 спірного домоволодіння, мати сторін 20.06.2013 року зареєструвала право власності на спірне домоволодіння в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, саме 20.06.2013 року, була проведена державна реєстрація права власності за [PERSON] на весь спірний будинок. Про даний факт достеменно було відомо позивачу. На даний час відповідач [PERSON] є власником всього спірного майна, в зв`язку з чим її право власності захищено законодавчо. Окрім того, представником відповідача [PERSON] подана письмова заява про застосування строку позовної давності з посиланням на те, що у 2002 році позивачу було достовірно відомо про існування свідоцтва про право власності на спірний будинок від 10.04.2002 року, протягом 17 років вона відвідувала домогосподарство своєї матері і сусідів, спілкувалась зі співробітниками сільської ради та держгеокадастру, тому мала можливість та обов`язок знати про стан своїх майнових прав. Головне управління Держгеокадастру в Чернігівській області просить провести судовий розгляд без участі його представника, при рішенні справи покладається на розсуд суду, про що повідомило суд письмово. Позовна заява надійшла до суду 12.03.2019, ухвалою судді від 15.03.2019 залишена без руху. Після усунення позивачем виявлених судом недоліків та отримання відомостей про зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , ухвалою судді від 19.04.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. За клопотання сторони відповідача ухвалою суду від 13.05.2019 було визначено, що розгляд справи належить проводити в загальному позовному провадженні. Дослідивши надані докази, вислухавши пояснення сторін та свідків, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного: [PERSON] померла [INFO] в с. Горбове Куликівського району (а.с. 12). 10 квітня 2002 року на підставі рішення виконкому Горбівської сільської ради Куликівського району Чернігівської області № 8 від 22 лютого 2002 року було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, яке посвідчувало, що житловий будинок вцілому, який розташований в [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] (а.с.14). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, 20.06.2013 реєстраційна служба Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області зареєструвала за [PERSON] право власності на житловий будинок в [ADDRESS] . (а.с. 13). 03 вересня 2009 року [PERSON] був виданий державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд. Державний акт, як зазначено у ньому, виданий на підставі рішення 11 сесії 5 скликання Горбівської сільської ради від 26 вересня 2008 року (а.с. 15) . Згідно з нотаріально посвідченим договором дарування та Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26.12.2016 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований на приватизованій земельній ділянці кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд. Одночасно посвідчувався і договір дарування зазначеної земельної ділянки (а.с. 11,16-17). Згідно з архівною довідкою та архівними копіями рішення виконавчого комітету Горбівської сільської ради від 22 лютого 2002 року виконком сільської ради у зазначений день рішень про оформлення права особистої власності на будинок, що належить [PERSON] , не приймав (а.с. 18,19,20). Згідно з архівною копією рішення 8 сесії Горбівської сільської ради 5 скликання від 29 грудня 2007 року [PERSON] був наданий дозвіл на складання технічної документації та виготовлення держаного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,60 га в [ADDRESS] (а.с.89-90) Згідно з копіями витягу із рішення Горбівської сільської ради від 26.09.2008 (11 сесія 5 скликання) [PERSON] безплатно у власність передано земельні ділянки, у тому числі для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд площею 0,2498 га на території Горбівської сільської ради (а.с. 52, 14 зв). Однак, згідно з архівною довідкою від 07.03.2019 № Б-31, виданою архівним сектором Куликівської районної державної адміністрації, у рішенні одинадцятої сесії Горбівської сілсьскої ради пьятого скликання від 26 вересня 2008 року «Про передачу безплатно у власність земельних ділянок» відомостей про передачу [PERSON] безоплатно у власність земельних ділянок відсутні (а.с. 18). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працювала секретарем Горбівської сільської ради у 2002 році, і по 2010 рік, виконувала обов`язки голови, коли той хворів. Наполягала на тому, що рішення про видачу [PERSON] свідоцтва про право власності на будинок та на земельну ділянку приймались органом місцевого самоврядування, однак відсутність цих рішень у текстах документів ради за відповідні дні пояснити не може. Згідно з довідкою КП „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації" ЧОР № 288 від 30.11.2016 року станом на 31 грудня 2012 року (згідно з даними інвентаризаційної справи) на будинок [ADDRESS] право власності не зареєстровано, інвентарна справа датована 24.11.2016 (а.с. 16). Згідно з довідкою виконавчого комітету Куликівської селищної ради від 28.02.2019 № 188 [PERSON] 16.10.2002 була знята з реєстрації, не проживала і не проживає в будинку [ADDRESS] . З цього часу за будинком не доглядала, не підтримувала його у належному стані, податки за нього не сплачувала (а.с. 54). Відповідно до ч.4,5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Куликівського районного суду від 13 серпня 2002 року було визнано частково недійсним свідоцтво про право власності від 06 грудня 1996 року, видане на ім`я [PERSON] Горбівською сільською радою на будинок по [ADDRESS] , і свідоцтво про право на спадщину за законом від 9 грудня 1996 року, видане державним нотаріусом Куликівської держнотконтори на ім`я [PERSON] , визнано право власності за [PERSON] на 3/8 частини домоволодіння [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 5/8 частин домоволодіння по [ADDRESS] (а.с 8-9). Рішенням суду встановлено, що господарство по [ADDRESS] станом на 01.01.І992 року згідно оглянутому в суді особовому рахунку № 398 погосподарської книги Горбівської сільра\-ди відносилось до типу колгоспного і членами цього господарства на цей час були 5 чоловік, включаючи позивачку, відповідачку, третю особу на стороні від\-повідачки без самостійних вимог, а також [PERSON] , померлого в І995 році, і [PERSON] , померлу в 1997 році. Згідно діючої на той час статті 123 ЦК України, виключеної згідно з Законом № 3718-12 від 16.12.1993 року, розмір долі члену колгоспного двору встановлювався виходячи із рівності долей всіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. На час вступу в законну дію Закону України «Про власність» 15 квітня 199І року позивачка [PERSON] [INFO] була неповнолітнім членом колгоспного двору і її доля в праві власності на будинок складала 1/5 частину, так як і доля інших членів двору. Після смерті батька позивачки [INFO] , вона нарівні з іншими спадкоємцями по закону, включаючи відповідачку, [PERSON] та [PERSON] , фактично прийняла спадщину, проживаючи в господарстві після смерті батька протягом 6 місяців, згідно ст. 549 ЦК України і її доля у спадщині складала 1/20 частину. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.06.1983 року № 4 із змінами « Про порядок розгляду судами України справ про спадкування» в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Після смерті бабки [PERSON] 09.02.1997 позивачка також успадку\-вала за законом нарівні зі своєю сестрою [PERSON] належну спадкодавцю частину будинку згідно ч.2 ст.529 ЦК України, проживаючи в будинку протягом 6 місяців після смерті бабки, як передбачає ст. 549 ЦК України. Доля померлої складала з урахуванням 1/5 частини як члена колгоспного двору і 1/20 частини, успадкованої після смерті сина [PERSON] , І/4 частину, і доля позивачки в спадщині після смерті бабки склала 1/8 частину. Всього позивачка має право власності на 3/8 частин будинку. Стаття 560 ЦК України не передбачає строку для одержання в державній нотконторі свідоцтва про право на спадщину, з цих підстав видані свідоцтва на право власності, на будинок від 06.12.1996 року на їм`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 9.12.1996 року на ім`я [PERSON] повинні бури визнані частково незаконними, недійсними і за позивачко повинно бути визнано право власності на 3/8 частини спірного будинку. З рішення суду також вбачається, що до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача була залучена [PERSON] . При дослідженні в суді матеріалів цивільної справи, на підставі яких було ухвалено рішення від 13.09.2002 року, встановлено, що відповідачка [PERSON] та третя особа [PERSON] про існування свідоцтва про право власності на житловий будинок, яке посвідчувало, що житловий будинок вцілому, який розташований в [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] , від 10.04.2002 року суд не повідомили і право власності на будинок на підставі цього свідоцтва в Чернігівському МБТІ, яке на той час було єдиним органом реєстрації прав власності на нерухоме майно, не зареєстрували, про що свідчить довідка від 08.08.2002 року, в якій зазначено, що право власності було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 06.12.1996 року, а потім за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.54 спр. 2-264/02). Виходячи з наведеного суд дійшов наступних висновків: 10 квітня 2002 року виконком сільської ради рішень про оформлення права особистої власності на будинок, що належить [PERSON] , не приймав. Окрім того, орган місцевого самоврядування не мав жодних законних підстав для видачі свідоцтва про вправо власності на будинок вцілому на ім`я [PERSON] , оскільки було достеменно відомо, що домоволодіння відносилось до категорії «колгоспний двір», що на ім`я чоловіка [PERSON] - [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на цей будинок тим самим виконкомом, відповідно [PERSON] мала його успадкувати і оформити право на спадщину. За таких обставин свідоцтво про право власності на житловий будинок в [ADDRESS] , від 10 квітня 2002 року, Горбівською сільською радою Куликівського району Чернігівської області на ім`я [PERSON] було видано безпідставно та підлягає визнанню недійсним. Суд також вважає за необхідне зазначити, що будучі цілком обізнаною про існування рішення суду від 13.08.2002 року, оформивши спадщину на своє ім`я (навіть при визнанні частково недійсним свідоцтва про право на спадщину) [PERSON] рішення суду не виконала, право власності на присуджену їй частку спільного майна не зареєструвала, факт існування спадкової справи приховала, і у 2013 році пред`явила для реєстрації за нею права власності на домоволодіння свідоцтво про право власності, видане 10.04.2002, усвідомлюючи порушення права позивачки на зазначений об`єкт нерухомого майна. За таких обставин реєстрація речового права на нерухоме майно - будинок [ADDRESS] підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (в редакції Закону № 509 УІ від 16.09.2008). За фактичної відсутності рішення Горбівської сільської ради від 26 вересня 2008 року про передачу безплатно у власність [PERSON] земельних ділянок, підлягає визнанню недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 03 вересня 2009 року, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010983500153, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] (стосовно земельної ділянки на якій знаходиться домоволодіння [ADDRESS] . Окрім того, згідно зі ст. 120 ЗК України (зі змінами, внесеними згідно із Законом N 997-V ( 997-16 ) від 27.04.2007 ) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Тобто, за наявності у [PERSON] права власності на 3/8 частин будинку, до неї переходить право власності на частину земельної ділянки, на якій він розміщений, і видача [PERSON] державного акту на всю земельну ділянку не ґрунтується на законі, навіть за наявності рішення органу місцевого самоврядування. Задовольняючі позовні вимоги суд виходить з наступного правового регулювання правовідносин, що склались між сторонами: Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом (до 1 січня 2004 року), застосовуються норми, що діяли раніше. Так, відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про власність", майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до підпункту "а" та "б" пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Таким чином, виходячи з того, що рішенням Куликівського районного суду від 13.08.2002 було встановлено, що господарство по [ADDRESS] станом на 01.01.1992 року відносилось до типу колгоспного і членами цього господарства на цей час були 5 чоловік, правовий режим цього майна, як колгоспного двору зберігається до цього часу, однак з загальним порядком спадкування часток членів колгоспного двору. Тобто, право позивача на її частку майна колгоспного двору, у тому числі і в порядку спадкування за законом, підлягає судому захисту незалежно від того, що жодна зі сторін не зареєструвала право власності на належні їм частки спірного майна за рішенням суду від 13.08.2002. При вирішенні питання стосовно застосування строків позовної давності суд виходить з наступного: Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого право або про особу, яка його порушила. Свідок [PERSON] пояснила в суді, що вона працювала разом з [PERSON] ветфельдшером. Розмов з позивачкою про приватизацію землі не було. Однак, її мати [PERSON] , спілкувалась з усіма і розповідала, що все своє майно переписала дочці [PERSON] . Інших доказів того, що позивачці з 2002 року було відомо про існування свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20.04.2002 року та про приватизацією матір`ю позивачки земельної ділянки під будинком у 2009 році, сторона відповідача не надала, пояснень [PERSON] про те, що про існування правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку вона дізналась в Новозаводському районному суді м. Чернігова у 2019 році, належними доказами не спростувала. Сторонами прийнято без заперечень та судовим рішенням встановлено, що померла [INFO] [PERSON] була матір`ю [PERSON] , яка є спадкоємцем за законом першої черги. Право вимоги своєї частки майна спадщини у [PERSON] після смерті матері, як члена колгоспного двору, виникло з дня відкриття спадщини, при цьому строк позовної давності щодо оспорювання договору дарування [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки від 26.12.2016 року не сплинув, а наявність договору дарування прямо пов`язана з правовстановлюючими документами на спірне майно, які позивачка просить визнати недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрати, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до частини 3 ст. 133 ЦПК України, відносяться до витрат пов`язаних із розглядом справи. З матеріалів справи вбачається, що сплачений позивачкою судовий збір склав 768,40 грн., однак за наявності позовних вимог щодо двох правовстановлюючих документів додатковому стягненню з відповідача підлягають 768,40 грн. Окрім того, між позивачем [PERSON] та адвокатом Котенком А.П. був укладений договір про надання правової допомоги, відповідно до якого на підставі квитанції від 10 липня 2019 року [PERSON] сплатила 3842 грн. за надання правничої допомоги. Враховуючи те, що позивачем понесені та документально підтверджені витрати на оплату наданої правничої допомоги, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору та на професійну правничу допомогу. Клопотань з боку відповідачів про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не надходило. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. по справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Суд вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Outcome: approved