Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

11 грудня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Алуштинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2, управління освіти Алуштинської міської ради АР Крим про поновлення строку для подання позовної заяви, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 04 вересня 2000 року позивач працювала в Алуштинській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 2 викладачем української мови та літератури. [INFO] року після народження сина [PERSON], [PERSON] пішла у відпустку по догляду за дитиною. Дитина є інвалідом та потребує постійного догляду, до того ж після розірвання шлюбу 26.04.2012 року, позивач одна виховує дитину-інваліда, є одинокою матір'ю та користується гарантіями, передбаченими ст.184 КЗпП України. За кілька днів до досягнення дитиною-інвалідом 6-ти річного віку позивач поставила керівництво школи до відома про те, що вийти на роботу вона не зможе у зв'язку із станом здоров'я дитини та запропонувала розірвати безстроковий трудовий договір за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, однак керівництво школи відмовило розірвати трудовий договір за згодою сторін та запропонувало написати заяву за власним бажанням, на що позивач відмовилася. Позивач зазначає, що з тих пір керівництво школи до неї не зверталося, до школи не викликали та ніяких документів не надсилали та позивач була впевнена, що безстроковий трудових договір продовжується. У січні 2013 року позивачу для оформлення соціальної допомоги знадобилася довідка з місця роботи, за якою остання 05.01.2013 року звернулася до школи, проте таку довідку не отримала та у лютому 2013 року звернулася повторно, на що також нічого не отримала. У квітні 2013 року [PERSON] звернулася до Територіальної Державної інспекції з питань праці в АР Крим зі скаргою на бездіяльність школи та згідно відповіді якої її звернення було перенаправлено в школу, а інспекція подібні питання не розглядає. 12.07.2013 року позивач звернулась до Управління освіти Алуштинської міської ради і тільки після кількох нагадувань наприкінці серпня отримала відповідь про те, що позивач [PERSON] не працює у школі з 23 липня 2012 року з посиланням на наказ Управління № 131-к від 22.07.2012 року. Проте ні причини звільнення, ні статті трудового законодавства України у відповіді не вказано. У жовтня 2013 року позивач поштою отримала трудову книжку із записом про звільнення за ст.38 КЗпП України, тобто за власним бажанням, однак жодних заяв про звільнення позивач не писала. Позивач вказує, що трудова книжка була спрямована їй через рік і три місяці, при звільненні 23 липня 2012 року трудова книжка не видавалася, тоді як роботодавець зобов'язаний був видати її в день звільнення. З 23 липня 2012 року по 20 жовтня 2013 року школа не зверталася з вимогами забрати трудову книжку. Відповіді з Управління щодо звільнення позивача не було надано, а часу писати скарги не було, оскільки [PERSON] доглядає за дитиною-інвалідом, якій необхідно відвідувати дитячу спеціалізовану установу, що знаходиться у м. Сімферополі та необхідно щодня їздити в інше місто. До того ж дитина хворіла у жовтні, листопаді та грудні 2013 року. Позивач вказує, що місячний строк для звернення до суду за фактом її звільнення був пропущений з двох поважних причин: очікування відповіді Управління освіти на своє письмове звернення та за станом здоров'я її дитини-інваліда, якого вона змушена щодня возити в інше місто, щоб розвивати його та займатися його лікуванням, у зв'язку з чим просить суд відновити строк для подання даної заяви за фактом її звільнення. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представники Алуштинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2, управління освіти Алуштинської міської ради АР Крим в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представників відповідачів, вислухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно оцінивши докази надані сторонами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог та на підставі доданих доказів. Частиною 2 статті 11 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дії і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Обов'язок доказування відповідно зі статтею 10 ЦПК покладений на сторони у справі. Крім того, відповідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. На підставі наданих суду доказів встановлено, що з 04.09.2000 року по 23.07.2012 року позивач працювала у загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 2 Управління освіти м. Алушти вчителем української мови та літератури (а.с. 11). 22.07.2012 року позивач, [PERSON], звернулася до директора загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 з письмовою заявою про те, що вона не може вийти на роботу 23 липня 2012 року з причини догляду за дитиною-інвалідом, якого виховує одна, як одинока матір (а.с. 38). Після цього позивачка на роботу не виходила. Наказом від 22.07.2012 року № 131-К Управління освіти Алуштинської міської ради "Про звільнення [PERSON]." (нині [PERSON]), звільнено [PERSON], вчителя української мови і літератури Алуштинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 23.07.2012 за власним бажанням, у відповідності зі ст.38 КЗпП України, по догляду за дитиною до 14 років на підставі заяви [PERSON], подання директора школи (а.с.35). Наказом Алуштинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 від 22.07.2013 року № 31-К, звільнено [PERSON], вчителя української мови та літератури, 23 липня 2012 року за власним бажанням, у відповідності зі ст.38 КЗпП України, по догляду за дитиною до 14 років на підставі наказу УО від 22.07.2013 року, заяви [PERSON] (а.с. 36). 25.07.2012 року вих. № 182/01-8 за підписом директора школи Скрипникової М.М. позивачу надсилалася вимога про необхідність явки до школи для отримання трудової книжки (а.с. 57). Відповідно ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. На підставі викладеного, заяви позивачки про неможливість продовжувати роботу (а.с. 38) , яка була прийнята відповідачами як заява про розірвання трудового договору, 22.07.2012 року позивач була звільнена за власним бажанням відповідно ст.38 КЗпП України, догляд за дитиною до 14 років, на підставі наказу № 131-к від 22.07.2013 року по Управлінню освіти наказ № 31-к від 22.07.2012 року по Алуштинській ЗШ № 2 , звільнена з 23.07.2012 року (а.с. 35, 36). Відповідно до ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Питання поновлення пропущеного строку повинно вирішуватись судовим рішенням. Як встановлено судом, [PERSON] 23.07.2012 року була звільнена з займаної посади До того ж позивач зазначає, що з січня 2013 року двічі зверталася до школи з метою отримання довідки з місця роботи, а у квітні 2013 року зверталася до Територіальної Державної інспекції з питань праці в АР Крим зі скаргою на бездіяльність школи. 12.07.2013 року позивач зверталась до Управління освіти Алуштинської міської ради АР Крим, оскільки, як зазначає позивач, школа ігнорувала її звернення. Беручи до уваги усі численні звернення позивача про отримання довідки з місця роботи, остання, проти чого вона не заперечує, фактично дізналася про порушення своїх трудових прав з відповіді Управління освіти Алуштинської міської ради АР Крим від 16.08.2013 року вих.№ 1279/01-10, після чого звернулась зі скаргою про надання недостовірної інформації. Окрім того позивач має на утриманні дитину-інваліда, який навчається у Республіканському учбовому закладі "Сімферопольська спеціалізована загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів МОНМС АРК" (а.с. 26) та який перебував на стаціонарному лікуванні в періоди з: 04.09.2013 року по 10.09.2013 року, з 25.10.2013 року по 01.11.2013 року, з 11.11.2013 року по 19.11.2013 року, з 04.12.2013 року по 24.12.2013 року (а.с. 25). 14 жовтня 2013 року на адресу позивача поштою було спрямовано трудову книжку (зв.а.с.11) та вона вже мала можливість звернутися до суду за їх захистом. Застосовуючи правила ст.233 КЗпП України суд вказує, що перебіг зазначеного строку почався у жовтня 2013 року, з часу отримання трудової книжки з записом про звільнення. Отже, в силу ч.1 ст.233 КЗпП України позивач повинна була звернутись на протязі місяця у жовтні -листопаді 2013 року, а фактично позивач звернулась до суду 11 грудня 2013 року, тобто більше ніж через місяць з дня отримання трудової книжки. Викладені позивачем причини пропуску строку звернення до суду, а саме те, що вона чекала відповіді на свою скаргу з Управління та хвороба дитини-інваліда, на думку суду не є поважними, оскільки вказані обставини ніяк не перешкоджали [PERSON] безпосередньо звернутись до суду за захистом своїх прав у передбачений ст.233 КЗпП України строк. Підстав для поновлення судом строків судом не встановлено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed