Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № DNUHGІ0000006780 від 07 квітня 2008 року на загальну суму 367216,32 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 07 березня 2008 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № DNUHGІ0000006780. Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 216428,57 грн. на термін до 08.04.2032 pоку, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Банк свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, чим порушив умови вищезазначеного договору. У звязку із зазначеними порушеннями зобовязань, станом на 11 лютого 2016 року відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 367216,32 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 210570,34 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 114167,66 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором 9095,02 грн., штраф (процентна складова) 33383,30 грн. Тому, ПАТ КБ «Приватбанк» вимушений звернутися до суду для стягнення вказаної вище суми заборгованості. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити, посилаючись на позовну заяву, а також зазначив, що рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровській області від 06 лютого 2014 року щодо звернення стягнення на предмет іпотеки до теперішнього часу не виконано, заборгованість не погашена. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, надала суду письмові заперечення в яких зазначила, що позивач звернувся із вимогою про стягнення з неї суми заборгованості за кредитним договором № DNUHGI0000006780 від 07.03.2008 року. Проте позивач умовчав ту обставину що у порядку забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору № DNUHGI0000006780 від 07.03.2008 року був укладений договір іпотеки № DNUHGI0000006780 від 07.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею згідно з яким нею була передана в іпотеку квартира № 1, яка розташована з адресою м. Нікополь, вул. Усова, буд. 25. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровській області від 06 лютого 2014 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської обл. від 22 квітня 2014 року позов ПАТ БК ПриватБанк» задоволено та звернено стягнення на належну їй квартиру №1, розташованою за адресою м. Нікополь, вул. Усова, буд. 25 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNUHGI0000006780 від 07.03.2008 року. Вважає, що у існуючих правовідносинах між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк » вона є позичальником та іпотекодавцем в одній особі, стягнення суми заборгованості за кредитним договором після того, як судом звернуте стягнення на предмет іпотеки за цим же кредитним договором неможливе. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 07 березня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та відповідачем [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № DNUHGІ0000006780, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 216 428,57 грн. на придбання квартири [ADDRESS], зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,08 % річних, строком погашення не пізніше 07 березня 2032 року (а. с. 8-11). Для забезпечення виконання договору про іпотечний кредит, 07 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та відповідачем [PERSON] укладено іпотечний договір № DNUHGІ0000006780, предметом якого стала квартира [ADDRESS] (а.с.36-40). Відповідно до ч. 3\~ст. 61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці факти. Крім того судом встановлено, що в той же день, а саме 07 березня 2008 року між Позивачем та відповідачем - [PERSON], був укладений ще один кредитний договір № DNUHPZ0000006780, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 36\~071,43 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,08 % річних, строком погашення не пізніше 07 березня 2032 року. Заборгованість за кредитним договором № DNUHPZ0000006780 від 07.03.2008 року у розмірі 41\~339,07 грн. було стягнуто згідно рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2014 року по справі № 204/6308/2013-ц (а.с. 52-54), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2014 року (а.с. 55-57) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 січня 2015 року (а.с. 58-60). В судовому засіданні встановлено, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2014 року позов Публічного акціонерного товариства [PERSON] банку «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення - задоволено частково. Звернуто стягнення на трьохкімнатну квартиру загальною площею 59,90 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNUHGІ0000006780 від 07 квітня 2008 року) Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством [PERSON] банком «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В іншому відмовити (а.с.32,33). Рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2014 року змінено вищевказане рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2014 року. У другому абзаці резолютивної частини рішення суду після слів «з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем» та замість них доповнити словами «предмета іпотеки будь-якій особі у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, встановленою за домовленістю з [PERSON] або, у разі недосягнення домовленості, за ціною, визначеною на підставі акту незалежної оцінки нерухомого майна» (а.с. 34-35). На час звернення до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки Позивачем було зазначено, що у звязку з невиконанням Відповідачем взятих на себе зобовязань з повернення отриманих у кредит грошових коштів за договором про іпотечний кредит № DNUHGІ0000006780 від 07.03.2008 року, у Відповідача виникла заборгованість станом на 19.09.2012 року у загальному розмірі 246\~039,91 грн., яка складалась на той момент з: -заборгованості за кредитом у розмірі 210\~570,34 грн.; -заборгованості по процентам у розмірі 21\~340,44 грн.; -пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором у розмірі 2\~174,85 грн.; -штрафу (фіксована частина) у розмірі 250,00 грн.; -штрафу (процентна складова) у розмірі 11\~704,28 грн. Зазначені обставини не підлягають доказуванню відповідно до приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Предметом позову по даній справі є стягнення з Відповідача заборгованості за тим же договором про іпотечний кредит № DNUHGІ0000006780 від 07.03.2008 року, яка станом на 11 лютого 2016 року становить 367 216,32 грн., та яка складається з: -заборгованості за кредитом у розмірі 210 570,34 грн., -заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 114 167,66 грн., -пені за несвоєчасність виконання зобовязання за договором у розмірі 9 095,02 грн., - штрафу (процентна складова) у розмірі 33 383,30 грн. З огляду на вищенаведене суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частинами 1,3\~ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 року «Про іпотеку»\~передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право Банку звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання Позичальником основного зобов'язання, передбачено і п.3.2 зазначеного вище іпотечного договору. Згідно зі\~ст.39 Закону України «Про іпотеку»\~у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. Враховуючи, що на час ухвалення рішення Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 06 лютого 2014 року позовну заяву ПАТ УБ «Приватбанк» було задоволено та звернено стягнення на предмет іпотеки в межах існуючої на той час заборгованості у розмірі 246\~039,91 грн. станом на 19.09.2012 року, суд вважає встановленим той факт, що загальний розмір вимог, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, становить 246\~039,91 грн. Згідно розяснень наведених у п. 42 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що випливають із кредитних відносин» зазначено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Аналогічні приписи містяться й у п. 9 вказаної Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року згідно з якими право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Тобто, з огляду на наведене можна дійти висновку, що одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором можливо виключно у тому випадку, коли особа позичальника (в даному випадку Відповідача) є відмінною від особи іпотекодавця. Однак, як встановлено у судовому засіданні, Відповідач по справі [PERSON] є одночасно і особою-позичальником і особою-іпотекодавцем, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Відповідача заборгованості за кредитним договором, оскільки право Позивача вже було захищено у судовому порядку, шляхом ухвалення 06 лютого 2014 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішення, згідно з яким в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит було звернено стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи встановлені обставини справи, застосування такого виду способу захисту прав Позивача як стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, при наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суперечило б та не відповідало б таким загальним засадам цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України). Крім того, одночасне стягнення суми боргу з боржника (відповідача) та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю (в даному випадку також відповідачу) у рахунок погашення зазначеного боргу, призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника за кредитним договором, так і як з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові, та подвійну відповідальність Відповідача за одним і тим самим зобовязанням. Однак, згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Отже, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова ВСУ від 04.09.2013р, у справі № 6-73цс13). Разом із тим, задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання або рішення суду. В судовому засіданні встановлено, що після розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення позовних вимог (рішення Нікопольського міськрайонного суду дніпропетровської області від 06.02.2014 року набрало законної сили 22 квітня 2014 року) Позивач не отримував у суді виконавчий лист та не звертався до виконавчої служби з заявою про примусове виконання вказаного рішення суду. Факт невиконання рішення Нікопольського міськрайонного суду дніпропетровської області від 06.02.2014 року про звернення стягнення на належне Відповідачу нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит, підтверджується також листом ВДВС Нікопольського МУЮ № 16344 від 27.03.2015 року, згідно якого встановлено, що на виконанні у ВДВС за період з 2014 року не перебували на виконанні виконавчі документи, боржником по яких є [PERSON] (а.с. 74). Таким чином судом встановлено та не оспорюється сторонами, що рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.02.2014 року на час розгляду даної справи не виконане. Вимоги Позивача не задоволені, заборгованість за договором про іпотечний кредит не погашена, предмет іпотеки не реалізований. Пунктом 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що згідно виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що, зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599601, 604609 ЦК.\~ Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.\~Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має зясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору.\~ З аналізу наведених приписів закону та судової практики можна дійти висновку, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом, пені та інших обовязкових платежів передбачених кредитним договором за несвоєчасну сплату кредиту, за умови, якщо рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки боржником не виконане. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, вищевказане рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2014 року за позовом Публічного акціонерного товариства [PERSON] банку «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на трьохкімнатну квартиру загальною площею 59,90 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNUHGІ0000006780 від 07 квітня 2008 року) до теперішнього часу не виконано. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитодавець свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику обумовлену договором суму грошових коштів. Відповідач скористався наданим кредитом, проте зобовязання належним чином за кредитним договором не виконав, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Згідно з розрахунку заборгованості станом на 11 лютого 2016 року відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 367 216,32 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 210 570,34 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 114 167,66 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором 9 095,02 грн., штраф (процентна складова) 33 383,30 грн. (а.с. 4-7). Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Заперечення відповідача, що у існуючих правовідносинах між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк » вона є позичальником та іпотекодавцем в одній особі, а тому стягнення суми заборгованості за кредитним договором після того, як судом звернуте стягнення на предмет іпотеки за цим же кредитним договором неможливе, суд до уваги не приймає, оскільки, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, процентів за кредитним договором та інших передбачених договором обовязкових періодичних платежів, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. З огляду на те, що відповідач прострочив погашення поточних платежів за договором про іпотечний кредит та не повернув отримані кредитні кошти, не виконавши взятих на себе за договором зобов'язань, не виконав рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2014 року, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з Відповідача підлягає стягненню на користь Позивача заборгованість за договором про іпотечний кредит № DNUHGІ0000006780 від 07.03.2008 року у розмірі, який становить різницю між заборгованістю, яка існувала на час ухвалення рішення Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 06 лютого 2014 року, та заборгованістю на час звернення до суду з даним позовом, у вигляді процентів, пені та штрафів за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, а саме: 367 216,32 грн. - 246\~039,91 грн. = 121\~176,41 грн., яка складається з: -92\~827,22 грн. заборгованість по процентам за період з 20.09.2012 року по 11.02.2016 року (114\~167,66 21\~340,44 = 92\~827,22); -6\~920,17 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором за період з 20.09.2012 року по 11.02.2016 року (9\~095,02 2\~174,85 = 6\~920,17); -21\~429,02 грн. штрафу (процентна складова) за період з 20.09.2012 року по 11.02.2016 року (33 383,30 11\~704,28 250,00 грн. = 21\~429,02). Загальна сума різниці становить: 92\~827,22 + 6\~920,17 + 21 429,02 = 121\~176,41 грн. При цьому, при розрахунку суми заборгованості період який береться судом становить з 20.09.2012 року (оскільки рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2014 року було звернуто стягнення на предмет іпотеку виходячи з розрахунку боргу станом на 19.09.2012 року) по 11.02.2016 року (згідно розміру заборгованості станом на 11.02.2016 року дати, зазначеної Позивачем у даній позовній заяві). Таким чином, загальний розмір який підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача становить 121\~176,41 грн. Під час розгляду справи Відповідачем не заявлялося клопотання про застосування стркоів позовної давності відносно вимог про стягнення з неї нарахованих сум пені, штрафів та відсотків. Підсумовуючи наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи усі докази у їх сукупності, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню, а з Відповідача підлягає стягненню на користь Позивача заборгованість за процентами, пенею та штрафом у розмірі 121\~176,41 грн. Відповідно до\~ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, який становить 32,99 % (з заявленої до стягнення заборгованості у 367\~216,32 грн. позовні вимоги задоволені у розмірі 121\~176,41 грн. (121 176,41 / 367\~216,32 х 100% = 32,99 %)), у розмірі 1\~817,17 грн. (5\~508,24 х 32,99% / 100). На підставі ст.ст. 526, 625, 629, 598, 599, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 33, 39\~Закону України «Про іпотеку» та

Outcome: partial