Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

в позові вказано, що 20/04/2016 р. сторони уклали договір лізингу №805115, за умовами якого відповідач прийняв зобов`язання придбати автомобіль КІА Спортедж 1.7 Д та передати його в користування позивача, на умовах, що передбачені договором. За умовами договору позивач сплатив на користь відповідача 60000 гривень. На думку позивача договір підлягає визнанню недійсним, оскільки сторони не погодили характеристики та індивідуальні ознаки предмету лізингу, тому позивач вважає договір несправедливим; також позивач вважає, що за умовами договору він прийняв на себе усю відповідальність, що є несправедливим. У зв`язку із укладенням спірного договору, сплатою 60000 гривень, не отриманням предмета лізингу у позивача виникли душевні страждання, які на його думку можуть бути компенсовані сумою в 6000 гривень. Позивач просив суд про визнання договору лізингу недійсним, стягненні з відповідача 60000 гривень сплачених за договором та 6000 гривень моральної шкоди. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. В рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Відповідач належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду спору. Отже він реалізував своє право на безпосередню участь в судовому засіданні. Також у відповідача було достатньо часу для подання суду доказів, доводів та обґрунтувань. Задля реалізації принципу юридичної визначеності спір підлягає розглядові. Так само відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Судом встановлено наступні обставини. 20/04/2016 р. сторони уклали договір лізингу №805115, за умовами якого відповідач прийняв зобов`язання придбати автомобіль КІА Спортедж 1.7 Д та передати його в користування позивача, на умовах, що передбачені договором. 20/04/2016 р. позивач сплатив на користь відповідача 60000 гривень за спірним договором. Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Протягом спірного періоду відповідач не виконав свого обов`язку щодо передання предмета лізингу. В додатках до договору № 3,4 передбачено графік сплати платежів, однак не передбачено дати їх здійснення. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Так спірний договір передбачає обов`язок позивача сплачувати грошові кошти, однак не передбачає чіткого обов`язку відповідача передати об`єкт лізингу, хоча спірний договір належить до групи договорів про передання майна у користування. Таким чином не може бути здійснено оплату за користування, яке не здіснюється. Вказані дії призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Разом з цим законом не передбачено правових підстав для компенсації моральної шкоди у разі невиконання договору або визнання його недійсним. Так само відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже недійсність правочину є правовим наслідком погоджених дій сторін відповідного договору. Тому також і безпосередні дії позивача призвели до недійсності спірного договору. Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже обов`язок доказування обставин завдання шкоди, її розміру, обґрунтованого розрахунку розміру покладено на позивача. Таким чином позивачем не доведено правових підстав для компенсації моральної шкоди. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: partial