Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 13.08.2020 від акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі АТ «УкрСиббанк») надійшла позовна заява до [PERSON] з наступними вимогами: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по процентам у розмірі 21 787 грн 20 к. за договором надання споживчого кредиту №11220913000 від 24.09.2007 та інфляційної різниці у розмірі 176 822 грн 90 к.; судовий збір у розмірі 2 979 грн 15 коп. та фактичні судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що мміж Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (поточне найменування АТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11220913000 від 24.09.2007 року, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) в сумі 101000 грн. 00 к., а відповідач зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту (додаток №1), але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 24.09.2022, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п. п. 1.1, 1.2. кредитного договору). За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 13.7 % річних. Сторони домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених пунктом 10.2 договору, (п. 1.3.1 кредитного договору). Відповідно до додаткової угоди №1 від 24.09.2007 року у випадку настання обставин, передбачених підпунктами "а" "б" п. 10.2 договору, у тому числі, за порушення кредитної дисципліни, встановлюються подвійна процентна ставка, передбачена п. 1.3.1 кредитного договору. Про зміну процентної ставки банк повідомляє позичальника шляхом направлення відповідного листа. У разі не подання позичальником письмового повідомлення про свою незгоду вважається, що позичальник погодився зі зміненими умовами. У випадку настання обставин, вказаних у п. 10.2 кредитного договору (п. 1.3.1, п. 10.2 кредитного договору). Відповідно до п. 10.2 кредитного договору банк Листом №138168 від 19.02.2008 року повідомив відповідача про запровадження нової системи нарахування відсотків, а саме у випадку прострочення платежу за кредитним договором, банк з дати виникнення простроченої суму основного боргу, нараховуватиме на прострочену суму основного боргу підвищені проценти в розмірі збільшеному вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку та сплачуються з 01 по 15 число кожного місяця, наступного за тим, за яким були нараховані банком такі проценти, (п. п. 1.3.3 - 1.3.4 кредитного договору). Відповідно до п. 10.5 кредитного договору строк дії договору встановлюється з дати його укладення і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій та/або пені, у разі її нарахування. Відповідно до листа №138168 від 19.02.2008 та умов п. п. 1.3, 10.2. кредитного договору передбачено, що на прострочену суму основного боргу нараховуються підвищені проценти в розмірі збільшеному вдвічі від діючої процентної ставки. Тому з урахуванням вказаних умов кредитного договору та положень статті 625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити проценти у подвійному розмірі. Всупереч умов кредитного договору, відповідач не здійснював щомісячних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам у строк, вказаний у договорі, чим порушив взяті на себе договірні зобов`язання. АТ «УкрСиббанк» у 2013 році звернувся до Великобурлуцького районного суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача та поручителів заборгованості по вказаному договору у розмірі 125 511 грн 45 к. і рішенням від 10.01.2014 по справі №616/1035/13-ц встановлено наявність кредитних правовідносин між сторонами, факт видачі кредиту в сумі 101 000.00 грн., неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором, наявність заборгованості та вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та поручителів заборгованість у розмірі 125 511 грн 45 коп. та судовий збір. Після набрання рішенням суду законної сили були отримані виконавчі листи та направлені до органів ДВС для примусового виконання. Постановою в.о. начальника відділу Великобурлуцького районного відділу ДВС ГТУЮ в Харківській області від 24.07.201 виконавче провадження закрито в зв`язку з повним виконанням рішення суду. Станом на 04.08.2020 та на день подання до суду позовної заяви залишаються не погашеними проценти за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк у розмірі 21 787 грн 20 коп., нараховані відповідно до умов статті 625 Цивільного кодексу України, умов кредитного договору за період з 03.02.2014 по 24.07.2018, які не були предметом розгляду у справі №616/1035/13-ц, а також інфляційна різниця за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 176 822 грн 90 к. Вказане стало підставою для звернення з даним позовом. 15.09.2020 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказав, що позовні вимоги визнає частково, заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо процентів та інфляційних втрат, нарахованих за період з 03.02.2014 по серпень 2017. Погодився в тій частині позовних вимог, яка обмежується трирічним строком до моменту звернення позивачем до суду з позовом, тобто, за період з серпня 2017 року по 24.07.2018 (момент повного погашення боргу за кредитним договором). Щодо стягнення з нього понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7500 грн., вказав на безпідставність вимог за відсутності документального підтвердження таких витрат. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 17.08.2020 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Ухвалами від 02.09.2020 та від 21.10.2020 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. ІІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача АТ "УкрСиббанк" адвокат Черепов П.О. наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Рогозін С.Л. позовні вимоги визнали частково, посилалися на обставини, викладені у відзиві. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. 24.09.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11220913000. Відповідно п. п. 1.1, 1.2 умов договору, позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) в національній валюті в сумі 101 000 грн 00 к., а відповідач зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту (додаток №1), але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 24.09.2022, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 13.7 % річних. Сторони домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених пунктом 10.2 договору, (п. 1.3.1 кредитного договору). Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку та сплачуються з 01 по 15 число кожного місяця, наступного за тим, за яким були нараховані банком такі проценти, (п. п. 1.3.3 - 1.3.4 кредитного договору). Відповідно до п. 10.5 кредитного договору строк дії договору встановлюється з дати його укладення і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій та/або пені, у разі її нарахування. (а. с. 20-24, 25-28) Відповідно до додаткової угоди №1 від 24.09.2007 року у випадку настання обставин, передбачених підпунктами "а" "б" п. 10.2 договору, у тому числі, за порушення кредитної дисципліни, встановлються подвійна процентна ставка, передбачена п. 1.3.1 кредитного договору. Про зміну процентної ставки банк повідомляє позичальника шляхом направлення відповідного листа. У разі не подання позичальником письмового повідомлення про свою незгоду вважається, що позичальник погодився зі зміненими умовами. У випадку настання обставин, вказаних у п. 10.2 кредитного договору (п. 1.3.1, п. 10.2 кредитного договору) (а. с. 24 зв. стор) Листом №138168 від 19.02.2008, який отримано [PERSON] 26.02.2008, банк повідомив відповідача про запровадження нової системи нарахування відсотків, а саме у випадку прострочення платежу за кредитним договором, банк з дати виникнення простроченої суму основного боргу, нараховуватиме на прострочену суму основного боргу підвищені проценти в розмірі збільшеному вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу. (а. с. 29, 30, 31) У зв`язку з невиконанням умов договору, АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом про стягнення у розмірі 125 511 грн 45 коп. і рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 10.01.2014 по справі №616/1035/13-ц було стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №11220913000 від 24.09.2007 у розмірі 125 511 грн 45 к. та витрати по сплаті судового збору. (а. с. 32-35) Постановою в.о. начальника відділу Великобурлуцького районного відділу ДВС ГТУЮ в Харківській області Смірновою Т.В. від 24.07.2018 виконавче провадження №43771456 з виконання вищевказаного рішення суду закрито в зв`язку з повним виконанням рішення суду. (а. с. 36) Згідно розрахунків, наданих позивачем, станом на 04.08.2020, за прострочення виконання грошового зобов`язання нараховані проценти у розмірі 21 787 грн 20 к. відповідно до умов статті 625 Цивільного кодексу України та умов кредитного договору за період з 03.02.2014 по 24.07.2018, які не були предметом розгляду у справі №616/1035/13-ц, а також інфляційна різниця за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 176 822 грн 90 к. (а. с. 38-55) V. Норми права, що підлягають застосуванню та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 Цивільного кодексу України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 Цивільного кодексу України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц та від 04.06.2019 у справі № 916/190/18. Як вбачається з умов договору, укладеного між сторонами, ними обумовлена процентна ставка у розмірі 13,7%, яка в подальшому збільшена та проценти нараховувалися у подвійному розмірі від встановленої ставки. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором №11220913000 від 24.09.2007, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання (дати останнього платежу з погашення боргу). Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Разом з тим, відповідач у відзиві просив суд застосувати у даній справі положення закону, які регулюють позовну давність. Главою 19 Цивільного кодексу України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 Цивільного кодексу України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 Цивільного кодексу України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України), а тому зобов`язання відповідача перед банком за договором можна вважати припиненим у день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та процентів за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що відповідач не виконав свого грошового зобов`язання, розмір якого підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а також врахувавши, що положення статті 625 Цивільного кодексу України в даній справі можуть бути застосовані з урахуванням позовної давності за три роки, що передували зверненню позивача до суду з даним позовом, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в даній справі. Таким чином, з відповідача належить стягнути на користь позивача заборгованість за період з 13.08.2017 року по 24.07.2018 (день фактичного виконання грошового зобов`язання) за процентами в сумі 4 538 грн 04 к. та 14 946 грн 46 к. інфляційної різниці. В задоволенні решти позовних вимог, а саме стягнення процентів та інфляційних втрат за період з 03.02.2014 по 12.08.2017, належить відмовити за пропуском строку позовної давності. VІ. Судові витрати. Відповідно до частин 1, 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексуУкраїни судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Згідно вимог статті 137 Цивільного процесуального кодексуУкраїни витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексуУкраїни визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. Таким чином, на підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: partial