Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем по справі з 23.07.2009 року по 11.08.2011 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 16.08.2011 року з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Після розірвання шлюбу з відповідачем позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на " [PERSON] ". На теперішній час позивачка разом з сім`єю проживає в м.Новомосковськ Дніпропетровської області, син [PERSON] проживає разом з ними. Батько дитини з 2011 року проживає окремо, участі у вихованні сина не приймає, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям дитини, не відвідує його, станом на 01.12.2019 року заборгованість за аліментам складає 6804,40 грн. Дитина перебуває на повному утриманні позивачки та її чоловіка. Розмір аліментів, який наразі нараховується до стягнення з відповідача, значно менший ніж встановлений державою прожитковий мінімум на дитину відповідного віку. У зв`язку з чим позивачка просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , визначити місце проживання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, а також збільшити розмір аліментів на утримання дитини, стягнувши з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення повноліття дитини. Позивачка в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовні вимоги свого довірителя та просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання 29.10.2020р. та 24.11.2020 року не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток рекомендованими листами з повідомленням про вручення поштових відправлень на адресу реєстрації відповідача. Поштові відправлення повернуті до суду з позначками "адресат відсутній за вказаною адресою". Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні ... відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, [PERSON] вважається належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило. В судове засідання представник третьої особи - орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради в особі служби у справах дітей не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. 24.11.2020 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши думку позивачки та її представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі кожний окремо і в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Згідно рішення Троїцького районного суду Луганської області від 11.07.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та [PERSON] повернуто дошлюбне прізвище " [PERSON] " (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на " [PERSON] " (а.с. 19). Згідно рішення Троїцького районного суду Луганської області від 16.08.2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з урахуванням індексації, підвищення прожиткового мінімуму в часі відповідно до закону, починаючи з 12.07.2011 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11). Відповідно до довідки-розрахунку за виконавчим листом щодо стягнення з [PERSON] аліментів, наданої Білокуракинським РВ ДВС вих. №17.16-35/5005 від 14.11.2019 року, станом на 01.12.2019 року загальний залишок по несплаченим аліментним платежам становить 6807,40 грн, що перевищує шість місяців (а.с. 14-19). Згідно акту № 6969 від 07.11.2017 року, наданої виконавчим комітетом Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, [PERSON] , 1991 р.н., [PERSON] , 1990 р.н., [PERSON] , 2016 р.н., [PERSON] , 2010 р.н. мешкають за адресою: [ADDRESS] без реєстрації (а.с. 32). Згідно довідок, наданої ЗОШ №13 І-ІІ ступенів, [PERSON] навчається в 4-А класі середньої ЗОШ №13 І-ІІ ступенів м.Новомосковськ Дніпропетровської області. Батько дитини не приймає участі в навчанні та вихованні дитини. Про дитину піклуються мати та вітчим, які постійно цікавляться навчанням хлопчика, приймають активну участь у шкільному житті школи та класу, відвідують батьківські збори та співпрацюють з класним керівником (а.с. 34, 36). Відповідно до довідки, наданої КЗ "Дитячо-юнацька спортивна школа", [PERSON] , 2010 р.н., займається в секції греко-римської боротьби з 01.01.2019 року (а.с. 33). Як вбачається з висновку орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 12.06.2020 року, [PERSON] разом з дитиною - [PERSON] не проживає, має заборгованість зі сплати аліментів, повністю самоусунувся від утримання та виховання сина. Зі слів [PERSON] його син - [PERSON] фактично з 2014 року проживає в Росії та має іншу сім`ю, про наміри [PERSON] його син знає. [PERSON] на зв`язок зі спеціалістом не вийшов, письмових пояснень не надав. В зв`язку з чим орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] (а.с. 102-104). Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він зокрема: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно роз`яснень викладених в п.п. 15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», із змінами та доповненнями, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Проте, в матеріалах справи відсутні дані про обставини, які б свідчили про винну поведінку [PERSON] щодо сина [PERSON] , або дані про те, що до нього раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини відповідач присутнім не був. Позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від своїх батьківських обов`язків у відношенні дитини. Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. 81 ЦПК України і є процесуальним обов`язком, ухилення відповідача від участі у вихованні малолітнього сина - [PERSON] , що давало б підстави для можливості застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Окрім того, наявність заборгованості по аліментам не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст.164 СК України, та зазначені у цій статті чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, їх можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, дане підтверджується і правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 16.01.2018 р. у справі № 61-170св17. Таким чином, позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , задоволенню не підлягають. Позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 12.06.2020 року, малолітній [PERSON] знає про справжнього батька, але називає татом вітчима, стосунки у родині добрі, мікроклімат в сім`ї позитивний, потреби дитини задоволені в повному обсязі. Отже, суд з метою забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя, вважає можливим визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] без зазначення конкретної адреси, оскільки позивачка на даний час проживає в м. Новомосковськ Дніпропетровської області без реєстрації та з урахуванням можливої іншої адреси проживання позивачки. Щодо позовних вимог в частині збільшення розміру аліментів, то в цій частині суд зауважує наступне. Позивачка в позовних вимогах просить суд збільшити розмір аліментів, між тим позивачкою фактично заявлено вимогу про зміну способу стягнення аліментів. Цим правом вона наділена законом. Частина третя статті 181 Сімейного кодексу України визначає, що рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною третьою статті 184 Сімейного кодексу України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів: або у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина третя статті184); або у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частина друга статті 182 Сімейного кодексу України імперативно визначає, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Такий розмір аліментів кореспондується з пунктом 4 частини першої статті 161 Цивільного процесуального кодексу України, якою передбачено видачу судового наказу за вимогою про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже законом визначено мінімальний та максимальний розмір аліментів на одну дитину у випадку стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу), який підлягає стягненню за рішенням суду у безспірному порядку. А також визначено, що право змінити порядок сплати аліментів належить стягувачу. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність у відповідача можливості сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на місяць. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За вказаних обставин суд вважає необхідним в частині позовних вимог щодо збільшення розміру аліментів ухвалити рішення про зміну способу стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки, змінивши спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 11 липня 2011 року (справа № 2-379/11), та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішення законної сили та до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд не виходить за межі позовних вимог, оскільки суд виходить не з назви вимог, а з їх фактичного викладення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати за подання заяви про визначення місця проживання дитини в розмір 840, 80 грн. Оскільки позивачку звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial