Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-04 00:00:00

04.05.2018 року заявник звернувся до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] посилається на те, що 26.09.2014 року в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим помер її рідний син [PERSON]. Про що, за місцем його проживання в [INFO] було видано медичне свідоцтво про смерть від 14.10.2014 року серії І-АЯ №501107. Свідоцтво має зразок свідоцтва Російської Федерації із проставленням печатки російського зразка. В травні 2018 року заявник з метою проведення державної реєстрації факту смерті свого синаа у відповідності до українського законодавства звернулась до Покровського МВ ДРАЦС ГУЮ у Дніпропетровській області, для отримання свідоцтва про смерть, однак отримала відмову у проведенні державної реєстрації, з посиланням на те, що відсутній повний пакет документів, які є підставою для державної реєстрації факту смерті. Враховуючи викладене заявник не має можливості отримати свідоцтво про смерть сина в органах РАЦС України, а тому змушена звернутися до суду з вказаною заявою та просить суд встановити факт смерті сина на тимчасово окупованій території України. Встановлення факту смерті заявникові необхідно для отримання свідоцтва про смерть сина, яке в подальшому буде визнаватись при предявленні в підприємствах установах організаціях, незалежно від форм власності. В судове засідання заявник не з'явилась, про день, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином, в окремо наданій до суду заяві просила розглянути справу у її відсутність. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в окремо наданій до суду заяві просила розглянути справу у її відсутність, у вирішенні справи та прийняття рішення покладається на розсуд суду. В судове засідання сторони не з'явилися, тому згідно з правилами ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до наступних висновків. Відповідно до п. 5 ч. 2\~ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до вимог п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317 ЦПК України встановлено, що заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, заявник є громадянкою України та має відповідний документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, а саме паспорт громадянина України, серія АО № 182214. 26.09.2014 року в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим помер рідний син заявника - [PERSON] про що заявнику було видане свідоцтво про смерть від 14.10.2014 року серії І-АЯ №501107. З метою проведення державної реєстрації народження заявник звернувся до Покровського МВ ДРАЦС ГУЮ у Дніпропетровській області. Листом Покровського МВ ДРАЦС ГУЮ у Дніпропетровській області № 472/14.22-11 від 03.05.2018 року, заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть. Відмова мотивована тим, що заявником для підтвердження факту смерті не надано повного пакету документів, які є підставою для державної реєстрації смерті. Відповідно до положень ч. 1 ст. 5 Закону - Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Пунктом 1 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" передбачено, що у державній реєстрації актів цивільного стану може бути відмовлено, якщо державна реєстрація суперечить вимогам законодавства України. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті\~77-78 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої\~статті 77 ЦПК України\~є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої\~ст. 78 ЦПК України\~є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої\~статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог\~статті 263 ЦПК України\~щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Згідно ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" Державна реєстрація смерті може проводитись органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що заява [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки вона є громадянкою України, 26.09.2014 року в м.Сімферополь АР Крим дійсно помер її рідний син, що підтверджено копією свідоцтва про смерть, однак документ про підтвердження факту смерті [PERSON] є недійсним, що унеможливлює державну реєстрацію народження в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. На підставі вищезазначеного, суд вважає доведеним факт смерті [PERSON], 26.09.2014 року у місті Сімферополь в Донецькій області. З метою захисту прав і свобод громадян України, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати свідоцтво про смерть, виданого державним органом України. Крім того згідно абз. 2 п. 18\~Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. На підставі викладеного та

Outcome: approved