Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами до ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" і просить визнати недійсним Договір фінансового лізингу від 23 березня 2016 року №003538, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто", а також стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 100 000,00грн. Вимоги обґрунтовані тим, що правочин укладений з порушенням норм чинного законодавства, а також містить несправедливі умови в бік погіршення прав споживача, не спрямований на його реальне виконання . Під час судового розгляду представники позивача підтримали вимоги, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та додані до неї докази. Відповідач ТОВ "ЛК "Ваш Авто" про час і місце судового розгляду був повідомлений судом у строки та спосіб встановлений ст. ст. 76,77 ЦПК України. Заяв, письмових заперечень від відповідача не надходило. За згодою представників позивача судом проведено заочний розгляд справи. Встановлено, що 23 березня 2016 року між [PERSON] (далі - Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - Відповідач) укладено Договір фінансового лізингу № 003538 (далі - Договір), згідно якого, Відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу та передати його у користування Позивачу на термін і на умовах передбачених цим Договором. На виконання своїх зобов'язань за Договором, Позивачем 23 березня 2016 року внесено на рахунок Відповідача грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень), що підтверджується копією квитанції від 23 березня 2016 р. № 0.0.525705313.1 . Згідно інформації, наданій представником Відповідача, вартість транспортного засобу становила 17 500 дол. США (сімнадцять тисяч п'ятсот доларів США). Позивач стверджує , що Відповідач запевнив Позивача у необхідності термінової сплати авансового платежу у зв'язку із закінченням строків акції, за якою і визначений такий розмір вартості автомобіля. Підписання сторонами Договору відбулось після пред'явлення Позивачем квитанції про сплату на суму у розмірі 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень). Здійснивши оплату в обсязі обумовленому сторонами до підписання спірного договору, Позивач очікував на передачу транспортного засобу протягом семи робочих днів. Але, з плином встановленого строку, Відповідач повідомив Позивачу, що сплачених ним коштів недостатньо для здійснення передачі транспортного засобу, і буде можливим лише після сплати Позивачем ще 360 000,00 грн. (трьохсот шістдесяти тисяч гривень). Тож, 04 квітня 2016 року, тобто, на дванадцятий день після підписання спірного договору, Позивач звернувся до Відповідача із заявою про відмову від Договору, та повернення сплачених ним коштів (копія додається). Листом від 18 травня 2016 р. Відповідачем відмовлено у задоволенні заяви Позивача. Згідно ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (ст. 227 ч. 1 ЦК України). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Спірний договір є недійсним, оскільки, укладений без дотримання усіх передбачених чинним законодавством вимог, із застосуванням нечесної підприємницької практики, і містить несправедливі умови. Відповідач, порушив права та інтереси Позивача, з метою укладення спірного договору ввів в оману останнього щодо наступних обставин. Згідно ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Відповідно, такому праву споживача кореспондує обов'язок продавця надати необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь- яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідач запевнив Позивача у можливості для останнього придбати транспортний засіб за акційною ціною, що дорівнювала 17 500,00 дол. США. Проте, як у подальшому з'ясував Позивач, у Договорі, без повідомлення та надання роз'яснень з боку Відповідача, зазначена вартість предмета лізингу у розмірі 27 355,06 дол. США. В порушення приписів ст. 19 ч. 3 п. 4 Закону України «Про захист прав споживача», представник Відповідача наголошував на необхідності термінової сплати Позивачем авансового платежу у зв'язку із закінченням строків акції. Згідно ст. 19 ч. 3 п. 4 Закону України «Про захист прав споживача», забороняються як такі, що вводять в оману: здійснення недостовірного повідомлення з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Законом України «Про захист від недобросовісної конкуренції» визначено, що поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок еюраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, до вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання. Інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які: містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість. комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору; містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб'єкта господарювання; приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають. Відповідно до ст. 4 ч. 1 п. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Частинами 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Ураховуючи наведене, надавати послуги фінансового лізингу можливо лише за умови отримання відповідної ліцензії. Крім надання споживачеві недостовірної та не повної інформації щодо умов договору, Відповідач, надав недостовірну інформацію стосовно наявності у нього повноважень на укладення договору фінансового лізингу. Встановлено, що станом на дату укладення Договору, Відповідач не мав ліцензії на здійснення діяльності із надання фінансових послуг. Дана обставина підтверджується листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 25 травня 2016 р. № 4219/16-12 . Органом, що здійснює видачу ліцензій на здійснення господарської діяльності у сфері надання фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є саме, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати у власність другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються дим Законом. Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона .заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як вбачається із викладеного, має місце замовчування представником Відповідача факту відсутності у Відповідача статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, що ввело Позивача в оману стосовно прав Відповідача на укладання Договору. У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 травня 2012 р. у справі № 6-35цс12 зазначено, що за положеннями ч. 1, п. 7 ч. З, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що зводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» від 06 листопада 2009 р. № 9 визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. При укладенні оспорюваного договору, Відповідачем допущено й інші порушення законодавства, що зумовлюють недійсність Договору. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Тож, окремо слід зупинитись на аналізі умов спірного договору. Позивач, як вже зазначалось, внаслідок введення його в оману не мав достатньо часу на ознайомлення з положеннями спірного договору та більш того, представником Відповідача навіть не було надано всі необхідні для укладення Договору відомості. Відповідно до Договору, додатками до нього є: Додаток № 1 - Графік сплати Авансового внеску; Додаток № 2 - Специфікація; Додаток № 3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (передається у момент підписання Акту приймання/передачі предмета лізингу). Проте, Додаток № 3 між Відповідачем та Позивачем підписано не було. Додаток № 3 є невід'ємною частиною Договору та містить істотні умови, які підлягають обов'язковому погодженню сторонами. Змістом Договору, Додатками № 1 та № 2 не встановлено у грошовому виразі розмір фінансових активів, якими є обсяг фінансування і винагороди лізингодавця, не встановлено строк їх сплати. Але, в наведеному у Договорі визначенні термінів зазначено, що обсяг фінансування визначається у Договорі та у Додатку № 3. Таким чином, Договір та Додатки № 1, № 2 не містять повної та достовірної інформації про фінансові послуги, що надаються Відповідачем. З Додатком № 3 Позивач ознайомлений не був, оскільки, посилаючись на встановлений порядок та умови спірного договору, представник Відповідача не надав зазначений документ, чим порушив право Позивача на отримання повної та достовірної інформації. Пункт 10 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» прямо передбачає, ло установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості а знайомитися перед укладенням договору є несправедливою умовою договору. Підпунктом 9.7 Договору встановлено порядок зарахування грошових коштів, а саме, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, кошти зараховуються за даним договором у наступному порядку: Адміністративний платіж, Авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу. Тож, виходячи з даних положень, грошові кошти внесені Позивачем 23 березня 2016 р. на рахунок Відповідача на виконання умов Договору у разі його розірвання з ініціативи Позивача- не підлягають поверненню, що є істотним дисбалансом договірних прав та обов'язків на шкоду Позивача. Пунктом 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови, до дгоовору про надання можливості дродавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у газі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Крім цього, предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками, що не зідповідає вимогам цивільного законодавства. Відповідно п. 1.1 Договору, предметом лізингу є транспортний засіб, а саме, автомобіль марки КІА. Згідно Додатку № 2 до Договору транспортний засіб повинен відповідати наступній специфікації: комплектації Business з об'ємом двигуна 2,0 л, тип КПП 6 АТ, привід 4WD. Дана специфікація не містить повної характеристики автомобіля, тож не дає змоги ідентифікувати предмет лізингу, виділити його з поміж інших, і лише визначає родову належність. Згідно ч. 1 ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Отже, в порушення вимог даних норм права у Договорі не зазначено, який саме транспортний засіб буде переданий у користування Позивачу (якого кольору, року випуску, якої внутрішньої комплектації та інше). Підпунктом 12.1. Договору визначено, що Лізингоодержувач який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору... Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Крім цього, Договором передбачено право Відповідача змінювати та розірвати Договір в односторонньому порядку без застосування штрафних санкцій. Одночасно, для Позивача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір неустойки (п. п. 7.З., 7.8., 10.14., 12.1., 12.2., 12.5.-12.7., 12.11., 12.14.). Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання норм, спрямованих на забезпечення цивільного права з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Також, слід звернути увагу суду на те, що Договір нотаріально не посвідчений. Відповідно до ст. 806 ч. 2 ЦК України, визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Так, ст. 799 ч. 2 ЦК України, передбачено, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Аналогічна позиція відображена у правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 16 грудня 2015 р. по справі №6-2766 цс 15. Частиною 1 статті 220 ЦК України, чітко визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір вважається нікчемним. Згідно ст. 236 ч. 1 ЦК України, нікчемний правочин або правочин визначений судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею 216 ЦК України визначені правові наслідки недійсності правочину, а саме: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Отже , з огляду на обставини, зокрема на те, що сторонами було укладено цивільно- правовий договір без дотримання усіх передбачених чинним законодавством вимог та на те, що спірний договір містить несправедливі умови, у суду наявні всі правові підстави для визнання Договору недійсним. З огляду на те, що обставини на які посилався позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню, судові витрати - відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: approved