Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

В серпні 2016 року, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила розірвати шлюб, визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з нею та стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини. На підтвердження своїх позовних вимог вказала, що з відповідачем по справі перебуває в зареєстрованому шлюбі з 28 листопада 2003 року. Від сімейншлюбних відносин мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], батьком якої в свідоцтві про народження, вказаний відповідач. На даний час сторони сумісно не проживають, відповідач мешкає окремо, а дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Тому просить офіційно визначити місце проживання доньки разом з нею. В звязку з тим, що між подружжям склалися в край неприязні стосунки, вважає, що зберігати сімю не доцільно, а тому просить розірвати шлюб. Останній час відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, дитина знаходиться на її утриманні, тому вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітної плати (доходу), але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачка підтримала свої позовні вимоги, просила розглядати справу за її відсутності, про що подала заяву. Відповідач визнав позовні вимоги повністю, не заперечував проти розірвання шлюбу, стягнення з нього аліментів в розмірі 1/4 частини доходу на утримання доньки та визначення місця проживання доньки разом з матір'ю, просив також розглядати справу за його відсутності. Представник третьої особиорган опіки та піклування Покровської районної у місті [PERSON] ради [PERSON], звернулась з письмовою заявою, про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги щодо місця визначення дитини з матір'ю підтримала в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, та враховуючи визнання позову відповідачем у відповідності до ч.4 ст. 174 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 28 листопада 2003 року між сторонами був зареєстрований шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 1059. Від шлюбних відносин сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. Матірю дитини є позивачка [PERSON], батьком [PERSON]. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Згідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дитини. Враховуючи, що між сторонами склалися неприязнені стосунки, подружжя останні роки сумісно не проживають, сімейношлюбні відносини не підтримують, суд дійшов висновку, що сімя розпалася остаточно і зберегти її неможливо, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя. Тому позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, положеннях Сімейного Кодексу України, роз'ясненнях, що містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. \~Згідно роз'яснень, що містяться в п. 18\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення\~ст. 160 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ст. 6 Декларації з прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матір'ю. Однак, принцип ст. 6 Декларації, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Відповідно до свідоцтва про право власності на майно № 376 від 19 грудня 2005 року, позивачці [PERSON], на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, загальною площею 63,4 кв.м., житловою площею 37,2 кв.м.. Згідно акту про обстеження умов проживання від 16 лютого 2017 року, наданий службою у справах дітей Виконавчого комітету Покровської районної у місті Ради, житлові умови для проживання дитини, за вищезазначеною адресою, разом зі своєю матер'ю задовільні, враховуючи рівні, спокійні стосунки в сімї, бажання дитини жити з мамою, вважають за доцільним встановити місце проживання дітей з позивачем [PERSON]. На підставі вище викладеного, враховуючи висновок органу опіки та піклування, про доцільність залишення дитини для постійного проживання з матірю, факт, що між сторонами склались неприязнені стосунки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини є обґрунтованими та законними, в звязку з чим підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, які потребують допомоги. Оскільки дитина, що потребує матеріальної допомоги, проживає з матірю, відповідач зобов'язаний виплачувати на утримання дитини аліменти. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року " Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції " Про права дитини", схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.021991 №789/ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Стаття 8 Закону України " Про охорону дитинства", а також\~ст. 27 Конвенції "Про права дитини", дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У відповідності з положеннями ч. 2 ст. 182 СК України\~\~мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1\~ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що підлягають стягненню, суд враховує, що відповідач інших виконавчих листів по стягненню аліментів на дітей не має, тому має можливість виплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу). На підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір 1102 гривень 40 копійок. Згідно ст. 367 ч.1 п.1 ЦПК України зазначене рішення суду підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного і

Outcome: approved