Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивують тим, що 15 квітня 2008 року, Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (закрите акціонерне товариство) та фізична особа, [PERSON] уклали кредитний договір №618, за умовами якого первинний кредитор зобов`язувався надати відповідачу кредит у розмірі 300000 гривень. Відповідно до умов кредитного договору, відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі та строки на умовах, що передбачені кредитним договором. 17.12.2012 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", який є правонаступником Акціонерниого комерційного промислово-інвестиційного банку (закрите акціонерне товариство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" відступило ТОВ "Кредитні ініціативи" право грошової вимоги, в тому числі, за Кредитним договором №618 від 15.04.2008, що був укладений між ЗАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та фізичною особою, [PERSON] . Первинний кредитор свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит у сумі 300000 гривень. Відповідно до рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.10.2010 з відповідача стягнуто заборгованість у сумі 364780,63 гривень та судовий збір у сумі 1820 гривень. В свою чергу, боржник неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого має заборгованість, яка складається з: 687437,84 гривень - заборгованість 28% ст.625 ЦК України на суму тіла кредиту згідно рішення суду; 323674,76 гривень - заборгованість інфляційних витрат ст.625 ЦК України на суму тіла кредиту згідно рішення суду; 323405,28 гривень - заборгованість по відсотках ст.1048 ЦК України у розмірі облікової ставки НБУ; 31766,79 гривень - заборгованість 28% ст.625 ЦК України на суму відсотків, розрахованих згідно ст.1048 ЦК України. На підставі наведеного, просили стягнути з відповідача, [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", заборгованість на загальну суму 1366284,67 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 20494,27 гривень. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Тулика І.І. від 14.03.2019, відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 10 квітня 2019 року На підставі розпорядження Рахівського районного суду Закарпатської області №63 від 24 травня 2019 року призначено повторний авторозподіл справи за №305/358/19. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Ємчука В.Е. від 27.05.2019, справу прийнято до свого провадження. 02.07.2019, представником відповідача [PERSON] , адвокатом, Поштак Ю.С. подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача позовні вимоги вважає безпідставними, виходячи з наступного. Згідно кредитного договору №618 від 15.04.2008, укладеного між відповідачем та ЗАТ "АКПІБ", права нового кредитора, за яким набув позивач за договором від 17.12.2012, відповідач отримав кредит у сумі 300000 гривень, із зобов`язанням погашати кредит та відсотки за ним згідно Графіку, рівними частинами у розмірі 2777,78 гривень, щомісяця станом на дату відповідного місяця. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області у справі №2-465/10 від 27.10.2010 за позовом кредитора з відповідача стягнуто заборгованість по основній сумі кредиту 29722 гривень. З наявної у зазначеній справі довідки кредитора від 11.02.2010, станом на момент подання позову 12.02.2010 у відповідача існувала заборгованість по основній сумі кредиту 297222 гривень (269444,42 + 27777,58). Однак, ця заборгованість лише існувала на момент звернення до суду, що не означає винекнення боргу саме станом на цю дату, оскільки кредит надано 15.04.2008, а до суду кредитор звернувся 15.02.2010, розрахувавши борг саном на 12.02.2010. В даній справі, строк позовної давності звернення до суду з позовом слід обчислювати з дня, коли кредитор дізнався про порушення своїх прав, яким є дата прострочення позичальником сплати чергового щомісячного платежу, згідно графіку - 13.06.2008. Позивач звернувся до суду з позовом 18.02.2019, тобто з пропуском 10 річного строку позовної давності. Вимога про стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, передбачених кредитним договором 28% річних від суми тіла кредиту за рішенням суду №2-465/10 від 27.10.2010, яка не є грошовим зобов`язанням в розумінні ст.ст. 11, 509, 625 ЦК України, суперечить закону та не підлягає задоволенню. Вимога про стягнення на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат на суму тіла кредиту за рішенням суду №2-465/10 від 27.10.2010 суперечить закону та не підлягає задоволенню. Вимога про стягнення відсотків за користування кредитом на рівні облікової ставки НБУ та у будь-якому іншому розмірі після дострокового стягнення кредиту за рішенням суду, яке набуло законної сили, суперечить, як кредитному договору, так і ст.1048, ч.1 ст.1054 ЦК України, ч.2 ст.1056-1 ЦК України, а отже є безпідставною та не підлягає задоволенню. Оскільки є безпідставною вимога про стягнення відсотків за користування кредитом на рівні облікової ставки НБУ після дострокового стягнення кредиту, є безпідставною вимога про стягнення 28%, як відповідальності за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, згідно ст.625 ЦК України. Вище наведені обставини, є підставою для відмови у задоволенні позову, у тому числі, через пропуск строку позовної давності, яка є самостійною, але не єдиною підставою для відмови у позові. На підставі наведеного просила відмовити у задоволенні позову. 02.07.2019, представником відповідача, адвокатом Поштак Ю.С. подано через канцелярію суду заяву про застосування строку позовної давності. Ухвалою суду від 27.11.2019 задоволено заявлений самовідвід судді Ємчука Віктора Едуардовича від розгляду справи №305/358/19, провадження по справі №2/305/317/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді Рахівського районного суду, Закарпатської області Марусяк М.О. для прийняття до провадження. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 02.12.2019 прийнято до свого провадження. Призначено справу до підготовчого засідання на 09:00 годину 15.01.2020. Ухвалою суду від 15.01.2020, підготовче провадження у справі закрито. Справу призначено до судового рощгляду по суті. Представник позивача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", Дорош І.І. , в судове засідання не з`явилася. 29.04.2020 надіслала до суду електронною поштою клопотання, в якому просила розглянути справу без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. 05.11.2020 представник відповідача, адвокат Поштак Ю.С. подала через канцелярію суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі та участі відповідача. Позовні вимоги не визнають та просять суд відмовити у задоволенні позову із підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву, з урахуванням пояснень, які надані представником відповідача в судовому засіданні по даній справі. Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 15 квітня 2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 618, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 300000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,0% на рік з кінцевим терміном повернення до 14 квітня 2017 року та зобов`язувалася кожного місяця надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) згідно графіку в рахунок погашення кредиту та відсотків по його користуванню. У зв`язку з тим, що відповідач неналежно виконував умови кредитного договору, ПАТ "АК Промислово-інвестиційний банк" в особі філії "Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Рахів" звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору в сумі 364780,63 гривень. Рішенням Рахівського районного суду від 27.10.2010 в справі № 2-465/10 за позовом АКПІБ в особі філії "Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Рахів Закарпатської області" до [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено позовні вимоги та стягнуто з [PERSON] , [INFO] , мешканки [ADDRESS] на користь Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку в особі філії «Відділення Промінвестбанку в м. Рахів Закарпатської області» - 364780,63 грн. (триста шістдесят чотири тисячі сімсот вісімдесят гривень 63 копійки) заборгованості за кредитним договором та 1820 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять гривень) судових витрат. Дане рішення набуло законної сили 09.11.2010. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобов`язувалось передати грошові кошти, а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» зобов`язувалось відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором №618 від 15.04.2008. Таким чином відбулась заміна кредитора у даному зобов`язанні. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Враховуючи неоднозначність судової практики застосування положень ст. 625 ЦКУкраїни, після ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, суд виходить з наступного. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Якщо в договорі встановлено збільшення розміру процентів у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування кредитом, слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором, згідно ч 2 ст.625 ЦК України. В даному випадку, кредитним договором (п.6.3) передбачено інший розмір процентів у разі прострочення зобов`язання з погашення кредиту - 28% річних від простроченої суми. В розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, сплата 3% річних чи інший розмір %, встановлений договором, передбачена за прострочення саме грошового зобов`язання, яке виникло на підставах, передбачених законом. Для правильного застосування ст.625 ЦК України, при розгляді справ цієї категорії підлягають з`ясуванню такі питання: чи виникло зобов`язання між сторонами та на яких підставах, чи є це зобов`язання грошовим, чи є прострочення та коли виникло прострочення зобов`язання, чи є спеціальні норми, що виключають застосування ст.625 ЦК України, у цих правовідносинах. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч.2 ст.11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч.5 ст.11 ЦК України). За змістом ст.ст. 524, 533 ЦК України, грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Разом із тим, відповідно до положень ст.11 ЦК України, рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі, як установлено, наприклад, ч.4 ст.36, ст.ст. 43, 46, ч.3 ст.334, ч.3 ст.653 ЦК України. Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (Правовий висновок, наведений у Постанові ВСУ № 910/8318/16 від 18.10.2017). Стаття 625 ЦК України поширюється на грошове зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду (правовий висновок, викладений у Постанові ВСУ від 02.03.2016 р. у справі № 6-2491цс15). Цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду лише за наявності прямої вказівки про це в законі. В даних правовідносинах цивільне законодавство не пов`язує виникнення у позичальника зобов`язання з повернення кредиту в розумінні ч.5 ст.11 ЦК України, саме з набранням законної сили рішенням суду по справі № 2-465/10 від 27.10.2010 про дострокове стягнення кредиту, яке не породжує, а лише підтверджує наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин та прострочення зобов`язання позичальником з визначенням розміру простроченого зобов`язання (заборгованості) на певну дату. В даній справі зобов`язальні правовідносини між сторонами виникли на підставі кредитного договору № 618 від 15.04.2008 та існували до прийняття судом рішення. Так, згідно кредитного договору відповідач отримав 300 000 грн. строком до 14.04.2017 із зобов`язанням (п.2.4) погашати основну суму кредиту згідно графіку (додаток № 1 до цього договору) по 2 777,77 грн., щомісяця, станом на дату відповідного місяця. У зв`язку з порушення зобов`язання рішенням суду з відповідача стягнуто заборгованість станом на 01.02.2010, по основній сумі кредиту 297222 грн., з яких 269444,42 грн. - борг за кредитом, 27777,58 грн. - прострочений кредит. Однак, виходячи з встановленого договором строку кредитування (108 місяців), суми щомісячного погашення кредиту 2777,77 грн. згідно графіку, здійснення відповідачем 1 (одного) щомісячного платежу в погашення кредиту, сума простроченого договірного зобов`язання становить 297222,23 грн. (300000 - 2777,77). Оскільки зобов`язальні правовідносини між сторонами виникли на підставі кредитного договору, тому обчислення 28% слід проводити від суми простроченого зобов`язання, яким є не сплата 297222,23 грн., моментом виникнення якого згідно графіку є несплата чергового платежу (13.06.2008 р.), а не дата прийняття судового рішення, яким стягнуто 297222 грн. основного суми кредиту. Виходячи з вищенаведеного, правомірно дійти висновку, що за відсутності прямої вказівки закону внаслідок прийняття судом рішення про стягнення з позичальника заборгованості зобов`язальні правовідносини між сторонами не виникли і стягнута судом заборгованість не є грошовим зобов`язанням в розумінні ст.ст. 524, 533, 625 ЦК України, тому вимога про стягнення 28% річних від суми тіла кредиту за рішенням суду на підставі ч.2 ст.625 ЦК України суперечить закону та не підлягає задоволенню. Суд звертає увагу, що стягнута судовим рішенням сума основного боргу, про стягнення 28% річних на яку заявлено вимогу, та сума простроченого зобов`язання згідно договору є відмінними, при цьому суд не має права виходити з межі позовних вимог та розглядає справу в межах тих вимог, які заявлені позивач. Вимога про стягнення інфляційних втрат на суму тіла кредиту за рішенням суду на підставі ч 2 ст.625 ЦК суперечить закону та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, сплата боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення як міра відповідальності передбачена у разі прострочення грошового зобов`язання, яким рішення суду не є в розумінні закону, що мотивовано вище. Заявлена до стягнення сума інфляційних втрат обчислена від суми заборгованості, стягнутої за рішенням суду, а не суми простроченого зобов`язання згідно договору, які відмінними. Щодо вимоги про стягнення відсотків за кредитом на рівні облікової ставки НБУ слід зазначити наступне. За кредитним договором позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за кредитом (ч.1 ст.1054 ЦК України). Порядок сплати процентів визначається кредитним договором (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом встановлено, що в даних правовідносинах умовами п.2.2 кредитного договору передбачено сплату 18% річних за користування кредитом. Доказів того, що умови договору про встановлення розміру процентів за кредитом змінювалися або визнавалися недійсними судом позивачем не надано. Оскільки договором передбачено розмір відсотків за користування кредитом, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення відсотків за кредитом на рівні облікової ставки НБУ є безпідставною та не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що у зв`язку з простроченням позичальником зобов`язань рішенням суду з відповідача достроково повністю стягнуто кредит. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). У постанові Верховного суду України у справі №369/10811/13-ц від 20.06.2018, суд зробив наступні висновки. Припинення обов`язку позичальника з подальшої оплати щомісячних платежів з погашення кредиту після прийняття судом рішення про дострокове стягнення кредиту зумовлює припинення права кредитора на продовження нарахування і стягнення відсотків за кредитом, який вже стягнутий судом. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду №14-10цс18 від 21.03.2018 р., №545/2544/16-ц від 11.07.2018 р., №310/11534/13-ц від 04.07.2018. Виходячи з приписів вищенаведених норм права та правових висновків правомірно дійти висновку, що після дострокового стягнення кредиту за рішенням суду, яке набуло законної сили, вимога про стягнення відсотків за користування кредитом на рівні облікової ставки НБУ та у будь-якому іншому розмірі є безпідставною та не підлягає задоволенню. Оскільки, після дострокового стягнення кредиту є безпідставною вимога про стягнення відсотків за користування кредитом у договірному розмірі чи на рівні облікової ставки НБУ, є і безпідставною вимога про стягнення 28 % на суму відсотків за кредитом на підставі ст.625 Оскільки після дострокового стягнення кредиту є безпідставною вимога про стягнення відсотків за користування кредитом у договірному розмірі чи на рівні облікової ставки НБУ, є безпідставною вимога про стягнення 28 % на суму відсотків за кредитом на підставі ст.625 ЦК України. Щодо застосування судомстроку позовної давності, заявленого представником відповідача, Поштак Ю.С. , суд зазначає наступне. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).» У пункті 137 рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11, Європейським судом з прав людини було зазначено наступне: «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), пункт 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень». Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Тлумачення статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц)». У відповідності до положень ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх необгрунтованістю та безпідставністю. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати, у відповідності до ч.2 ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed