Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, зазначивши, що вона з 25.03.2008 року є пенсіонером за віком. На даний час єдиним джерелом доходу є пенсія, яка на вересень 2015 року склала 1003 грн. 18 коп. Вона є самотньою літньою жінкою, проживає одна в буднику. Сума пенсії, яку вона отримує, є меншою за прожитковий мінімум і її ледь вистачає на харчування. Побутовими предметами першої необхідності забезпечити себе не може. Крім того, вона страждає на гіпертонічну хворобу та потребує постійного лікування. У зв'язку із зазначеним просить стягнути з доньки - [PERSON] аліменти у розмірі 200 грн. щомісячно, з сина - [PERSON] аліменти у розмірі 1/10 частки від його доходів щомісячно. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали у повному обсязі з підстав, які наведені у заяві. Представник відповідачів [PERSON] та відповідачі в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог, надавши письмові заперечення. В судовому засіданні просили звільнити їх від обов'язку утримувати матір, пояснивши, що [PERSON] ухилялась від виконання своїх батьківських обов'язків щодо своїх дітей, крім того вони і самі перебувають у скрутному матеріальному становищі, а через стан здоров'я потребують постійного дорогого лікування. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що коли [PERSON] проживала по вул. Історичній, вони були сусідками. Приблизно в 1994-1996 р.р. разом із [PERSON] проживав її рідний брат [PERSON], у зв'язку із чим, вона не знає. Протягом усього часу, коли [PERSON] проживала за цією адресою, вона не бачила, щоб її мати приходила до неї. Пам'ятає один випадок, коли [PERSON] прийшла до неї серед ночі, обмотана у штору, з дітьми на руках та попросила викликати міліцію, у в'язку із тим, що її вигнала з будинку мати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з вересня 1998 року вона проживає по [ADDRESS]. Коли вона переїхала, за цією ж адресою вже проживала [PERSON]. В них була спільна кухня. На той час позивач проживала одна, а через декілька місяців до неї переїхав жити її син [PERSON]. Вона була свідком, як декілька разів [PERSON] стояв під вікнами та просив, щоб мати пустила його до квартири. [PERSON] жила від аліментів до аліментів. Коли вона їх отримувала, про це знав весь поверх, адже вона приводила до себе гостей та пила. Інколи вони жили впроголодь, [PERSON], навіть, втрачав через це свідомість. Коли [PERSON] вже навчався на першому курсі технікуму, вона його вигнала, а в подальшому через суд його виписала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що коли він проживав по [ADDRESS], її сусідкою була [PERSON]. Майже кожного дня він бачив її в нетверезому стані. Він був у них в кімнаті, там дуже погані були умови. Коли [PERSON] було 15-16 років, позивач вигнала сина і він переїхав до рідної сестри. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона [PERSON] знає з 1993 року, у них дружні стосунки. Зі слів [PERSON], її виховувала бабуся. Коли [PERSON] було 15 років, його вигнала мати, з того часу він жив у [PERSON]. [PERSON] за власні кошти утримувала рідного брата, їй лише допомагав батько. Мати отримувала аліменти на [PERSON], але витрачала їх на власні потреби. З цього приводу вони зверталися до прокуратури. Вона не бачила, щоб мати приходила до [PERSON] з [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що коли [PERSON] із сином [PERSON] проживали по вул. Л.Чайкіної, вони були сусідами. Позивач полюбляла випити і, коли вона була в нетверезому стані, вона часто кричала на сина. Підтвердила той факт, що коли [PERSON] було 15 років, позивач вигнала сина, а через деякий час продала квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її донька із [PERSON] ходили до однієї групи дитячого садка і в той період часто спілкувалися із [PERSON]. На той період у них була хороша сім'я. [PERSON] дуже любила своїх дітей, вони були доглянуті. Поганого нічого про родину сказати не може. Після того, як діти пішли до школи, стали бачитися все рідше. Коли [PERSON] вийшла заміж, взагалі перестали бачитися і спілкуватися. Що в їх сім'ї трапилось, повідомити не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає по [ADDRESS] спочатку проживала сім'я [PERSON], потім [PERSON] із сином переїхали, залишилась за цією адресою проживати [PERSON] зі своєю сім'єю. Коли [PERSON] було приблизно 14-15 років він переїхав до сестри. Зі слів мешканців будинку, його вигнала мати. [PERSON] проживав разом із сестрою приблизно 6 років, потім одружився і переїхав до дружини. Весь цей час [PERSON] утримувала [PERSON]. Щодо виконання позивачем батьківських обов'язків, повідомити нічого не може, адже близько не спілкувалися. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він перебував у шлюбі із [PERSON] два рази. Після розірвання шлюбу в перший раз діти залишилися з матір'ю, він сплачував аліменти на утримання дітей. Коли позивач проживала в м. Олександрії, донька [PERSON] перебувала на вихованні у бабусі. Деякий час, коли [PERSON] було 10 років, син проживав із ним, потім повернувся до матері, а в 14-15 років переїхав до нього жити. Він разом із дітьми намагалися позбавити позивача батьківських прав. Квартиру, де проживала позивач разом із сином, вона продала, а гроші «пропила». Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, з'ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтв про народження [PERSON] є матір'ю [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5-6). За паспортом прізвище, ім'я та по-батькові відповідачів: [PERSON], [PERSON] (а.с.47, 84). Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України, повнолітні донька, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Такий обов'язок дітей закріплений в статті 51 Конституції України. Відповідно до вимог пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року, обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. З 25.03.2008 року [PERSON] є пенсіонером за віком (а.с. 7-8), сума пенсії з квітня по серпень 2015 року становила 999 грн., а з вересня 2015 року по січень 2016 року - 1003 грн. 18 коп. (а.с. 9, 156). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», з 01.01.2015 року розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, становить - 949 грн., з 01.09.2015 року - 1074 грн. Статтею. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму з 01 січня 2016 року залишився на рівні вересня 2015 року. Отже, розмір пенсії [PERSON] на даний час менше за прожитковий мінімум встановлений для осіб, які втратили працездатність. Вона не отримує державних пільг, субсидій, у неї немає майна, що може приносити дохід. Ці обставини дають можливість суду зробити висновок, що [PERSON] як пенсіонер потребує матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 204 Сімейного кодексу України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків. Посилаючись на норму зазначеної статті, відповідачі просили відмовити в задоволенні позову. Однак в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач притягувалася до адміністративної або кримінальної відповідальності за неналежне виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню своїх дітей, відсутні рішення суду про стягнення з позивача аліментів на користь дітей і відповідно відсутні відомості про неналежне виконання обов'язків по матеріальному забезпеченню дітей. Посилання відповідача [PERSON] на те, що до 14 років вона виховувалася у своєї бабки, потім проживала із батьком, в порушення вимог ст. 10, 60 ЦПК України не підтверджені належними та допустимими доказами. А крім того, ці обставини не свідчать про ухилення позивача від виконання своїх батьківських обов'язків. Натомість, свідок [PERSON] пояснювала, що вона в період перебування [PERSON] [PERSON] у дошкільному закладі спілкувалась із сім'єю [PERSON], бачила [PERSON], діти завжди були доглянуті. З урахуванням того, що судом не встановлений факт ухилення позивача [PERSON] від виконання батьківських обов'язків щодо доньки, у суду немає підстав для звільнення з цих підстав відповідача [PERSON] від обов'язку утримувати матір. Посилання відповідача [PERSON] на невиконання позивачем батьківських обов'язків щодо нього судом також не приймаються з наступних підстав. Так, на підтвердження своїх заперечень проти позову відповідачами були викликані свідки, які були допитані в судовому засіданні, проте всі покази зводяться до того, що [PERSON] зловживала спиртними напоями і, коли сину було приблизно15 років після сварки, позивач вигнала сина із дома. Проте, ці обставини вже були предметом розгляду в іншій цивільній справі. Так, рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12.05.2005 року було відмовлено в задоволенні позову служби у справах дітей Заводської районної адміністрації до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав через недоведеність (а.с. 49). Звертаючись до суду із позовом, служба у справах дітей посилалась як на підстави позову саме на невиконання [PERSON] своїх батьківських обов'язків щодо сина [PERSON], зловживання спиртними напоями та жорстоке поводження із сином. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26.09.2005 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12.05.2005 року було залишено без змін. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Що стосується заяви [PERSON], яка була адресована голові ради опіки та піклування про вирішення питання про позбавлення її батьківських прав щодо сина, то ця заява була подана також до прийняття рішення у справі про позбавлення її батьківських прав, крім того, в судовому засіданні [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. Проміжок часу, а саме після винесення рішення районним судом у травні 2005 року і до досягнення повноліття [PERSON] відповідачами не охоплений. Так, не зазначено, чи намагався [PERSON] повернутися до матері, чи звертався він до суду із відповідними позовами про вселення, чи перешкоджала йому у цьому мати, тим більше, що дитина, після досягнення нею 10 років, сама може висловлювати думку про місце свого проживання. Що стосується того факту, що позивач [PERSON] виписала сина з квартири,то і сам відповідач не заперечує, що на той період він вже був повнолітнім. Тому цей факт не може судом враховуватися як неналежне виконання позивачем своїх батьківських обов'язків. Крім того, дане рішення [PERSON] не було оскаржено. Таким чином, судом не встановлений факт ухилення позивача [PERSON] від виконання батьківських обов'язків щодо сина, тому у суду немає підстав для звільнення з цих підстав відповідача [PERSON] від обов'язку утримувати матір. За вимогами статті 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Так, [PERSON] проживає разом із двома повнолітніми синами [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які навчаються у ДНЗ «Запорізьке вище індустріально-політехнічне училище» (а.с. 87-88, 94). [PERSON] у жовтні місяці 2015 року влаштувалася на посаду охоронника ТОВ «ЗТМК», до того часу, а саме з 15.07.2014 року була зареєстрована як безробітна. Сукупний дохід [PERSON] разом з її родинною за півроку (з травня по жовтень 2015 року) склав 9167,72 грн., а відповідно на кожного члена родини по 509,3 грн. в місяць, що значно менше за прожитковий мінімум. Якщо враховувати дохід лише за жовтень місяць 2015 року, тобто період, коли відповідач почала працювати, то сукупний дохід родини склав 3733,79 грн., а на кожного члена родини відповідно по 1244, 59 грн. в місяць, і ця сума також є менша за прожитковий мінімум (а.с. 89-92, 95-98). Крім того, [PERSON] перебуває на обліку в КУ «Центральна клінічна лікарня № 4 Заводського району м. Запоріжжя, Жіноча консультація», часто проходить амбулаторне лікування (а.с. 94). На утриманні у [PERSON] перебуває його малолітня донька [PERSON], [INFO] та дружина [PERSON], яка на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років (а.с. 62, 65, 66). Сукупний дохід [PERSON] як єдиної працездатної особи за 2015 рік склав 68434, 87 коп., а на кожного члена родини -1900,96 грн. в місяць. Крім того, [PERSON] за станом здоров'я також потребує постійного лікування (а.с. 64). Боргові зобов'язання відповідача перед житлово-комунальними службами і перед банком не звільняють останнього від обов'язку надавати матеріальну допомогу непрацездатній матері. Визначаючи розмір аліментів, виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, закріплених у ст. 7 СК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Так, факт наявності у позивача потреби в матеріальній допомозі судом встановлений лише з підстав непрацездатності позивача та отримання нею пенсії меншої за прожитковий мінімум встановлений для осіб, які втратили працездатність. Що стосується посилань позивача на те, що вона не може забезпечити себе побутовими предметами першої необхідності, одягом та іншими необхідними речами, що вона зверталась до сторонніх людей про допомогу, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не доведені. Надана позивачем виписка № 5562 (а.с. 3), судом не приймається в якості доказу, адже вона доводить факт перебування на лікуванні позивача у 2007 році, але в той період позивач ще працювала і, як зазначено в самій виписці, вона виписується до праці в задовільному стані. Окрім цього, витрати на лікування, відповідно до ст. 203 СК України, відносяться до додаткових, а в позові вимоги на стягнення додаткових витрат, викликаних тяжкою хворобою, окремо не заявлені. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання про можливість стягнення з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/18 від доходів щомісячно, у зв'язку із тим, що на даний час відповідач офіційно працевлаштована та з [PERSON] - у розмірі 1/25 від доходів щомісячно. Сукупний розмір аліментів буде перевищувати розмір прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність та не перевищуватиме можливостей відповідачів сплачувати аліменти. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в дохід держави.

Outcome: partial