Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася із заявою про встановлення факту смерті, в якій зазначає, що 05.12.2016 року померла її донька [PERSON]. Донька мешкала разом з заявницею за адресою: м. Донецьк, вул. В. Терешкової, 32/105. Донька заявниці протягом тривалого часу хворіла, перенесла декілька операцій і 05.12.2016 року померла. Для реєстрації факту смерті в законному порядку заявниця звернулася до Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, однак їй було відмовлено в звязку з невідповідністю медичної документації формі визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України. Встановлення факту смерті [PERSON] заявниці необхідно для отримання свідоцтва про смерть та отримання спадщини, що залишилась після її смерті. Заявник просить встановити факт смерті 05 грудня 2016 року в Ленінському районі міста Донецьк [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], громадянки України, яка мешкала за адресою: м. Донецьк, Кіровський район, вул. В. Терешкової, 32/105. В судовому засіданні заявниця, яка була допитана за її клопотанням в якості свідка, суду показала, що померла є її дочкою. Дочка хворіла на тяжке онкологічне захворювання, проходила курси лікування і під час останнього курсу померла в лікарні 05.12.2016 року в м.Донецьк. Поховано доньку на кладовищі біля сел. Текстильщик в м.Донецьку. Також заявниця додала, що прізвище доньки з "Круглова" на "Петрикіну" було змінено внаслідок укладання шлюбу. Просить встановити факт смерті доньки в м.Донецьку 05.12.2016 року. Представник заінтересованої особи Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, проте через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без їх участі (а.с. 28). Представник заінтересованої особи Добропільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, проте через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без їх участі (а.с. 29). Суд, заслухавши заявницю, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до п. 8 ч.1ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Суд встановив, що [PERSON] є матірю померлої [PERSON] Геннадіїни, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії V-HO № 432153, виданого Петровським райвідділом РАЦС м. Донецька (а.с.11) та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 00017848332, відповідно до якого [PERSON],08.09.1983р.н., громадянка України, уклала шлюб зареєстрований Кіровським районним управлінням юстиції в м.Донецьку Донецької області і прізвище "Круглова" було змінено на «Петрикіна» (а.с. 23). Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № [NUMBER] від 17.12.2014 року [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO] та фактично проживає за адресою: м-н. Молодіжний, 22/37, м. Добропілля, Донецької області (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про смерть серії ДНР № 046244, виданого Кіровським відділом ЗАЦС м. Донецька ДРПМЮ ДНР 06.12.2016 року [PERSON] померла 05.12.2016 року в Ленінському районі м. Донецьк, про що складено відповідний актовий запис № 1988 від 06.12.2016 року (а.с. 12, 19). Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 158 від 06.12.2016 року [PERSON] померла в Ленінському районі м. Донецька (а.с. 1512). Згідно довідки про причину смерті [PERSON] померла з причини - гострий мієломонобластний лейкоз (а.с. 15, 18). Відповідно до свідоцтва про поховання № 160233, виданого КП «Ритуальна служба м. Донецька» [PERSON] поховано на кладовище, розташованому по вул. Айлантова м. Донецька (а.с. 14, 20). Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII( з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Втім, згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.\~ Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.\~ Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.\~ Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Суд вважає за необхідне прийняти до уваги зазначене свідоцтво про смерть, довідку про причину смерті, лікарське свідоцтво про смерть, посвідчення про поховання оскільки інформація, яка міститься в них підтверджується іншими доказами про справі, які були дослідженні в судовому засіданні, в тому числі показаннями заявниці, яка була допитана як свідок. Судом встановлено, що заявниця, раніше зверталася до Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, який своїм листом № 15.31-24/392 від 28.03.2017 р. відмовив їй у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки нею для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006р. за № 1150/13024 (а.с. 13). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа, встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою. Розділом 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18.10.2000 року, з із змінами, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 ; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. Судом встановлено, що заявниця є матірю померлої [PERSON] Відповідно до п. 8 ч. 1ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року" Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявниці для отримання свідоцтва про смерть. На підставі викладеного, з урахування того, що заінтересовані особи Добропільський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Добропільське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області не заперечують проти задоволення заяви [PERSON], що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], тому що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику отримати свідоцтво про смерть.

Outcome: approved