Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

28.09.2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до ПСП ім. Т.Г. Шевченка; третя особа - Відділ у Первомайському районі Головного Управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання недійсною додаткової угоди від 25.05.2012 до договору оренди землі від 19.02.2008 р. зареєстрованої 11.12 2012 р. за № 482548634003339.\~ В обґрунтування позову [PERSON] зазначала, що їй на праві приватної власності належать земельні ділянки з площами 1,53 га, 9,80 га, 0,02 га та 0,24 га з відповідними кадастровими номерами 4825486300:01:000:0737, 4825486300:07:000:0374, 4825486300:01:000:1474 та 4825486300:05:000:0467, розташовані в межах території Синюхинобрідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області поза межами населених пунктів. Цільове призначення вказаних земельних ділянок: ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності на зазначені земельні ділянки посвідчено державними актами на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 904351, ЯЕ № 904352. ЯЕ № 904353, ЯЕ № 904354 виданими Первомайською районною державною адміністрацією Миколаївської області 25.12.2007 року та зареєстрованими за №№ 010702201932, 010702201933, 10702201934, 010702201935. Зазначеними вище земельними ділянками всупереч її волі користується відповідач. Так у квітні 2017 року представник позивача за довіреністю [PERSON] звернулася до відповідача із приводу того, що строк дії договору оренди землі від 19.02.2008 року вже сплинув, тому належні [PERSON] земельні ділянки мають бути їй повернуті. Вказаний договір було укладено 19 лютого 2008 року строком на 5 років, та зареєстровано у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Синюхинобрідській сільській раді 26.02.2009 року за № 040902200008. На зазначене Відповідач повідомив представника [PERSON] про існування додаткової угоди від 25.05.2012 року зареєстрованої 11.12.2012 року у відділі Держкомзему у Первомайському районі Миколаївської області в Книзі державної реєстрації договорів оренди землі за № 482548634003339 до договору оренди землі від 19.02.2008 року. При цьому Відповідач передав [PERSON] один примірник додаткової угоди від 25.05.2012 року, до цього моменту про існування додаткової угоди до договору позивачу та її представнику відомо не було. Зазначену додаткову угоду від 25.05.2012 року до договору оренди землі від 19.02.2008 року зареєстрованого 26.02.2009 року за № 040902200008 [PERSON] особисто не підписувала, ніяких третіх осіб на її підписання не уповноважувала і не знала про її існування, допоки її про це не повідомила в квітні 2017 року представник після отримання даної додаткової угоди. Враховуючи викладене, для захисту своїх прав, гарантованих Конституцією та законами України позивач вимушена звернутися до суду із даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні посилаючись на те, що позивач особисто підписувала оскаржувану додаткову угоду. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно і належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін по справі та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом приведено норми ЦПК України в редакції, чинній на час прийняття рішення, проте у редакцій ЦПК чинній на час звернення позивача до суду та на час розгляду справи по суті діяли аналогічні норми цивільно-процесуального закону. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належать земельні ділянки з площами 1,53 га, 9,80 га, 0,02 га та 0,24 га з відповідними кадастровими номерами 4825486300:01:000:0737, 4825486300:07:000:0374, 4825486300:01:000:1474 та 4825486300:05:000:0467, розташовані в межах території Синюхинобрідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області поза межами населених пунктів. Цільове призначення вказаних земельних ділянок: ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності на зазначені земельні ділянки посвідчено державними актами на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 904351, ЯЕ № 904352. ЯЕ № 904353, ЯЕ № 904354 виданими Первомайською районною державною адміністрацією Миколаївської області 25.12.2007 року та зареєстрованими за № № 010702201932, 010702201933, 010702201934, 010702201935. 19 лютого 2008 року [PERSON] уклала договір оренди вказаних земельних ділянок з ПСП ім. Т.Г. Шевченка строком на 5 років, який був зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Синюхинобрідській сільській раді 26.02.2009 року за № 040902200008. В квітні 2017 року позивач дізналася про існування додаткової угоди від 25.05.2012 року до договору оренди землі від 19.02.2008 року, зареєстрованого 26.02.2009 року за № 040902200008, яку [PERSON] особисто не підписувала, ніяких третіх осіб на її підписання не уповноважувала і не знала про її існування. З висновку експерта від 12.02.2018 року № 17-5943 встановлено, що підпис в графі Орендодавець у двох оригінальних примірниках додаткової угоди від 25.05.2012 р. до договору оренди землі від 19.02.2008 р., зареєстрованої 11.12.2012 р. за № 482548634003339 виконані не [PERSON], а іншою особою, почерк якої має деяку схожість з почерком [PERSON], або з намаганням наслідування підписному почерку [PERSON] Згідно ст.90 ЗК України власники земельних ділянок мають право передавати їх в оренду. Відповідно до ст.93 ЗК України орендодавцем земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, повязані з орендою землі регулюються Законом. Відповідно до ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громади і юридичних осіб здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки із орендарем. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст. 13 Закону України Про оренду землі договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст.16 Закону України Про оренду землі, укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Згідно ст. 35 Закону України Про оренду землі, спори повязані з орендою землі вирішуються в судовому порядку. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зокрема п.8 визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У звязку з цим, судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). З вищезазначеного вбачається, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання правочинів недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту правочину вимогам закону; додержання встановленої форми правочину; правоздатність сторін; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. За правилами ч.1 ст.2 Закону України "Про оренду землі" відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами також договором оренди землі. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених ст.15 Закону України "Про оренду землі", а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19, цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Частиною 1 ст.14 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Статтею 18 цього Закону встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України в постанові від 25.12.2013 року по справі № 6-118цс13 відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Позивачем та його представником належними письмовими доказами доведено, що підпис в графі Орендодавець у додатковій угоді від 25.05.2012 р. до договору оренди землі від 19.02.2008 р., зареєстрованій 11.12.2012 р. за № 482548634003339, виконаний не [PERSON], а іншою особою, що підтверджується висновком експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 12.02.2018 року № 17-5943. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як власник вищевказаної земельної ділянки [PERSON] має право та бажає самостійно вирішувати як розпоряджатися належним їй правом власності, а у зв'язку з обмеженням відповідачем її права власності на земельні ділянки, таке право підлягає захисту, оскільки вона не проявляла своєї волі на укладання додаткової угоди від 25.05.2012 р., не підписувала її, не уповноважувала будь-кого на її укладання. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. А тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за звернення до суду в сумі 640,00 грн., судовий збір за клопотання про витребування доказів в сумі 320,00 грн. та оплату за проведення експертизи в сумі 5892,48 грн., а всього 6852,48 грн.

Outcome: approved