Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернулась до суду із зазначеною вище позовною заявою. Вказувала, що з 09.02.1985 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 29.06.2011 року було розірвано. Зазначала, що за час шлюбу ними за спільні кошти були придбані на імя відповідача автомобіль ВАЗ 2101, вартість якого складає 500 доларів США та дорівнює 10 565 грн. та автомобіль ЗИЛ-131, вартістю 3 000 доларів США, що дорівнює 63 390 грн., а на її імя було зареєстровано автомобіль ЗИЛ-138, вартістю 1 500 доларів США, що дорівнює 31 695 грн. Посилаючись на те, що автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя, однак знаходяться у користуванні відповідача, позивач просила визнати за відповідачем право власності на автомобілі ВАЗ 2101, ЗИЛ-131 та ЗИЛ-138 загальною вартістю 105 650 грн., а також стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину вартості вказаних автомобілів в сумі 52 825 грн., судовий збір в сумі 528,25 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 150 грн. Позивач в судове засідання не зявилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі в якій не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі шляхом розміщення відповідного оголошення в газеті, тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності на підставі наявних доказів та провести по справі заочний розгляд відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. З 09.02.1985 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2011 року було розірвано. 12.02.2002 року [PERSON] було придбано автомобіль «ЗИЛ-138», 1985 року випуску, д.н.з. 12306КМ, свідоцтво про реєстрацію КХС360859, шасі № 2364505, що підтверджується копією договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12.02.2002 року Київської товарної біржі (а.с. 6), а також копією довідки від 11.03.2015 року № 161 Центру надання послуг повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Біла Церква, Білоцерківського та Сквирського районів (а.с. 7). З отриманого на запит суду листа № 798 від 01.08.2015 року начальника Центру надання послуг повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Біла Церква, Білоцерківського та Сквирського районів (а.с. 30) вбачається, що за [PERSON], [INFO] зареєстровані та перебувають на обліку: - з 12.06.2004 року автомобіль «ЗИЛ-431610», 1989 року випуску, зеленого кольору, шасі 2883057, номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію КХС480761 від 12.06.2004 року на підставі біржової угоди купівлі-продажу № 397475 від 12.06.2004 року; - з 09.01.1990 року автомобіль «ВАЗ-2101», 1976 року випуску, зеленого кольору, кузов 21011994950, номерний знак Н8069КХ, свідоцтво про реєстрацію КХС203196 від 18.02.1999 року в якості заміни. Згідно п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до вимог ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу (СК) України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 цього Кодексу). Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Положеннями ч. 1 ст. 69 СК України закріплено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Згідно роз'яснень, які містяться в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказів, які б спростовували визначену позивачем вартість вказаних автомобілів, а також інші доводи позовної заяви відповідач суду не надав. З огляду на викладене, а також враховуючи, що спірні автомобілі були придбані сторонами по справі в період шлюбу, суд дійшов висновку, що вказані транспортні засоби є спільною сумісною власністю сторін, які необхідно поділити, виділивши їх у власність відповідача, а також стягнути з останнього на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобілів в сумі 52 825 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката чи іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Позивачем надана квитанції від адвоката [PERSON] про оплату послуги «позовна заява до суду (Павлюк)» в розмірі 150 грн. з якої не можна встановити по якій справі надавались вказані послуги, оскільки відсутній договір між позивачем та адвокатом про надання правової допомоги, тому вимога у стягненні витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто судовий збір у розмірі 528,25 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial