Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

У листопаді 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 31.03.2014 року в розмірі 27 000,65 грн та судовий збір у розмірі 2102 грн. В обгрутування своїх вимог посилається на те, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписав заяву № б/н від 31.03.2014 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідачу було відкрито рахунок, встановлено кредитний ліміт та видано кредитну картку. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим станом на 30.09.2020 року має заборгованість у розмірі 27000,65 грн, з яких: - 21 464,43 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 46730,63 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; - 1469,43 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; - 100 грн. - пеня. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.11.2020 року було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 68-69). 19.01.2021 року відповідачем було подано до суду відзив у якому той заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що під час підписання Анкети-Заяви між позивачем та відповідачем не було погоджено істотні умови договору, зокрема, розмір та порядок нарахування відсотків, пені та штрафів. Також зазначив, що відповідач не мав підстав перевипускати платіжну картку, оскільки на момент її перевипуску відповідач мав заборгованість по кредиту. Крім того зазначає, що доданий позивачем розрахунок заборгованості є незрозумілим та становить собою таблицю із нічим не підтвердженими даними та зазначає, що усі додатки, додані позивачем до позовної заяви належним чином не засвідчені (а.с. 73-78). Також відповідач, разом із відзивом, заявив клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 100-101). 02.02.2021 року представником позивача було подано до суду відповідь на відзив у якій той зазначив, що підписавши Анкету-Заяву відповідач ознайомився із Умовами та Правилами надання банківських послуг, розташованими на сайті банку, про що Анкета-Заява містить відповідний підпис відповідача. Щодо перевипуску платіжної карти представник позивача зазначає, що відповідач самостійно звернувся в банк із заявою про перевипуск карти із новим строком дії та в подальшому відповідач здійснював погашення заборгованості по вже перевипущеній карті. Щодо тверджень відповідача про неналежне оформлення матеріалів позовної заяви представник відповідача зазначає, що позов оформлено у відповідності до положень ЦПК України, документи містять усі необхідні реквізити, що зокрема підтверджується прийняттям даної позовної заяви судом та відкриттям провадження по справі (а.с. 103-111). 10.02.2021 року відповідачем було подано суду заперечення на відповідь на відзив, у яких той зазначив, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, а тому її розмір він не визнає. Крім того, заборгованість погашав не він, а його мати, яка не є поручителем по кредиту, що не передбачено умовами договору. Тому вважає вимоги незаконними, безпідставними та необгрунтованими. (а.с. 134-137). Ухвалами Святошинського районного суду м. Києва від 15.02.2021 року було здійснено перехід до розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 131) та витребувано від позивача відомості, перелік яких зазначений у клопотанні відповідача про забезпечення доказів (а.с. 132-133). Позивач в судове засідання не з`явився, згідно поданої заяви просить слухати справу у його відсутність, позов підтримує. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві, не заперечуючи користування кредитними коштами. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, дійшов наступних висновків. Встановлено, що 31.03.2014 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої підписанням цієї анкети-заяви відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які розміщено на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua та які разом з пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування (а.с. 16). Відповідно до додатково наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 30.09.2020 року у [PERSON] наявна заборгованість у розмірі 27 000,65 грн., з яких: 21 464,43 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 3966,79 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 1469,43 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625 ЦПК України та пеня в розмірі 100 грн. (а.с. 6-13). Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.ч. 1-3 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч. 1 ст. 638 договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в Анкеті-заяві від 31.03.2014 року, яка містить підпис [PERSON] процентна ставка та порядок нарахування пені не зазначені Позивач, крім стягнення тіла кредиту, просить також стягнути з відповідача заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 3966,79 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625 ЦПК України у розмірі 1469,43 грн. та пеню в розмірі 100 грн. Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини договору укладеного між АТ «ПриватБанк» та відповідачем. Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач був ознайомлений та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву від 31.03.2014 року. Також, немає підтвердження того, що зазначені документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів) та умови щодо конкретних розмірів та порядку їх нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що викладено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді зазначеної справи. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин - 31.03.2014 року до моменту звернення до суду із вказаним позовом - 02.11.2020 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують зазначених обставин. Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 31.03.2014 року шляхом підписання анкети-заяви. Відсутні також підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 1 ст.3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи договору. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно п. 22 ч. 1 ст. 1 цього закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», що прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності яків цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] банком дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Відповідно до постанови від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати повернення йому коштів в будь-який час. Як вбачається з розрахунку заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] періодично вносив кошти на кредитну картку, що не було спростовувалося представником відповідача. Останнє поповнення карткового рахунку здійснене 7 серпня 2019 року, що свідчить про визнання відповідачем боргу. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на недоведеність розміру заборгованості. Разом з тим, він не спростовував факт отримання і користування кредитними коштами, а також не надав доказів повернення кредитних коштів. Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» повернуті відповідачем не в повному обсязі, що свідчить про порушення його прав, а також вимоги ч. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який строк, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути 21 464,43 грн. - заборгованість за тілом кредиту, а в задоволенні решти позовних вимог - відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2102 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial