Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

У зв'язку з тим, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 березня 1998 року є власником 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], а відповідачка [PERSON] є власницею 2/3 частин вказаного житлового будинку відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 05 березня 1998 року та договору дарування від 28 липня 1998 року, раніше власником вказаного житлового будинку був їх батько [PERSON], який побудував його на земельній ділянці площею 0,60 га, яка за рішенням Великоомелянської сільської ради Рівненського району № 179 від 15 березня 1994 року була йому передана для ведення особистого підсобного господарства, однак за життя батько не отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку, на даний час [PERSON] є власницею всієї вищевказаної земельної ділянки на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 26 лютого 1998 року, який був виданий на підставі договору дарування земельної ділянки від 29 січня 1998 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], яка в свою чергу отримала Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку на підставі рішення Великоомелянської сільської ради Рівненського району № 243 від 21 березня 1997 року, за таких обставин відповідачкою порушуються законні права та інтереси позивача, як власника частини житлового будинку, позивач звернувся до суду з даним позовом і просить визнати недійсним рішення Великоомелянської сільської ради Рівненського району № 243 від 21 березня 1997 року, виданий на його підставі державний акт на ім'я [PERSON], договір дарування земельної ділянки від 29 січня 1998 року та виданий на його підставі державний акт на ім'я [PERSON] Позивач [PERSON] в суді позов підтримав, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, пояснив, що після смерті батька його матір дала доручення для [PERSON], яка і приватизувала повністю земельну ділянку. В даний час порушуються його права як співвласника будинку. Тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом і просить його задоволити та визнати недійсними вищевказані документи. Представник позивача, адвокат Януль В.С. в суді позов підтримав і пояснив, що батько позивача [PERSON] був власником вказаного вище житлового будинку, який він побудував на переданій йому у власність земельній ділянці для будівництва і ведення особистого селянського господарства площею 0,60 га. Сільська рада не вправі була передавати у власність [PERSON], матері сторін, вказану земельну ділянку, оскільки на ній був побудований житловий будинок, який успадкували сторони по справі та їх матір [PERSON] Остання ж, в порушення діючих на той час норм ЗК України, уклала договір дарування, хоча після виділення їй земельної ділянки за рішенням сесії сільської ради не пройшло шести років. Оскільки позивач успадкував 1/3 частину житлового будинку, тому має право і на 1/3 частину земельної ділянки, тобто на 0,20 га. Ним не порушено строки позовної давності, оскільки офіційної інформації про приватизацію відповідачкою всієї земельної ділянки в нього не було, про це він дізнався в суді під час слухання справи між цими ж сторонами про поділ будинковолодіння між співвласниками у жовтні 2011 році і вчасно звернувся до суду з позовом. Крім того, до вимог про визнання незаконними рішень органів місцевого самоврядування позовна давність не поширювалася до 20.12.2011 року, а з грудня 2011 року до цих відносин застосовується загальний (трьохрічний) строк позовної давності. На даний час позивач, маючи частину житлового будинку, позбавлений можливості отримати у власність чи користування відповідну частину земельної ділянки. Зважаючи на вищевикладене, вважає, що позов є обгрунтованим і просить його задоволити, оскільки для цього є законні підстави. Відповідачка [PERSON] в суді позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідачки, адвокат Педич Д.П. в суді позовні вимоги не визнав, пояснив, що батьку позивача згідно рішення сільської ради № 179 від 15.03.1994 року була виділена земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, в той час коли для матері згідно рішення сільської ради № 243 від 21.03.1997 була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд. Тому це дві різні земельні ділянки. Де саме виділялася земельна ділянка для батька він не знає, як і не знає чи виділялася вона взагалі, оскільки у відповідачки є правовстановлюючі документи на земельну ділянку на ім'я матері. Крім того, зазначив, що позивач з часу оформлення своїх прав на спадщину після смерті батька знав про те, що відповідачка приватизовувала земельну ділянку і мав можливість скористатися своїм правом, тому просить застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Представник Великоомелянської сільської ради Бердін А.В. в одному із судових засідань позовні вимоги визнала і не заперечила проти задоволення позову, пояснила, що в 1994 році за рішенням сесії сільської ради [PERSON] була виділена земельна ділянка площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, але він право власності за життя на неї не зареєстрував. Тоді не було розмежування земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства і окремо для будівництва. Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] звернулася до сільської ради із заявою про виділення їй земельної ділянки. Оскільки на той час сільській раді не було відомо про прийняття спадщини іншими спадкоємцями окрім неї, після перевірки записів з погосподарської книги та з'ясувавши, що відсутній заповіт, за рішенням сесії вказану земельну ділянку було виділено для дружини, зважаючи ще й на те, що вона з чоловіком користувалася нею спільно. В обох випадках мова йде про одну і ту ж земельну ділянку. Свідок [PERSON] суду дав покази, що земельна ділянка належала його тещі [PERSON]. У тестя була земельна ділянка розміром 6 соток під будинком, а про те чи належала йому земельна ділянка розміром 0,60 га він не знає. [PERSON] було відомо, що вони планують приватизувати земельну ділянку, йому пропонували разом приватизовувати її, але він відмовився. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідачка позичала в неї 300 гривень, коли приватизовувала земельну ділянку. Зі слів [PERSON] вона знає, що брат не хотів приватизовувати земельну ділянку, а з самим [PERSON] вона особисто не спілкувалася на цю тему. Свідок [PERSON] суду дала покази, що матір сторін мала приватизовувати земельну ділянку разом із [PERSON] на двох, а брат [PERSON] відмовився від своєї частини. Це їй стало відомо з розмови матері сторін і [PERSON], оскільки вона бувала в них і при ній відбувалася ця розмова. [PERSON] вона знає, але з ним про землю не говорила. Їздила до них десь в 90 роках коли матір ще була жива, а батько помер. В позивача були хороші відносини з матір'ю, тому вона мабуть не могла приховати від нього те, що приватизовує землю. Судом встановлено, що позивач та відповідачка є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в [ADDRESS]. Будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності. Позивачу належить 1/3 частина будинковолодіння, яку він успадкував після смерті батька [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.03.1998 року. Відповідачці належить 2/3 частини будинковолодіння (1/3 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.03.1998 року та 1/3 частина - на підставі договору дарування від 28.07.1998 року). Цей факт стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, копія якого долучена до матеріалів справи, та листом КП "РОБТІ" № 28311 від 16.03.2010 року. Рішенням Великоомелянської сільської ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області № 179 від 15 березня 1994 року "Про передачу земельних ділянок у приватну власність" [PERSON] згідно додатку № 1 було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га, про що свідчить архівний витяг № 549/04-01 від 20 грудня 2013 року виданий архівним відділом Рівненської РДА. Батько сторін [PERSON] не отримав Державного акту на цю земельну ділянку і не зареєстрував своє право власності на неї. Із архівного витягу № 95/04-01 від 09 квітня 2013 року вбачається, що згідно рішення Великоомелянської сільської ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області № 243 від 21 березня 1997 року "Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування" [PERSON] відповідно до Додатку 1 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,60 га. На підставі вказаного рішення [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 02 жовтня 1997 року. 29 січня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування вищевказаної земельної ділянки, який був нотаріально посвідчений Рівненською районною державною нотаріальною конторою і зареєстрований в реєстрі за № 2-122. На підставі вказаного договору дарування [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності землю серії [NUMBER], виданий 26 лютого 1998 року. Таким чином, на даний час і позивач [PERSON] і відповідачка [PERSON] є співвласниками вищевказаного житлового будинку, але власником всієї земельної ділянки є лише [PERSON] Згідно Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Аналогічно, до вимог, що стосуються спірної земельної ділянки, мають застосовуватися норми Земельного кодексу України, який діяв на час виникнення правовідносин. Статтею 120 ЗК України 2002 року передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналогічні положення містить і ст.30 ЗК України 1990 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, згідно якої при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Крім того, згідно ст.17 ЗК України 1990 року власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. Статтею 152 ЗК України 2002 року передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Частиною 1 ст.393 ЦК України 2004 року передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що у батька позивача - [PERSON] виникло право на земельну ділянку з цільовим призначенням - для особистого підсобного господарства площею 0,60 га, на підставі рішення Великоомелянської сільської ради № 179 від 15.03.1994 року, яке не скасоване і є чинним. На той час земельна ділянка виділялась громадянам загальною площею і розмежування її на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і для ведення особистого підсобного господарства не було. Після смерті [PERSON] право на успадкування вказаної земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку виникло у [PERSON], [PERSON] та їх матері [PERSON] За таких обставин Великоомелянська сільська рада не вправі була розпоряджатися вказаною земельною ділянкою та повторно виділяти її у власність [PERSON] на підставі рішення Великоомелянської сільської ради № 243 від 21 березня 1997 року, оскільки [PERSON] на момент прийняття даного рішення не посвідчила своє право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, які належали спадкодавцю [PERSON] і які розміщені на земельній ділянці по вул.Парковій, № 24 в с.Велика Омеляна Рівненського району. На це вказувала і Державна інспекція сільського господарства в Рівненській області у листі № 08/М-123-2013/222 від 06.06.2013 року. За таких обставин, рішення сільською радою було прийнято з порушенням вимог діючого на той час земельного законодавства, а тому є недійсним і підлягає скасуванню. Також є недійсним і Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий 02 жовтня 1997 року на ім'я [PERSON] на земельну ділянку, передану їй у власність, з порушенням вимог земельного законодавства і на підставі рішення Великоомелянської сільської ради, яке визнається недійсним. За вимогами Земельного кодексу 1990 року [PERSON] не мала права відчужувати земельну ділянку передану їй у власність рішенням сільської ради протягом шести років після її виділення, тому укладений між нею та [PERSON] договір дарування земельної ділянки від 29 січня 1998 року повинен також бути визнаним недійсним згідно вимог ст.48 ЦК України 1963 року, оскільки він не відповідає вимогам закону. Відповідно підлягає визнанню недійсним і Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданий на ім'я [PERSON] 26 лютого 1998 року на його підставі. Суд не може прийняти до уваги доводи відповідачки і її представника про те, що земельні ділянки, які виділялися батьку сторін [PERSON] і їх матері [PERSON] є різними земельними ділянками, так як у батька був ще один будинок, який він продав, оскільки ці обставини не доведені належними доказами, є голослівними. А відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Також ці доводи спростовуються поясненнями представника Великоомелянської сільської ради Бердін А.В., яка в суді пояснила, що як [PERSON], так і [PERSON] виділялася одна і та ж земельна ділянка і [PERSON] вона виділялася лише тому, що її чоловік не приватизував цю земельну ділянку і вона була у користуванні [PERSON] Що стосується прохання відповідачки і її представника про застосування до позовних вимог строку позовної давності, то воно не підлягає до задоволення. Згідно Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2004 року (п.6), правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Як було встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] дізнався про порушення свого права у жовтні 2011 році в судовому засіданні під час розгляду справи між цими ж сторонами про поділ спадкового майна. Відповідачем та її представником відповідно до ст.60 ЦПК України не було доведено належними доказами, що позивач дізнався про порушення свого права раніше. Тому суд вважає, що встановлений ст.71 ЦК України 1963 року трирічний строк позовної давності позивачем не був порушений. Крім того, в 2011 році, коли позивач дізнався про порушення його права, була чинною норма п.4 ч.1 ст.268 ЦК України 2004 року, згідно якої на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, або місцевого самоврядування, яким порушено його право власності, позовна давність не поширюється. А після внесення змін до цієї статті, з грудня 2011 року для цих вимог встановлено загальну позовну давність. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не порушено строки позовної давності, а тому заява відповідачки і її представника про застосування наслідків спливу цих строків є безпідставною. Враховуючи всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що в наявності є порушення права позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, позов є обґрунтованим, доведеним належними доказами, а тому підлягає до задоволення. Також приймається до уваги і той факт, що представник відповідача, Великоомелянської сільської ради, визнала позов, а це відповідно до ст.174 ЦПК України є підставою для задоволення позову. Оскільки як [PERSON], так і [PERSON] земельна ділянка площею 0,60 га виділялася для ведення особистого підсобного господарства і розмежування цієї земельної ділянки на дві земельні ділянки, зокрема: для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та для ведення особистого підсобного господарства не було, то суд не може визначити, яка ж земельна ділянка виділена для будівництва і обслуговування житлового будинку, на частину якої має право позивач [PERSON], тому Державні акти необхідно визнавати недійсними повністю. У зв'язку з задоволенням позову, відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача належить стягнути судові витрати, а саме сплачений позивачем при подачі позову до суду судовий збір.

Outcome: approved