Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

У січні 2016 року позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду із зазначеною вище позовною заявою. Вказував, що йому належить 41/100 частин житлового будинку [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач по справі являється сином колишнього власника та вже майже 10 років не проживає в даному будинку. Посилаючись на те, що фактично відповідач не проживає за місцем реєстрації, позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування частиною житлового будинку за вказаною адресою та знаття з реєстраційного обліку. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явились, оставнній подав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, в якій не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення відповідного оголошення в газеті «Час Київщини», тому суд вважає за необхідне провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого Мельничук І.М., приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області 28.12.2015 року, реєстровий № 2012 (а.с.5-6) належить 41/100 частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS]. З копії реєстрової книги та довідки адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8, 14). Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, сукупність зібраних по справі доказів свідчить про перешкоду позивачу в користуванні та розпорядженні своїм майном, тому позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування частиною житлового будинку підлягають до задоволення. Разом з цим, в задовленні позовних вимог щодо зняття з реєстраційного обліку слід відмовити, оскільки вказана вимога є похідною, а зняття з реєстрації особи здійснюється на підставі рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі наведеного,

Outcome: partial