Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 21 червня 2011 року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої входить ? частина житлового будинку 21 по вулиці Брусиловича у місті Краматорську та ? частина земельної ділянки за цією ж адресою. Після відкриття спадщини позивач та чоловік померлої [PERSON] в установленому законом порядку прийняли спадщину. Брат [PERSON] відмовився від своєї частки у спадщині на користь батька [PERSON] 18 травня 2016 року помер [PERSON], який за життя склав заповіт щодо належного йому на день смерті майна на користь відповідача [PERSON] Посилаючись на те, що заповітом порушується право позивача на 1/6 частку спадкового майна після смерті матері, а нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про спадщину за законом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на імя спадкодавця; [PERSON] просила визнати за нею право на 1/6 частку спадщини після смерті 21 червня 2011 року [PERSON], а також частково недійсним заповіт [PERSON], складений на користь відповідача. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23 лютого 2017 року позов задоволений. [PERSON], не погоджуючись з рішенням, подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення і відмовити у задоволенні позову з підстав порушення норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги [PERSON] зазначає, що на його думку викладені у позові та в судовому рішенні обставини не є підставами для визнання заповіту недійсним. При цьому суд не дослідив жодного доказу на підтвердження недійсності заповіту і не вирішив, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Крім того, суд не урахував розяснення, викладені Пленумом Верховного Суду України у п. 23 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», згідно з якими за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; а також, що спірна земельна ділянка була приватизована спадкодавцем [PERSON], отже не є спільною сумісною власністю подружжя. У судовому засіданні [PERSON] підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів. [PERSON] та її представник [PERSON] не зявились, подали письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності померлої 21 червня 2011 року [PERSON] на спірне майно, унеможливлює отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом у нотаріальній конторі. Перевіривши законність і обґрунтованість оскарженого рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів зробила наступний висновок. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно зі статтею 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. У справі, яка переглядається, судом установлено, що 25 грудня 1959 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (ас. 10). Згідно з нотаріально посвідченим договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 27 травня 1960 року [PERSON] відведена земельна ділянка площею 700 кв. метрів під індивідуальне будівництво житлового будинку за адресою: с. Ясногірка, вулиця Набережна, будинок № 21 (на даний час м. Краматорськ, вулиця Брусиловича, будинок 21). Будинок зареєстрований за [PERSON] (ас. 12-13, 14). У березні 1997 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку (ас. 18-20). 21 червня 2011 року померла [PERSON] - дружина [PERSON] і мати сторін у справі (ас. 8). Факт родинних відносин і зміни прізвища підтверджено. Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять ? частка житлового будинку № 21 по вулиці Брусиловича у м. Краматорську та ? частка земельної ділянки, на якій розташований будинок. В установлений ст. 1270 ЦК України строк донька померлої [PERSON] і чоловік померлої [PERSON] подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини, заведено спадкову справу до майна померлого. Син померлої [PERSON] відмовився на користь чоловіка померлої від належної йому частки спадщини. Спадщина не видавалася. 18 травня 2016 року помер [PERSON] батько сторін у справі, який 20 грудня 2011 року склав заповіт, яким заповів усе належне йому на день його смерті майно сину [PERSON] (ас. 7, 35). Донька [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини за законом після смерті батька, а син [PERSON] - заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька. У звязку з цим 19 жовтня 2016 року була заведена спадкова справа після смерті [PERSON]. Спадщина не видавалася (ас. 34). 20 грудня 2016 року приватний нотаріус Краматорського міського нотаріального округу [PERSON] відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері [PERSON], померлої 21.12.2011, з тих підстав, що відсутні правовстановлюючі документи, зареєстровані належним чином на імя спадкодавця (ас. 25). Відповідно до Закону України "Про нотаріат" (далі - Закон), Цивільного та Сімейного кодексів України нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину. Згідно з розясненнями, що містяться у п.23 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права на спадщину в судовому порядку можливе у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Установивши, що є обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, суд першої інстанції правомірно визнав, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання права на спадщину в судовому порядку передбачений законом. У звязку з цим доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для визнання права на спадщину в судовому порядку визнаються хибними. Відповідно до вимог статті 22 КпШС України, чинного на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. При цьому час оформлення права власності на майно не впливає на право одного з подружжя на частину майна, придбаного у період шлюбу. За змістом статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації [PERSON] спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Отже, установивши, що житловий будинок № 21 по вулиці Брусиловича у м. Краматорську з надвірними будівлями та спорудами, а також земельна ділянка, на якій він розташований, є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними; суд обґрунтовано визнав, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із ? частки спірного майна. Відповідно [PERSON] спадкує 1/6 частку спадкового майна. Доводи апеляційної скарги, що приватизована у 1997 році [PERSON] земельна ділянка не є спільною сумісною власністю, отже не входить до складу спадщини після померлої 21 червня 2011 року [PERSON], спростовуються наведеними нормами права, матеріалами справи, а також правовим висновком Верховного Суду України, висловленим в постанові від 9 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15. Відповідно до вимог частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Спірне майно набуто подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи суду необхідно було застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення права власності. Відповідно до вимог статті 22 КпШС України, чинного на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічне положення закону закріплено й у статті 60 СК України, яким суд керувався при вирішенні даної справи. Ураховуючи вищезазначене та встановлені судом попередньої інстанції фактичні обставини, хоча і при застосуванні неналежних положень СК України замість положень КпШС України, суд вірно вирішив справу в частині визнання права на спадщину в судовому порядку, а з огляду на те, що за наслідком розгляду цих вимог із застосуванням КпШС України результат по суті не зміниться, тому рішення в цій частині залишити без змін. Разом з тим колегія суддів визнає обґрунтованими доводи скарги щодо неправильного вирішення справи в частині позовних вимог про визнання заповіту недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Крім того, згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на спадкування земельних ділянок пред'явлення позову про визнання заповіту частково недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Так, за загальними правилами, встановленими статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини. Заповітом, згідно зі статтею 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За приписами частин першої, другої, четвертої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Як установлено судом, [PERSON] батько сторін у справі 20 грудня 2011 року склав заповіт, яким заповів усе належне йому на день його смерті майно сину [PERSON]. [PERSON] помер 18 травня 2016 року. На момент відкриття спадщини до складу спадщини входили 5/6 частин житлового будинку № 21 по вулиці Брусиловича у м. Краматорську з надвірними будівлями та спорудами та 5/6 частин земельної ділянки за тією ж адресою, оскільки решта належить позивачці [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті 21червня 2011 року матері [PERSON] Звертаючись до суду з даним позовом, зокрема з позовною вимогою про визнання частково недійсним заповіту, складеного 22 грудня 2011 року [PERSON] на користь сина [PERSON] відповідача у даній справі, [PERSON] обґрунтовувала вимогу тим, що оспореним заповітом порушується її право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 21 червня 2011 року. Підстави недійсності оспореного заповіту, передбачені частиною другою ст. 1257 ЦК України, а також інші підстави недійсності правочину, встановлені законом, не є підставою та предметом даного позову. У зв'язку з цим, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту права та правові наслідки нікчемності і недійсності правочину, не установивши порушення прав [PERSON] заповідальним розпорядженням, суд першої інстанції з порушенням норм матеріального і процесуального права зробив висновок про недійсність розпорядження [PERSON] 1/6 частиною житлового будинку № 21 по вулиці Брусиловича у м. Краматорську з надвірними будівлями та спорудами, а також 1/6 частиною земельної ділянки, на якій він розташований, як складеного особою, яка не мала право на це майно. За таких обставин апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення в частині визнання заповіту частково недійсним і відмовляє в задоволенні цих вимог. Рішення в частині визнання права на спадщину в судовому порядку залишити без змін.

Outcome: partial