Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

У серпні 2020 року акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі -АТ «ОТП Банк») звернулося до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., державний нотаріус Вільногарської державної нотаріальної контори Канюга О.В., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов В.В., товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») - про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації. Позовна заява мотивована тим, що 14 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 80 000 доларів США. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору Банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року (справа № 2-294/10) позов ПАТ «ОТП Банк» залишено без задоволення. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2011 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року в частині відмови ПАТ «ОТП Банк» у задоволенні позову скасовано. Позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 60054,56 грн, що еквівалентно 78419,15 доларам США, 82817,07 грн, що еквівалентно 10715,94 доларам США процентів за користування кредитом, 102891,05 грн пені та 75 грн штрафу, 2550 грн витрат на сплату судового збору, 240 грн витрат на сплату інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи (далі - ІТЗ). 08 квітня 2011 року судом видано виконавчий лист №2-294/10 про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором та пред`явлено Банком до примусового виконання. 28 травня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого Банк має право вчиняти від свого імені, але на рахунок ТОВ «ОТП Факторинг Україна» правочини, пов`язані з обслуговуванням кредитного портфелю, включаючи, але не обмежуючи проведенням претензійної роботи, ініціювання судового провадження та представлення інтересів третьої особи в суді, а також вчиняти дії, необхідні для обслуговування кредитного портфелю. 20 січня 2020 року в межах виконавчого провадження №61020172 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження, якою було накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] 24 липня 2020 року з листа приватного виконавця виконавчого округу Корольова В.В. №1272 АТ «ОТП Банк» дізналось, що [PERSON] 29 квітня 2020 року відчужив [PERSON] за договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., належне йому нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення за адресою: [ADDRESS] , що є підставою уважати, що зазначений правочин здійснено виключно з подальшою метою та умислом ухилення від виконання зобов`язання за рішенням суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, вищезазначений договір купівлі-продажу вчинено з метою ухилення від виконання судового рішення про стягнення коштів, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власностіна нерухоме майно (стаття 234 ЦК України). Ураховуючи викладене, АТ «ОТП Банк» просило суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з №1 по №8 (групи приміщень №220), що розташовані за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 29 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі №121 та в порядку застосування наслідків недійсності правочину скасувати державну реєстрацію права власності на нежилі приміщення №1 та №8 (групи приміщень 220), що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вирішити питання розподілу судових витрат. До позовної заяви представник позивача додав заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити акредитованим суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі - державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо нерухомого майна, а саме: нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №220) (літ. А), загальною площею 187,9 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Накласти арешт на нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №220) (літ. А), загальною площею 187,9 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] до розгляду справи по суті. Ухвалою судді від 21 серпня 2020 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді від 21 серпня 2020 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено. Заборонено акредитованим суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі - державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо нерухомого майна, а саме: нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №220) (літ. А), загальною площею 187,9 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №220) (літ. А), загальною площею 187,9 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] до розгляду справи по суті. 13 вересня 2020 року від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій представник позивача просила забезпечити позов шляхом заборони ДП «СЕТАМ» та приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Павлюку Н.В. здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження спірного нерухомого майна, а саме: нежилих приміщень з №1 по №8 (групи приміщень №220) (літ. А), загальною площею 187,9 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] - до розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 20 вересня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 07 жовтня 2020 року від представника позивача надійшло клопотання про прийняття до розгляду позовної заяви в новій редакції. Так, у позовній заяві в новій редакції, представник позивача указує на те, що відповідно до статті 461 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-XII нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України. Згідно з п. 81 ст. 49 цього Закону нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників. Отже, під час посвідчення будь-яких правочинів щодо відчуження рухомого або нерухомого майна наявність відомостей про власника майна (відчужувача) в Єдиному реєстрі боржників є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до частини 4 статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Таким чином, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., посвідчивши 29 квітня 2020 року правочин з відчуження спірного майна, діяв всупереч пунктів 1 та 81 статті 49 Закону № 3425-XII, тому спірний правочин повинен бути визнаний недійсним. Крім того, державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Канюгою О.В. 28 квітня 2020 року (тобто за день до вчинення спірного правочину купівлі-продажу нежитлових приміщень) було безпідставно та протизаконно припинено дію запису про обтяження №35111876 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та дію запису про обтяження №15401171 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в той час як рішення суду для забезпечення виконання якого було накладено арешт на майно [PERSON] не виконано, примусове виконання цього рішення суду триває, приватний виконавець Корольов В.В. не скасовував дію накладеного арешту на нерухоме майно боржника й на сьогодні докази належного виконання рішення суду відсутні. Ураховуючи те, що спірні нежилі приміщення відчужені за наявності запису стосовно [PERSON] як боржника в Єдиному реєстрі боржників, тому укладений договір купівлі-продажу належного йому нерухомого майна від 29 квітня 2020 року є недійсним з підстав недотримання в момент вчинення цього правочину вимог ч. 4 ст. 9 Закону № 1404-VIII. 22 жовтня 2020 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач указує на те, що в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 квітня 2020 року позов визнає. Що стосується стягнення з нього судових витрат, то вимоги в цій частині до нього є безпідставними, оскільки він не укладав спірний договір купівлі-продажу. Так, невідомими особами, без його згоди було укладено від його імені спірний договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. Внаслідок чого право власності на належне [PERSON] нерухоме майно перейшло до [PERSON] 21 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського УП ГУНП у місті Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо незаконного заволодіння та відчуження його майна. За вказаною заявою було відкрито кримінальне провадження №12020100100006017 за фактом вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України. Ураховуючи наведене, відповідач просив задовольнити позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 квітня 2020 року. 18 листопада 2020 року від Корольова В.В. надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 01 грудня 2020 року від представника [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача указує на те, що [PERSON] спірний договір купівлі-продажу не укладав, тому не є учасником спірного правочину, що є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення з нього судових витрат. 14 грудня 2020 року від приватного виконавця Корольова В.В. надійшла заява, в якій Корольов В.В. підтримує позовну заяву та просить її задовольнити. При цьому вказує, що будь-яке майно чи грошові кошти, за рахунок яких можливо було б задовольнити вимоги АТ «ОТП Банк» у виконавчому провадженні №1020172 від 20 січня 2020 року - відсутні, що підтверджується наданими до цього клопотання копіями відповідей на запит приватного виконавця. 10 лютого 2021 року від [PERSON] надійшов лист, в якому він просить слухати справу за його відсутності. 10 лютого 2021 року представник [PERSON] подав до суду клопотання про долучення до справи копії паспорту [PERSON] та вказав на те, що позивач долучив відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в яких відображена інформація про паспорт [PERSON] серії [NUMBER] , виданий 06 березня 2002 року, в той час як у [PERSON] паспорт громадянина України № [NUMBER] від 18 квітня 2017 року, тобто за три роки до моменту відчуження спірного майна у відповідача був інший паспорт. Разом з тим, паспорт, що вказаний у відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно анульований, про що невідомі особи ймовірно не знали. Ухвалою суду від 10 лютого 2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 10 лютого 2021 року представник позивача позов підтримала, просила про його задоволення. В судове засіданні 10 березня 2021 року представник позивача подала заяву про проведення судових дебатів у її відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 10 березня 2021 року позов частині визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу визнав та просив задовольнити в цій частині. Проти стягнення з [PERSON] судових витрат заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. В судове засіданні 10 березня 2021 року представник відповідача подав заяву про проведення судових дебатів у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 10 лютого 2021 року заперечував проти задоволення позову. В судове засідання 10 березня 2021 року представник не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Приватний виконавець Корольов Вадим Вячеславович в судовому засіданні 10 лютого 2021 року позивні вимоги підтримав, позов просив задовольнити. В судове засідання 10 березня 2021 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Суд установив, що 14 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 80 000 доларів США. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року (справа № 2-294/10) позов ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», залишено без задоволення. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2011 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року в частині відмови ПАТ «ОТП Банк» в задоволенні позову скасовано. Позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 60054,56 грн, що еквівалентно 78419,15 доларам США, 82817,07 грн, що еквівалентно 10715,94 доларам США процентів за користування кредитом, 102891,05 грн пені та 75 грн штрафу, 2550 грн витрат на сплату судового збору, 240 грн витрат на сплату ІТЗ. 08 квітня 2011 року Печерським районним судом м. Києва позивачу видано виконавчий лист №2-294/10 про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором та пред`явлено Банком до примусового виконання. 28 травня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого Банк має право вчиняти від свого імені, але на рахунок ТОВ «ОТП Факторинг Україна» правочини, пов`язані з обслуговуванням кредитного портфелю, включаючи але не обмежуючи проведенням претензійної роботи, ініціювання судового провадження та представлення інтересів третьої особи в суді, а також вчиняти дії, необхідні для обслуговування кредитного портфелю. 18 квітня 2017 року [PERSON] отримав паспорт № [NUMBER] , орган, що видав паспорт 8030. 20 січня 2020 року в межах виконавчого провадження №61020172 державним виконавцем прийнято постанови про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження, якою було накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] . Згідно із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо [PERSON] від 23 липня 2020 року вбачається, що 28 квітня 2020 року Канюга О.В. (Вільногірська державна нотаріальна контора, Вільногірський міський нотаріальний округ) припинила обтяження та заборону, накладені на боржника [PERSON] , в тому числі накладені приватним виконавцем Корольовим В.В. (номер запису про обтяження 35111876 (спеціальний розділ) Дата, час державної реєстрації 21 січня 2020 року). 29 квітня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. припинив право власності на майно боржника [PERSON] (паспорт громадянина України, серія та номер [NUMBER] , виданий 06 березня 2002 року, видавник РУ ГУ МВС України в м. Києві) (нежилі приміщення №1 та №8, групи приміщень №220) (літ А), за адресою: [ADDRESS] та зареєстрував право власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 121, виданий 29 квітня 2020 року (витяг з реєстру права власності №207888968 від 29 квітня 2020 року). Згідно із відповіддю адвоката Весніна С.О. , що діє в інтересах державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Канюги О.В. на запит приватного виконавця Корольова В.В. від 07 вересня 2020 року №1514, Канюга О.В. як спеціальний суб`єкт реєстраційних дій, не вчиняла реєстраційних дій, які від її імені були здійснені невідомими особами, в тому числі 28 квітня 2020 року (про які йдеться мова у запиті), а сама стала потерпілою від протиправних дій невстановлених осіб, які здійснили ці дії, шляхом несанкціонованого втручання від її імені до державних реєстрів, дистанційно скориставшись її особистим ключем електронного цифрового підпису, про що 18 травня 2020 року нотаріусом було зроблено відповідне повідомлення про злочин до правоохоронних органів (номер кримінального провадження №12020040150000175). Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначене право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Звертаючись до суду із позовом, Банк вказує на те, що порушені його права як особи, в інтересах якої накладено арешт на майно [PERSON] . Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 461 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-XII нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України. Згідно з п. 81 ст. 49 цього Закону нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників. Отже, під час посвідчення будь-яких правочинів щодо відчуження рухомого або нерухомого майна наявність відомостей про власника майна (відчужувача) в Єдиному реєстрі боржників є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України 1404-VIII державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа. Банки у разі відкриття рахунку на ім`я фізичної особи, внесеної до Єдиного реєстру боржників, у тому числі через відокремлені підрозділи банку, або закриття рахунку такою особою зобов`язані у день відкриття або закриття рахунку повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний прийняти рішення про накладення арешту на майно та (або) на кошти на рахунках боржника в банках у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав. Частиною 4 цієї статті передбачено, що укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Як установлено судом, підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу є недодержання під час його укладання вимог частини першої статті 203 ЦК України, оскільки нотаріус під час посвідчення спірного правочину порушив пункти 1 та 81 Закону № 3425-XII. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 319 ЦК України). Згідно зі статями 321, 386 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Визнаючи позов в частині визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу, [PERSON] вказував на те, що договір купівлі-продажу не укладав, в момент укладення цього правочину він знаходився за межами м. Києва, оскільки проживає в іншому місці. Про вчинення кримінального правопорушення він заявив до правоохоронних органів. Суд установив, що рішення суду для забезпечення виконання якого було накладено арешт на майно [PERSON] не виконано, примусове виконання цього рішення суду триває, приватний виконавець Корольов В.В. не скасовував дію накладеного арешту на нерухоме майно боржника й на сьогодні докази належного виконання рішення суду відсутні. Ураховуючи визнання позову [PERSON] в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 квітня 2020 року та те, що внаслідок укладення цього договору стягувач у виконавчому провадженні позбавлений можливості отримати задоволення своїх вимог на виконання судового рішення, наявні підстави для задоволення позову та визнання недійсним укладеного 29 квітня 2020 року [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу нежитлових приміщення №1 та №8, група приміщань № 220 за адресою: [ADDRESS] . Частинами першою та четвертою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб`єктів прав, об`єкти нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав (частина перша статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до частини другої статті 26 цього Законуу разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. За таких обставин, підстави для скасування державної реєстрації, в порядку застосування наслідків недійсності правочину, права власності на нежилі приміщення №1 та №8 (групи приміщень 220), що розташовані за адресою: [ADDRESS] , проведену на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрованого в реєстрі №121, відсутні. Згідно положень ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачів судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (п.35). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну (п.36). У зв`язку з наведеним, на підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати з оплати судового збору по 1 051 грн. з кожного із відповідачів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial