Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

[PERSON] \~ звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолен", в якому просить визнати недійсним та скасувати пункти 2, 3 рішення учасника ТОВ «Біолен» [PERSON] від 05.03.2020 р. з моменту його прийняття в частині звільнення [PERSON] з ТОВ "Біолен" та призначення виконуючим обов"язків директора ТОВ "Біолен", [PERSON] , яке оформлено Рішенням одноосібного учасника ТОВ "Біолен" [PERSON] від 05.03.2020 р., підпис на якому посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк Валентиною Михайлівною та зареєстровано в реєстрі за №655; скасувати запис №16081070007011515, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вчинений 06.03.2020 р. державним реєстратором Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Чугуєвець Іваном Анатолійовичем. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з даних інтернет-ресурсу Міністерства юстиції України Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за посиланням https://usr.miniust.gov.ua/ua/freesearch, він випадково дізнався, що є керівником (виконувачем обов"язків згідно за статутом) ТОВ "Біолен". На його звернення, державний реєстратор Чугуєвець І. А. надав копію рішення від\~ 05.03.2020 учасника ТОВ "Біолен" [PERSON] , підпис на якому посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк В.M., який став підставою для зміни керівника ТОВ "Біолен". В даному рішенні єдиний учасник, водночас і директор ТОВ "Біолен" - [PERSON] вирішила звільнити себе [PERSON] за згодою сторін з 05.03.2020 відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України та призначити виконувачем обов"язків директора ТОВ "Біолен", його, [PERSON] з 06.03.2020 та, зобов"язала себе затвердити зміни. Вважає такі дії відповідача незаконними, рішення прийняте всупереч вимогам трудового законодавства та підлягає до скасування. Вказує, що свою згоду бути керівником ТОВ "Біолен" він не надавав, відповідну заяву на прийняття на роботу, призначення чи переведення він не писав, реєстраційну картку на проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, в тому числі змін до установчих документів юридичної особи, як і будь-яких інших документів стосовно ТОВ "Біолен", він не підписував та не має наміру підписувати, до виконання обов"язків директора не приступав. Також, він не брав участі у загальних зборах єдиного учасника Товариства, які відбулися 05.03.2020 відповідних контрактів, інших угод, а також наказів на виконання обов"язків директора Товариства він не підписував та ознайомлений із такими не був. Наказ взагалі не видавався, з таким він не ознайомлювався. Вважає, що поза його на те волею, примусово призначили директором (виконувачем обов"язків згідно за статутом) ТОВ "Біолен". Ухвалою суду від 14 вересня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 12 жовтня 2020 року з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді та заперечень. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила позов задоволити. Відповідачі в судове засідання повторно не з"явилися, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Враховуючи, що відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а також те, що представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідачі відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд ухвалив провести розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Заслухавши виступ представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Згідно Рішення одноособового власника ТОВ "Біолен" від 05.03.2020 посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу В.М.Філюк, змінено відомості про учасника ТОВ "Біолен" [PERSON] , зміна прізвища у зв"язку з одруженням на [PERSON] . Звільнено [PERSON] з посади директора ТОВ "Біолен" за згодою сторін з 05 березня 2020 р. відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Призначено виконувачем обов"язків директора ТОВ "Біолен" [PERSON] заступника директора з 06 березня 2020 року з оплатою згідно штатного розкладу. Затверджено Статут ТОВ "Біолен" в новій редакції. Зобов"язано директора [PERSON] зареєструвати зміни. Згідно Витягу є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, керівником (виконувачем обов"язків згідно за статутом) ТОВ "Біолен" є [PERSON] , а засновником [PERSON] . 18 серпня 2020 року позивачем на адресу ТОВ "Біолен" була адресована заява з проханням звільнити його з ТОВ "Біолен" за ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв"язку із тим, що своєї згоди на посаду директора не давав та не був ознайомений з наказом. Відповідно до ст. 2 КЗпП право громадян України на працю - це одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, яке забезпечується державою. Згідно зі ст.43 Конституції України використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов"язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. За змістом ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об"єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Відповідно до ч.2 ст.65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов"язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін (ч.4 ст.65 ГК України). Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичнок особою. Трудовим договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою зобов"язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений орган чи фізична особа зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч.1 ст.21 КЗпП). Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved