Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] , 31.03.2016 р., звернувся до суду з вищевказаним позовом, з урахуванням уточнень, просив визнати недійсним кредитний договір №01267/RO, укладений між [PERSON] і ПАТ "Марфін Банк" 30.08.2011 р., а також забезпечувальні договори поруки [PERSON] №03836rO від 30.08.2011 р. та іпотеки від 30.08.2011 р., посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Носенком О.В., реєстр. №3260 із договором про внесення змін №1 від 10.04.2012 р., посвідченим ПН ОМНО Носенком О.В., реєстр. 1029. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 30.08.2011 р. між [PERSON] і ПАТ "Марфін Банк" був укладений кредитний договір №01267/RO, за умовами якого банк надає кошти у сумі 371880,91 грн., а позичальник зобов`язується їх повернути, сплатити за користування кредитом 15,99 % річних, комісії, пені, штрафи та інші платежі, що будуть нараховані відповідно до умов цього договору. Кредит надається на наступні цілі: придбання садового будинку та земельної ділянки у сумі 335000,00 грн., а також 36880,91 грн. на сплату страхових платежів. Виконання зобов`язань за договором кредиту забезпечено порукою [PERSON] (договір від 30.08.2011 року №03836rO) та іпотекою за договором від 30.08.2011 року, зареєстрованим в реєстрі за №3260, в яку передано садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,079 га, цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер 5123783500010010805, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що банк не надав позичальнику кредит у повній сумі 371880,91 грн., як передбачено договором, також банк не надав позичальнику в письмовій формі повної інформації про умови кредитування і сукупну вартість на частину кредиту у розмірі 335000,00 грн., розрахунки проведені банком при визначенні сукупної вартості частини кредиту проведені поверхово та не зрозуміло для споживача, позивача введено в оману відповідачем. А тому [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, з підстав наведених у відзиві. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, зважаючи на таке. Судом встановлено, що 30.08.2011 р. між [PERSON] і ПАТ "Марфін Банк" був укладений кредитний договір №01267/RO, за умовами якого банк надає кошти у сумі 371880,91 грн., а позичальник зобов`язується їх повернути, сплатити за користування кредитом 15,99 % річних, комісії, пені, штрафи та інші платежі, що будуть нараховані відповідно до умов цього договору. Кредит надається на наступні цілі: придбання садового будинку та земельної ділянки у сумі 335000,00 грн., а також 36880,91 грн. на сплату страхових платежів. Виконання зобов`язань за договором кредиту забезпечено порукою [PERSON] (договір від 30.08.2011 року №03836rO) та іпотекою за договором від 30.08.2011 року, зареєстрованим в реєстрі за №3260, в яку передано садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,079 га, цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер 5123783500010010805, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно приписів ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються в тому числі і такими такими засобами, як, зокрема, висновками експертів. Згідно вимог ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Частина перша статті 110 ЦПК України визначає, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами. Суд вважає, що висновок експерта Бурдейного С.М. за №529 судово-економічної експертизи слід оцінювати, як один із письмових доказів у сукупності з іншими доказами, які містять наявні матеріали справи, проте він не обґрунтовує заявлених вимог позивача та не узгоджується з матеріалами справи. До правовідносин, що виникли між сторонами суд вважає за необхідне застосувати такі норми права. За загальним правилом, визначеним статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті1, статті11, частини восьмої статті18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертоїстатті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті1, статті11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно достатті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Інформація, яка надається кредитодавцем позичальнику перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, визначена статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору. Частина друга зазначеної статті визначає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15,23 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент укладення договору. Статтями 15, 23 цього Закону визначена відповідальність суб`єкта господарювання, яка не передбачає наслідком їх порушення недійсність договору. Пункт 3.1Правил надання банками України інформації споживачам і умов кредитування і сукупності вартості кредиту, затвердженихпостановою ПравлінняНаціонального банкуУкраїни 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на час укладення кредитного договору зобов`язує банк в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Кредитний договір має містити інформацію щодо значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (пункт 3.3 Правил 168). Частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, утому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьоїстатті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у текстіЦК Українизазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Доводи позивача при обґрунтуванні позовних вимог зводяться до того, що при укладенні кредитного договору його не проінформували належним чином щодо загальної сукупної вартості кредиту та її складових, умови не містять відомостей щодо детального розпису загальної сукупної вартості кредиту та її складових, договір укладений з використанням нечесної підприємницької діяльності, тощо. Проте судом установлено, що спірний кредитний договір містить повну інформацію про наданий кредит, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, про що свідчить не лише підписання договору, а подальші дії позичальника, який отримавши кредитні кошти з заявами про невиконання умов договору або їх неналежного виконання з боку банку не звертався, протягом тривалого часу виконував взяти на себе зобов`язання, не заперечуючи проти розміру відсоткової ставки, незрозумілості кредитних умов, умов та розмір кредитної заборгованості. Таким чином, доказом надання позивачу повної інформації про кредитні умови і, як наслідок, наявність вільного волевиявлення і відповідності внутрішньої волі, є факт підписання позичальником кредитного договору. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що при укладенні кредитного договору №01267/RO, договору поруки від 30.08.2011 року №03836rO та іпотеки за договором від 30.08.2011 року в діях ПАТ "МТБ Банк" суду не доведені ознаки нечесної підприємницької практики та обману стосовно споживача кредитних послуг, а також не надані докази того, що умови такого договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, справедливості внаслідок істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків, погіршують становище споживача, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: approved