Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

У лютому 2016 року до суду із позовом про усунення перешкод в здійсненні права користування житлом шляхом примусового виселення без надання іншого жилого приміщення звернулася [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона згідно із свідоцтвом про право власності від 04 березня 1993 року є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Разом з позивачем у вказаному будинку зареєстрований [PERSON] (співмешканець). Син позивача, [PERSON], [INFO] проживає в цьому будинку, при цьому в ньому не зареєстрований. Так як відповідач є рідним сином позивача, вона довгий час дозволяла йому проживати в даному будинку до того часу, поки проживання під одним дахом з відповідачем стало неможливим, оскільки останній систематичними порушеннями правил співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім'ї щодо неї та її співмешканця, а саме у застосуванні погроз, образ, робить неможливим для неї та співмешканця проживання з ним в одному будинку, суперечить їх інтересам. Тому просила позов задовольнити, усунути перешкоди в здійсненні її права користування житлом шляхом примусового виселення без надання іншого жилого приміщення [PERSON] У судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву підтримали у повному обсязі, обгрунтовуючи її доводами, викладеними у позовній заяві, з посиланням на докази, які містяться у матеріалах справи та зібрані і досліджені у ході судового розгляду. Відповідач проти задоволення позову заперечував. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, [PERSON], надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовну заяву підтримав у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] є власником будинку з належними до нього будівлями та спорудами на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 04 березня 1993 року виконкомом Березанської міської ради народних депутатів, зареєстрованого у реєстровій книзі за № 3953 04 березня 1993 року (а.с. 8). За правилами ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як вказує ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З положень ч. 1 ст. 321 ЦК України та ч. 2 ст. 386 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Отже, вимоги [PERSON] про зобов'язання [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні спірним житлом підлягають задоволенню з наведених вище підстав. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. В даному житловому будинку є зареєстрованими позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] (а.с. 109). З пояснень сторін встановлено, що відповідач [PERSON], будучи незареєстрованим у спірному будинку, постійно там проживає. Окрім цього, з пояснень сторін та свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 110) встановлено, що позивач [PERSON] є матір'ю відповідача [PERSON] Як передбачено ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Аналізуючи вищевикладені норми права та усталену правозастосовчу практику в даних правовідносинах, суд приходить до висновку, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). З положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України вбачається, що саме на сторону покладається обов'язок доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено судом, у березні 2015 року в.о. Баришівського міжрайонного прокурора було направлено лист [PERSON], з якого вбачається, що протягом 2015 року [PERSON] зверталася до Березанського МВМ ГУ МВС України в Київській області з заявами про те, що у неї з сином постійно виникають різного роду конфлікти, але за результатами перевірок жодний із вказаних у повідомленнях факт свого підтвердження не знайшов. Окрім того, в СВ Баришівського РВ ГУ МВС України відсутня будь-яка інформація щодо наявних кримінальних проваджень відносно [PERSON] (а.с. 17). Вказане також підтверджується листами з Баришівського РВ ГУ МВС України в Київській області від 26 грудня 2014 року та 28 січня 2015 року (а.с. 53, 54). Отже, суду не було надано в порядку, встановленому законом, жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в спірному будинку. Також не доведено, що до [PERSON] взагалі застосовувались будь-які заходи запобігання і громадського впливу. Окрім цього, суд не бере до уваги у якості доказу копію вироку Березанського міського суду Київської області від 21 червня 2010 року (а.с. 10), оскільки з даної копії взагалі не можливо з'ясувати зміст резолютивної частини рішення (кого саме притягнуто до кримінальної відповідальності), а також чи набрало вказане рішення законної сили, окрім того вказана копія не завірена належним чином. Також, суд не бере до уваги копію направлення Березанської міської лікарні від жовтня 2014 року № 221 (а.с. 11) у якості письмового доказу по справі, оскільки з вказаного документу взагалі неможливо встановити його зміст, а також жодна зі сторін не надала суду оригінал вказаного документу або належним чином завірену копію. Судом не беруться до уваги письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12, 13), у зв'язку з наступним. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших осбтавин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 180 ЦПК України передбачено порядок допиту свідка, тобто особи - яка може повідомити про відомі їй обставини, які мають значення для справи, з якого вбачається можливість використовувати у якості доказів показання свідка лише надані ним безпосередньо під час судового розгляду, після встановлення його особи та інших анкетних даних, роз'яснення прав та обов'язків, попередження про кримінальну відповідальність та приведення до присяги. Отже, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, суд визнає письмові пояснення вищевказаних осіб недопустимими доказами по справі. Суд критично оцінює такий письмовий доказ як копія попередження № 8364462146 (а.с. 14), оскільки оригінал суду не надавався, та, попри це, вказаний документ не доводить та не спростовує вчинення [PERSON] діянь, передбачених ст. 116 ЖК України, які є підставою для виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення. Також, копії документів (а.с. 15), досліджених у ході судового розгляду, не доводять та не спростовують винну поведінку [PERSON], а лише посвідчують факт звернення [PERSON] до Баришівського РВ ГУ МВС України з невідомо яких питань. Окрім цього, з копії корінця повідомлення № 131 від 08 жовтня 2014 року неможливо встановити, кому саме він видавася та з приводу чого. Суд також критично оцінює копію заяви до Березанського суду від лікаря-психіатра [PERSON] (а.с. 32-33) від 03 грудня 2014 року № 774, оскільки ні судового рішення про надання дозволу на проведення психіатричного огляду [PERSON], ні результатів такого огляду суду надано не було, а відомості викладені у вказаній заяві, самі по собі доказового значення по даній справі не мають, та й припущення лікаря про наявність тяжкого психічного розладу у [PERSON] грунтується на інформації про його поведінку, отриману від матері - [PERSON] Суд бере до уваги копію акту від 18 березня 2016 року (а.с. 39), з якого вбачається, що членом виконкому Березанської міської ради [PERSON] та працівником цього ж органу [PERSON] в присутності [PERSON] було оглянуте подвір'я по [ADDRESS]. Двері до будинку були зачинені, до господарських будівель вхід був вільним. Однак у вказаному документі не зазначено, що [PERSON] чинив перешкоди [PERSON] та перешкоджав вказаним працівникам виконкому в доступі до будинку, а лише констатовано без вказівки ким саме, що вхідні двері замкнено, що на думку суду є звичайним явищем. Також не вказано, чому [PERSON] не відкрила замкнені двері до будинку представникам виконкому. Суд не бере до уваги копію виписки з історії хвороби № 9 (а.с. 50), копію постанови про відмову в порушенні кримінальної справи (а.с. 51), оскільки вказані копії належним чином не завірені, оригінали суду для огляду не надавалися. Також суд не бере до уваги характеристику депутата Березанської міської ради на [PERSON] від 10 листопада 2014 року (а.с. 52), оскільки вказана характеристика була надана близько двох років тому, і до спірних правовідносин, які виникли між сторонами на даний час, відношення не має. Так само до розгляду та вирішення даної справи не мають відношення лист департаменту охорони здоров'я Київської ОДА від 27 січня 2015 року та виклик лікаря від 20 квітня 2015 року (а.с. 55, 56). Суд бере до уваги копію заяви [PERSON] на ім'я начальника Баришівського РЕС, оскільки вважає даний документ належним чином завіреним, так як на ньому міститься "живий" відтиск штампу даної організації із зазначенням вхідного номеру та дати реєстрації заяви. З тексту заяви вбачається, що [PERSON], звертаючись до керівника організації, прагне покращити житлові умови в будинку [ADDRESS], а не погіршити їх, як про це пояснювала позивач та її представник. Окрім цього, показання позивача [PERSON] про антигромадську поведінку відповідача [PERSON] спростовуються актом обстеження житлово-побутових умов від 30 березня 2016 року № 351 (а.с. 59), з якого вбачається, що будинок утримується в порядку, скарги від сусідів відсутні. Суд не бере до уваги рахунки за електроенергію, газопостачання (а.с. 60-62), оскільки з них не можливо встановити, хто саме здійснює оплату комунальних послуг. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що поскільки в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження протиправна антигромадська поведінка відповідача [PERSON] щодо позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON], суду не надано доказів безпосередньої винності відповідача [PERSON] у створенні неможливих умов для проживання позивача [PERSON] та її співмешканця [PERSON] з ним в одному будинку, а також документів про застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідача, тому підстав для виселення відповідача [PERSON] із зазначеного будинку немає. На підставі ст. 47 Конституції України, ст. 116, 150, 155, 157 ЖК України, ст. 317, 319, 321, 386 ЦК України,

Outcome: partial