Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з зазначеним вище позовом до [PERSON]. Посилалась на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON] та [PERSON] У лютому 1991 року [PERSON] на сім'ю у складі п'яти осіб на підставі ордеру №0038 від 15.02.1991 року було виділено квартиру [ADDRESS]. У подальшому на підставі розпорядження Управління приватизації Чернівецької міської ради №25949 від 29.11.1998 року зазначену квартиру було передану у спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Спірна квартира є двокімнатною, загальною площею 70,54 кв.м., в тому числі житловою площею 45,30 кв.м. та складається з двох суміжних кімнат, площею 22,20 кв.м. та 23,10 кв.м., кухні, площею 7,80 кв.м., передпокою, площею 13,40 кв.м., коридору, площею 3,27 кв.м. та вбиральні, площею 0,77 кв.м. Квартира є спільного заселення, оскільки коридор та вбиральня є місцями загального користування з іншою квартирою. Згодом, у 2000 році [PERSON] та [PERSON] розлучились, після чого відповідач змінив місце проживання та проживає у квартирі [ADDRESS] [PERSON] неодноразово приходив до них та вчиняв скандали, у зв'язку з чим вони змушені були звертатись із відповідними заявами до правоохоронних органів. На даний час позивач [PERSON] одружилась, у неї двоє малолітніх дітей, які також проживають зазначеній квартирі. Також позивачі вказували на те, що після зміни місця проживання відповідачем, вони виключно за власні кошти зробили ремонт у квартирі, влаштували індивідуальне опалення, замінили вікна та вхідні двері. Відповідач має у власності інше житло, його частка у квартирі [ADDRESS] є незначною і не може бути виділена йому в натурі. Спільне володіння та користування квартирою також є неможливим, оскільки між ними склались неприязні відносини. Тому припинення його права на частку у майні не завдасть шкоди його інтересам. Просили визначити, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] є рівними та становлять по ? частці у кожного. Також просили припинити право власності [PERSON] на 1/4 ідеальну частку квартири [ADDRESS], визнавши за [PERSON] право власності на 1/4 ідеальну частку квартири [ADDRESS], стягнувши з неї на його користь грошову компенсацію у розмірі 162500 грн. 00 коп., що становить вартість 1/4 ідеальної частки квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 09.07.2018 року було закрито підготовче провадження у справі, вирішено клопотання про виклик свідків та забезпечення доказів. Відповідачем [PERSON] відзиву на позов подано не було. Позивач [PERSON], яка також представляє інтереси [PERSON] та [PERSON], у судовому засіданні позов підтримала. Пояснила, що відповідач у справі є її батьком. Після розлучення між батьками склались неприязні відносини, оскільки [PERSON] неодноразово застосовував фізичне насильство до [PERSON] Спільне проживання у спірній квартирі є неможливим. Просила позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні також позов підтримала та підтвердила, викладені у ньому обставини. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив суду, що дійсно не користується спірною квартирою та має інше житло. Проте, не бажає припиняти своє право власності на частку квартири [ADDRESS], оскільки хоче її залишити у спадок онуку. Просив відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] суду показав, що є онуком відповідача. Йому відомо, що [PERSON] проживає у квартирі по [ADDRESS] яка перебуває у його власності. Кошти на утримання квартири по [ADDRESS] він надавав, проте позивачі відмовлялись від їх отримання. Свідок [PERSON] суду показав, що знайомий з відповідачем. Йому відомо, що [PERSON] проживає [ADDRESS], позивачами та відповідачем склались неприязні відносини, вони не приймають його та не спілкуються з ним. Свідок [PERSON] суду показала, що мешкає по сусідству з позивачами. Відповідач не проживає у спірній квартирі біля 15 років. Позивачі самостійно зробили ремонт у квартирі та сплачують комунальні послуги. Із відповідачем у них склались конфліктні відносини. Свідок [PERSON] суду показала, що в квартирі [ADDRESS] проживають позивачі. [PERSON] більше 10 років у спірній квартирі не проживає та не користується нею. Заслухавши вступне слово учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.18). Вказана квартира є двокімнатною квартирою спільного заселення, загальною площею 70,54 кв.м., в тому числі житловою площею 45,30 кв.м. (а.с.19). Відповідно до ст.21 Конституції України, усі люди є вільні та рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Як видно із змісту ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правовий режим спільної сумісної та часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо не встановлено за домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності,вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками, право спільної сумісної власності на нього припиняється (ст.372 Кодексу). Таким чином, враховуючи те, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності чотирьом співвласникам, між співвласниками не було досягнуто згоди щодо поділу майна, а отже їх частки згідно вимог Закону є рівними та становлять по ? частці у кожного. За змістом ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту ст. 115 ЦК це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. При цьому суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Як вбачається з дослідженого у судовому засіданні звіту судового експерту №27/04/18, виділити в натурі ? частину житлової квартири [ADDRESS] м.Чернівці з влаштування окремого входу та окремих допоміжних приміщень не можливо, внаслідок нестачі площі для влаштування окремої однокімнатної квартири. (а.с.74-89). Одночасно суд враховує положення статті 365 Кодексу, згідно яких право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім ' ї. Аналізуючи положення зазначеної статті, суд зауважує, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Таким чином, у даному випадку суд повинен встановити чи не завдасть істотної шкоди [PERSON] припинення його права на частку у майні. Так, як було встановлено судом, відповідач у спірній квартирі не проживає більше п'ятнадцяти років (а.с.35). Між ним та іншими співвласниками квартири склались неприязні конфліктні відносини, що підтверджується показами усіх свідків допитаних судом. Одночасно суд враховує, що у [PERSON] наявне у власності інше житло, придатне для проживання, а саме: квартира [ADDRESS] (а.с.124-125), де він і мешкає на даний час, що ним не заперечувалось у судовому засіданні. Аргументи відповідача про те, що позбавлення його права власності на частку у спільному майні не відповідає його інтересам, суд відхиляє, оскільки останній не користується спірним житлом понад п'ятнадцять років та не несе будь-яких витрат по його утриманню. Такі доводи [PERSON] приводить виключно внаслідок конфліктної ситуації, яка склалася між ними та іншими співвласниками, які є членами його колишньої сім'ї. Відповідно до ч.2 статті 365 ЦК України судпостановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як вбачається з довідки про вартість майна від 31.10.2017 року, виданої суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертний знавець», ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 650000 гривень (а.с.42). Таким чином вартість ? частки квартири становить 162500 гривень. Будь-яких заперечень з приводу зазначеного доказу, а також визначеного розміру грошової компенсації [PERSON] не заявляв та не спростував його іншими доказами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, держави, які ратифікували вказану Конвенцію, взяли на себе зобов'язання виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людини в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини "Андрій Руденко проти України" (N 35041/05) від 21 грудня 2010 року Судом було зазначено, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" [ВП], N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Суд зауважив, що відповідно до частини другої ст. 365 протилежнасторона повинна була завчасно внести вартість частки заявника у квартирі на депозитний рахунок суду першої інстанції. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні (див. пункт 15 вище). Це положення відображає конституційну гарантію попередньої компенсації за будь-яке позбавлення власності, за винятком умов воєнного чи надзвичайного стану (див. пункт 14 вище). Вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (див. пункти 16 і 17 вище). Як видно з дослідженої у судовому засіданні квитанцій №0.0.1142435385.1 та №0.0.1142594711.1 від 24.09.2018 року, позивачами [PERSON] та [PERSON] було завчасно внесено на депозитний рахунок суду суму коштів у розмірі 162500 грн. 00 коп., що відповідає вартості частки [PERSON] у спірній квартирі. На підставі вище викладеного та враховуючи те, що між сторонами склались неприязні відносини, частка [PERSON] у спільному майні є незначною та не може бути виділена у натурі, припинення права на часту не завдасть істотної шкоди позивачу, оскільки він має у власності інше житло, де проживає, а тому суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved