Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. Свої вимоги мотивував тим, що 07 вересня 2015 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 046.0901119.104. 30 грудня 2015 року по вул. Заболотного, 37 у м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу «Міцубіши» д/н [NUMBER] та транспортного засобу «Рович» д/н [NUMBER] під керуванням відповідача, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. 03 лютого 2016 року постановою Голосіївського районного суду м. Києва відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України. На підставі страхового акту № 2202.206.15.01.01 від 10 березня 2016 року позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 6 989,14 грн. Також на підставі страхового акту № 2202.206.15.01.02 від 18 березня 2016 року позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 1 400,30 грн. Просить суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 8 389,44 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378,00 грн. 06 жовтня 2016 року ухвалою суду залучено Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав письмові пояснення, в яких зазнчено, що згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5698833 від 08 жовтня 2015 року його цивільно-правова відповідальність застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Україна». Також ним у встановлений законодавствам строк було повідомлено страхову компанію про настання страхового випадку. Вважає, що саме страхова компанія зобов"язана відшкодовувати матеріальні забитки завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступні обставини справи. 07 вересня 2015 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 046.0901119.104 (а.с. 4). Згідно довідки № 84114491 про дорожньо-транспортну пригоду 30 грудня 2015 року по вул. Заболотного, 37 у м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу «Міцубіши» д/н [NUMBER] та транспортного засобу «Рович» д/н [NUMBER] під керуванням відповідача, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження (а.с.5). 03 лютого 2016 року постановою Голосіївського районного суду м. Києва відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. 00 коп. (а.с.6). На підставі страхового акту № 2202.206.15.01.01 від 10 березня 2016 року позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 6 989,14 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4831 від 14 березня 2016 року (а.с. 10, 11-12). Також на підставі страхового акту № 2202.206.15.01.02 від 18 березня 2016 року позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 1 400,30 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 5576 від 23 березня 2016 року (а.с. 14, 15-16). Позивач просив про відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з відповідача [PERSON] у розмірі 8 389,44 грн. Відповідач заперечував проти стягнення з нього матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки його цивільно-правова відповідальність застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Україна». На підтвердження своїх заперечень відповідачем надано поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5698833 від 08 жовтня 2015 року та повідомлення про дорожньо-транспорту пригоду ( а.с.34,35). За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на зазначене право на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України. Зі змісту наведених норм права можна зробити висновок про те, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2097цс16. Тому твердження відповідача про цивільно-правову відповідальність Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» є безпідставними. Встановлені обставини свідчать про наявність підстав щодо відшкодування відповідачем [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування" в порядку регресу шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригодиу розмірі 8 389 (вісім тисяч триста вісімдесят дев'ять) грн. 44 коп. Отже, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування" до [PERSON] за участю третьої особи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» про відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягають задоволенню в повному обсязі: стягнути з [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування" (ЄДРПОУ 30968986, п\\р 26500008000087 у Дарницькому відділенні № 51 АБ «Укргазбанк», Код банку 320478, адреса місцезнаходження: м. Київ, просп. Возз'єднання, 19) у відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 8 389 (вісім тисяч триста вісімдесят дев'ять) грн. 44 коп. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 1378 грн. 00 коп., відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1378 грн. 00 коп.

Outcome: approved