Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до управління праці та соціального захисту населення Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи з 29 травня 2010 року по 06 червня 2018 року у розмірі 358 304,40 гривень. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що він працював в управлінні праці та соціального захисту населення Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області (далі -УПСЗН) з 26 травня 2005 по 25 березня 2010 року на посадах державної служби. 25 березня 2010 року його було звільнено з роботи за згодою сторін по п. 1 ст. 36 КЗпП України. У квітні 2017 року на свій запит він отримав письмову інформацію від відповідача про перерахунок його заробітної плати за січень-березень 2010 року, відповідно до ЗУ "Про Державний бюджет України на 2010 рік" згідно листа УПСЗН від 27 березня 2017 року № 07-05/302. На підставі зазначеного листа ним була виявлена заборгованість відповідача по заробітній платі за січень 2010 року перед ним у розмірі 30 гривень. Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 21 березня 2018 року його позов до УПСЗН про зобов`язання нарахувати та виплатити йому заборговану заробітну плату у розмірі 30 гривень був задоволений повністю. Платіжним дорученням від 29 травня 2018 року № 65 відповідач перерахував заборговану заробітну плату за січень 2010 року у розмірі 30 гривень на його рахунок у Піщанській філії Вінницького обласного управління АТ "Ощадбанк". Зазначена сума була зарахована на його поточний рахунок 30 травня 2018 року. Позивач, посилаючись на ст. 166, ст. 177 КЗпП України, вважає, що відповідач повинен виплатити йому його середній заробіток за період з 29 травня 2010 року по 06 червня 2018 року - день фактичного розрахунку в розмірі 358 304,40 гривень. Ухвалою суду від 05 липня 2018 року в даній справі було відкрите провадження та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження. 17 липня 2018 року на адресу суду від відповідача по справі Управління праці та соціального захисту населення Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області надійшов відзив на позовну заяву про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до якого управління праці та соціального захисту населення заперечує проти\~вказаних позовних\~вимог у\~повному їх\~об`ємі,\~оскільки вони\~не відповідають\~фактичним обставинам\~справи,\~не обгрунтовані,\~не підтверджені\~належними доказами,\~суперечать матеріальному\~та процесуальному\~праву,\~а тому\~підлягають відмові\~у їх\~задоволенні.\~Заперечуючи проти\~задоволення позову,\~відповідач вказує\~про те,\~що 12 червня 2017 року на рахунок [PERSON] були перераховані кошти в сумі 30,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення. Не зважаючи на вищевказане, [PERSON] звернувся до суду про виплату заборгованих його 30,00 грн. Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 21 березня 2018 року позов [PERSON] до УПСЗН було задоволено і заявнику було виплачено заробітну плату за січень 2010 року в розмірі 30,00 грн. ще раз. Щодо виплати при звільненні працівника сум, що належать йому від підприємства, відповідач зазначає, що суми нараховані на дату звільнення виплачені [PERSON] в повному обсязі. А заборгованість в розмірі 30,00 грн. виникла в результаті арифметичної помилки (людський фактор) і була виявлена в квітні 2017 року, повністю погашена. На підставі зазначеного, просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Ухвалю суду від 25 вересня 2018 року в даній справі було закрито підготовче провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 15 серпня 2019 року було задоволено клопотання представаника відповідача Управління праці та соціального захисту Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області - Бєлінської В. М. про зупинення провадження у справі, та судом було зупинено провадження в цивільній справі № 142/616/18 за позовом [PERSON] до Управління праці та соціального захисту Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з об`єктивною неможливостю її розгляду до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі № 142/622/17 за заявою управління праці та соціального захисту населення Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області про перегляд рішення у цивільній справі у зв`язку з нововиявленими обставинами у справі № 142/622/17 за позовом [PERSON] до управління праці та соціального захисту населення Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області про зобов`язання нарахувати та виплатити заборговану заробітну плату. 27 серпня 2019 року на електронну адресу суду від позивача [PERSON] надійшла заява про відновлення провадження у справі, в якому він просить суд відновити провадження по даній справі у зв`язку з набранням законної сили ухвали Піщанського районного суду Вінницької області від 01 липня 2019 року в цивільінй справі № 142/622/17, оскільки ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 серпня 2019 року повернуто апеляційну скаргу УПСЗН Піщанської РДА на ухвалу Піщанського районного суду від 01 липня 2019 року по справі № 142/622/17. Ухвалою суду від 02 вересня 2019 року було поновлено \~провадження в\~цивільній справі\~№ 142/616/18\~ за позовом [PERSON] до Управління праці та соціального захисту Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, продовжено провадження у справі зі стадії розгляду справи по суті. 27 серпня 2020 року та 01 вересня 2020 року на електронну адресу суду від позивача [PERSON] надійшли заяви про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до яких він просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення з роботи за період з 29 травня 2010 року по 06 червня 2018 року в розмірі 129 508 гривень 01 копійка, який обчислений виходячи з розміру його середньої заробітної плати, зазначеної в довідці УПСЗН від 02 березня 2020 року в розмірі 1 345,56 гривень. 13\~жовтня 2020\~року на\~адресу суду\~ від\~представника відповідача надійшло клопотання, в якому вказано, що УПСЗН позовні вимоги не визнає, а також повідомляється про те, що Управління праці та соціального захисту населення Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області перейменовано на управління соціального захисту Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області. Ухвалою суду від 03 грудня 2020 року залучено до участі у справі, в якості правонаступника відповідача, управління соціального захисту населення Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області. Ухвалою суду від 27 травня 2021 року заалучено до участі у справі належного відповідача - управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області, як правонаступника Управління соціального захисту населення Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області. 29 червня 2021 року на адресу суду від відповідача по справі управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області надійшов відзив на заяву позивача, відповідно до якого відповідач просить суд закрити провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Поряд із цим, відповідач зазначає, що предметом спору в даній справі є стягнення збитків у вигляді компенсації за несвоєчасну виплату недоотриманої частини заробітної плати, яка мала бути нарахована позивачу у 2010 році, коли він працював державним службовцем, тобто перебував на публічній службі. З вказаного слідує, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується звільнення позивача з публічної служби. Тому оскарження дій (бездіяльності) органу державної влади, мало відбуватись в порядку адміністративного судочинства. 30 вересня 2021 року на адресу суду від відповідача по справі управління соціального\~захисту населення\~Тульчинської районної\~державної адміністрації\~Вінницької області\~надійшло клопотання\~про закриття\~провадження у\~справі,в якому відповідач зазначає, що оскільки подана позивачем позовна заява про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому є підстави для закриття провадження по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] просив долучити до справи письмово викладені дебати, в яких вказав, що позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області в судовому засіданні просив про долучення до справи письмово викладених дебатів та підтримав клопотання про закриття провадження у справі. Суд,\~ дослідивши\~ позовну\~заяву та\~додані до\~неї матеріали,\~відзив на\~позовну заяву\~та долучені\~до нього\~матеріали приходить\~до висновку,\~що позов\~підлягає задоволенню\~частковоз наступних підстав. Предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При вирішенні справи виникають різні підходи до застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за відсутності спору про розмір належних до виплати сум після звільнення працівника і за умови задоволення таких позовних вимог у повному обсязі. Судом встановлено, та не заперечувалося сторонами під час судового розгляду, в тому числі і представниками відповідача, які були присутні в судових засіданнях, що позивач [PERSON] працював в управлінні праці та соціального захисту населення Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області (далі -УПСЗН) з 25 травня 2005 року по 25 березня 2010 року. З листа УПСЗН Піщанської РДА від 27 березня 2017 року № 07-05/302, наданого у відповідь на звернення [PERSON] було встановлено, що при здійсненні перерахунку заробітної плати [PERSON] за січень-березень 2010 року відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2010 рік" було допущено заборгованість по заробітній платі за січень 2010 року у розмірі 30 гривень 00 копійок. Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 21 березня 2018 року позов [PERSON] до УПСЗН про зобов`язання нарахувати та виплатити йому заборговану заробітну плату у розмірі 30 гривень був задоволений повністю. Платіжним дорученням від 29 травня 2018 року № 65 відповідач перерахував [PERSON] заборговану заробітну плату за січень 2010 року у розмірі 30 гривень. Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум повинна бути здійснена відповідачем саме в день звільнення. Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивача щодо невиплати належних йому при звільненні виплат, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є підставною. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (н). Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу (підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. З довідки УПСЗН Піщанської РДА від 05 березня 2019 року за вих. № 07-05/586, виданої [PERSON] , слідує, що в січні 2010 року йому було нараховано заробітну плату в розмірі 1058 гривень 20 копійок - за 16 відпрацьованих днів, в лютому 2010 року - в розмірі 1080 гривень 89 копійок - за 16 відпрацьованих днів. Всього за 32 відпрацьованих дні [PERSON] нараховано 2139 гривень 09 копійок. Розмір середньої заробітної плати за місяць складає 1345 гривень 56 копійок. Середньоденна заробітна плата позивача складає 42 гривні 05 копійок. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до п.5 розд.IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розді.IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Такий розрахунок відповідає змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування, зокрема, Постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі №635/2084/16-ц та Постанові Верховного Суду від 02.08.2019р. у справі №755/17855/16-ц. Виходячи з аналізу зазначених норм, для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід враховувати кількість робочих днів затримки. Так, середньмісячна заробітна плата позивача складає 1 345 гривень 56 копійок, а середньоденна - 42 гривні 05 копійок. Період затримки розрахунку з 29 травня 2010 року по 06 червня 2018 року буде складати: з 29 травня 2010 по 31 травня 2010 - 42,05 грн. х 1 день = 42,05 грн. з 01 червня 2010 по 31 травня 2018 - 1345,56 грн. х 96 міс.(8 років) = 129173,76 грн. з 01 червня 2018 по 06 червня 2018 року - 42,05 грн. х 4 дні = 168,20 грн. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за цей період складає: 129 384 гривні 01 копійка. Разом із тим, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Як зазначалось вище, сума невиплаченої позивачу при звільненні заробітної плати складала 30,00 грн., тобто ця сума значно перевищує суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на викладене, розмір середнього заробітку є явно неспівмірним шкоді, зокрема сумі невиплаченої заробітної плати. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. В Постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд також враховує, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України). Відповідно до ст.ст.1, 8 Основного Закону, Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. Слід також зазначити, що визначення «законності», або «згідно із законом» досить широко наведено в практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права, у зв`язку із чим є обов`язковою до врахування судами при розгляді справ відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». В справах «Кац та інші проти України» (Kats and Others v. Ukraine, заява № 29971/04), рішення від 18.12.2008р. та «Володимир Поліщук та Світлана Поліщук проти України» (Vladimir Polishchuk and Svetlana Polishchuk v. Ukraine, заява № 12451/04), рішення від 30.09.2010р. ЄСПЛ зазначив, що слово «законний» та словосполучення «відповідно до процедури, встановленої законом», які містяться в пункті 1 статті 5 Конвенції та словосполучення «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 Конвенції по суті відсилають до національного законодавства і встановлюють обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства. Таким чином, роботодавець може бути підданий заходу відповідальності у відповідності до ст.117 КЗпП України, не інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, за якою завданням судочинства в названих категоріях справ зокрема, є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом. Враховуючи, що ст.117 КЗпП України не передбачено поняття «співрозмірності», але враховуючи позицію Верховного Суду України, не порушуючи інтереси сторін, Європейської практики «балансу сторін», з додержанням позиції рішень ЄСПЛ, суд дійшов висновку про застосування співрозмірності між заборгованістю по заробітній платі підприємством та середнім заробітком за час затримки заробітної плати. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі, співмірному із сумою, яка задоволена судом.

Outcome: partial