Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

у вересні 2019 р. позивач звернулась до суду з позовними вимогами про визнання недійсним заповіту від 31.08.1991, укладеного [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори, стягнення судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер брат позивача [PERSON] , після смерті якого залишилось спадкове майно, а саме, квартира [ADDRESS] . При зверненні до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, позивач дізналась, що за життя, а саме, 31.08.1991 брат склав заповіт, яким заповів спадкове майно відповідачу. Позивач вважає, що заповіт є недійсним та підробленим, з огляду на те, що в заповіті зазначено, що квартира заповідача знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проте, на той час зазначеної адреси не існувало, проспект було перейменовано на бульвар Кольцова . Крім того, на момент укладення заповіту нерухоме майно не належало заповідачу на праві власності. На зворотній стороні заповіту міститься відтиск печатки Радянського Союзу, з лицьової сторони - відтиск печатки держави Україна, дані державного нотаріуса неможливо встановити. Дата посвідчення заповіту припадає на вихідний день - суботу, коли державні установи не працювали, в зазначений період часу родина позивача та [PERSON] перебували на річниці смерті бабусі. За життя брат позивача страждав на психічну хворобу, не володів та не розумів українську мову, а тому не міг розуміти зміст заповіту та посвідчувати його. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Миколаєць І.Ю. від 15.10.2019 позовну заяву залишено без руху (а.с. 31-32 т. 1). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Миколаєць І.Ю. від 29.10.2019 відкрито провадження по справі (а.с. 45-46 т. 1). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Миколаєць І.Ю. від 28.11.2019 задоволено клопотання про витребування доказів (а.с. 62-63 т. 1). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Миколаєць І.Ю. від 24.02.2020 накладено арешт на нерухоме майно, а саме, квартиру [ADDRESS] (а.с. 162-163 т. 1). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Миколаєць І.Ю. від 02.11.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 238 т. 1). Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва №424 від 26.04.2021, у зв`язку із відстороненням судді Миколаєць І.Ю. від здійснення правосуддя, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи (а.с. 1 т. 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.04.2021 справу прийнято до провадження судді Ул`яновської О.В., призначено судовий розгляд (а.с. 3 т. 2). Ухалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2021 підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. т. 2). Позивач, представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач, представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували з підстав їх необґрунтованості та безпідставності. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином (а.с. 51, 71, 153, 187, 213, 223 т. 1), причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи Другої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином (а.с. 52, 70, 156, 175 т. 1), причини неявки суду не відомі, надіслали заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 85, 157, 189, 217, 226, 244 т. 1, 24 т. 2). Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції в м. Києві в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином (а.с. 50, 69, 155, 176 т. 1), просили проводити розгляд справи за відсутності їх представника (а.с. 79-82 т. 1). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 7 т. 1). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 18.06.2019 [PERSON] був зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] з 16.05.1980 (а.с. 114 т. 1). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого, в тому числі, належить квартира [ADDRESS] , жилою площею 19,10 кв.м., загальною площею 32,80 кв.м., яка належала останньому на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності від 07.10.2009 (а.с. 19 т. 1). Вказана обставина також підтверджується інформаційною довідкою КП КМР "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 20.10.2019 (а.с. 131 т.1). 03.06.2019 приватним нотаріусом Кивського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. здійснено реєстрацію спадкової справи, спадкодавцем за яким є [PERSON] (а.с. 19 т. 1). Відповідно до спадкової справи №8-2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 88-144 т. 1), 03.06.2019 із заявою про прийняття спадщини звернулась рідна сестра померлого [PERSON] та [INFO] звернулась із заявою [PERSON] (а.с. 93, 121 т. 1) Факт родиних відносин позивача із [PERSON] підверджується свідоцтвом про народження, розірвання шлюбу, про реєстрацію шлюбу, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо активного запису про шлюб (а.с. 97, 100-105 т. 1). 31.08.1991 [PERSON] склав заповіт, яким заповів належну йому праві приватної власності сплачену кооперативу квартиру [ADDRESS] та речі домашнього вжитку, [PERSON] . Заповіт посвідчено дежавним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Данилюк Д.М., зареєтровано в реєстрі за №1с-867 (а.с. 111 т. 1). Відповідно до довідки ЖБК "Автотранспортник" від 17.09.2009, бул. Р.Роллана в 1982 р. було переіменований в бул. Кольцова (а.с. 14 т. 1). Вартість кооперативної квартири повністю виплачена 29.07.1991, що підтверджується довідкою кооперативу "Автотранспортник" (а.с. 14 т. 1). Допитані в якості свідків з боку відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні надали аналогічні свідчення, якими підтверджували, що відповідач та заповідач були між собою знайомі, особисто бачили заповідача, оскільки декілька разів перебували на спільних святах. Фотокарток та будь-яких доказів на підтвердження своїх свідчень не зберіглось. Допитана в якості свідка з боку позивача [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що ніколи не бачила відповідача, стверджує, що заповідач та відповідач між собою не знайомі. Враховуючи, що оспорюваний заповіт вчинений 31.08.1991, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на момент виникнення правовідносин, зокрема, ЦК УРСР 1963 року та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої Наказом Міністра юстиції Української РСР від 19.01.1976 № 1/5 (далі - Інструкція). Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 541 ЦК УРСР визначено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Таким чином, указаною нормою було передбачено основні вимоги до форми та змісту заповіту. У ст. 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода) (ст. 58 ЦК УРСР). Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" №3 від 28.04.1978, за правилами ст. 48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 47 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними. Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недісною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом має бути укладена. Мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч. 1 ст. 58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недісною без застосування будь-яких наслідків (п. 13 Постанови). Пунктом 12 Інструкції встановлено, що при вчиненні нотаріальних дій державні нотаріуси встановлюють особу громадян, їх представників або представників державних установ, підприємств і організацій, колгоспів та інших кооперативних і громадських організацій, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Державний нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 ЦК УРСР і особисто подані ними державному нотаріусу (п. 97 Інструкції). При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається (п. 98 Інструкції). Вирішуючи судовий спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, встановлено, що спірний заповіт, яким заповідач зробив розпорядження про передачу відповідачу квартири, посвідчено 31.08.1991. При цьому, в момент укладення правочину, у [PERSON] був відсутній документ права власності на вказане майно, такий документ останній отримав лише через 18 років. Тобто, на момент вчинення правочину, у заповідача не було у власності майна щодо якого він зробив розпорядження у заповіті. Крім того, у спірному заповіті місцезнаходження майна зазначено як: [ADDRESS] . Проте, відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів «Про впорядкування найменування вулиць і площ м. Києва» від 23.03.1981 №479 встановлено, що вул. Р. Роллана перейменовано на бул. Кольцова (а.с. 41-42, 120 т. 1). У заповіті зазначено про майно, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . Зазначені вище обставини дають суду підстави вважати, що спірний правочин на момент укладення, не відповідав вимогам закону, чинних на момент його укладення, заповіт укладений без наміру створення юридичних наслідків, що в силу ст. 48, ст. 58 ЦК УРСР є підставою для визнання заповіту недійсним. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності з урахуванням показів свідків, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача для визнання недійсним заповіту, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved