Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Комунального підприємства "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва" про визнання договору недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в грудні 2013 року вона отримала заяву про видачу судового наказу та судовий наказ про стягнення з неї на користь Комунального підприємства "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва" заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в сумі 12 878, 48 грн. з додатками. З отриманих документів позивачці стало відомо про те, що вона нібито підписала з відповідачем договір про реструктуризацію заборгованості за ЖКП № 3 від 18.06.2013 року. Вказує, що такого договору не укладала та зверталася до відповідача з відповідною заявою, на яку відповіді не отримала. Крім того вважає спірний договір таким, що порушує її права, у зв'язку з чим вона була змушена звернутися до суду з вищевказаним позовом та просила визнати договір про реструктуризацію заборгованості за ЖКП № 3 від 18.06.2013 року недійсним та стягнути з відповідача судовий збір. В судове засідання позивачка не з'явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та просила суд відмовити в задоволенні позову. Вказала, що між [PERSON] та Комунальним підприємством "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва" було укладено договір про реструктуризацію заборгованості за ЖКП № 3 від 18.06.2013 року, відповідно до умов якого позивачці була надана розстрочка у погашенні утвореної заборгованості у сумі 19 304, 99 грн. на термін 18 місяців. Зазначила, що укладання такого договору є правом, а не обов'язком споживача, а позивачка до 01.01.2013 року виконувала свої зобов'язання за договором та сплачувала на користь відповідача заборгованість в сумі 1 072, 50 грн. щомісячно. Судовий наказ, виданий Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення зі [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в сумі 12 878, 48 грн. вважає законним, та додала, що при видачі судового наказу позивачці було роз'яснено умови його оскарження, проте вона ними не скористалася. У зв'язку з вищевикладеним, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.09.2014 року за клопотанням представника позивача призначено судову почеркознавчу експертизу експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2014 року провадження у справі відновлено. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 3 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із принципів цивільного законодавства є свобода договору. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено, що власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] є [PERSON], що підтверджєтьчя Договором купівлі-продажу частки в праві спільної часткової власності на квартиру від 24.05.2012 року (а.с.6). 15.10.2013 року між Дарницьким районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення зі [PERSON] на користь Комунального підприємства "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва" заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в сумі 12 878, 48 грн. (а. с. 9). В судовому засіданні представник відповідача наполягав на тому, що 18.06.2012 року між [PERSON] та Комунальним підприємством "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва" було укладено типовий договір № 3 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги (а.с.10). Відповідно до ст. 202 ч. 1, ст. 207 ч. 2 ЦК України, договір є правочином, спрямованим на набуття позивачем цивільних прав та обов'язків і вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 1018 від 28.11.2014 року вказано, що підпис від імені [PERSON] у рядку «_______ [PERSON]», зображення якого міститься в електрофотографічній копії Договору № 3 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 18.06.2012 року, укладеного між ЖЕД-206 в особі [PERSON] та [PERSON], - виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] (а. с. 57 - 58). Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ч. 3 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, доведені та підлягають задоволенню, оскільки спірний договір позивачем не підписувався. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що при укладанні оспорюваного договору було відсутнє вільне волевиявлення позивача на його укладення, оскільки даний договір вона не підписувала, що дає підстави для визнання вказаного договору недійсним, в зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved