Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

[PERSON] ,\~з урахуванням\~заяви від\~17\~січня 2020\~року про\~уточнення позовних\~вимог,\~ звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу по договору розпискою: 5000,00 доларів США сума боргу, 2486,00 3% річних за період з 01.03.2019 по 29.10.2019, 28667,82 грн пеня за несвоєчасне повернення грошових коштів). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність невиконаного грошового зобов`язання відповідача з повернення взятих у позику грошових коштів у сумі 5000,00 доларів США на підставі розписки від 10 вересня 2018 року. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані також приписи ст.ст. 526, 625, 1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи відповідач відзив на позовну заяву не подав та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не висловив, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне. На підставі письмової розписки від 10 вересня 2018 року [PERSON] отримав від позивача 5000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.03.2019. Фактичне отримання коштів відповідачем у позику засвідчено його підписом. З огляду на вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами позивача щодо неповернення йому коштів, суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~ За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до\~частини першої\~ст.20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». \~ Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що\~ поняття\~\~ «власність»,\~\~ яке передбачене\~\~ першою\~\~ частиною\~ статті\~ 1\~ Першого\~ протоколу\~ до Конвенції,\~ має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві,\~ певні інші\~ права\~ та інтереси,\~ які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись\~ як\~ «право\~ на\~ власність»\~ та\~ відповідно\~ як «власність»\~ для\~ цілей цієї статті\~ (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX,\~ та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і Стратіс\~ Андреадіс\~ проти\~ Греції"\~ (Stran\~ Greek\~ Refineries\~ and Stratis\~ Anreadis\~ v.\~ Greece),\~ від\~ 9 грудня 1994 року, Серія [NUMBER] , № 301-B, ст. 84, п. 59). Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015\~року\~у справі\~№ 6-1967цс15. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При наявності розписки, яка знаходиться у позивача, обов`язок по доказуванню відсутності факту передачі грошових коштів лежить на відповідачеві. При цьому, дана розписка по формі і змісту відповідають положенням ст. 1047 Цивільного кодексу України. В свою чергу, [PERSON] розписки про отримання від позивача грошових коштів у встановленому порядку не оспорював та будь-яких доказів у підтвердження відсутності факту заборгованості перед [PERSON] суду не надав. \~\~ При вирішенні справи суд виходить також з того, що право позивача на повернення наданих у борг коштів базується на визнанні такого абсолютним правом на власність, яке не припиняється із незаконною втратою цих коштів власником та відсутністю можливості володіти ними. Відповідно до частини другої\~ статті 625 Цивільного кодексу України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. \~ Як\~вбачається з\~матеріалів справи\~прийняті зобов`язання\~відповідач не\~виконав,\~в обумовлені\~договором строки,\~грошову суму\~позивачу не\~сплатив,\~а тому\~повинен сплатити\~суму боргу\~з урахуванням\~трьох процентів\~річних від\~простроченої суми,\~що становить\~99,45\~доларів США (5000 доларів США х 3% : 365 х 242 дні прострочки). Оскільки відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення позивачу позики у сумі 5000,00 доларів США, тому слід констатувати обставини щодо підставності позовних вимог [PERSON] та наявності всіх правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу та трьох процентів річних. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою\~статті 627 Цивільного кодексу України\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Поряд з цим, умову про\~договірну\~неустойку має бути зазначено в договорі (частина перша\~ст.\~547\~Цивільного кодексу України). Недотримання письмової форми зазначення в договорі умови про сплату неустойки робить його нікчемним (частина друга\~ст.\~547\~Цивільного кодексу України), що узгоджується також з приписами \~п.\~2.1\~Постанови №\~14 пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»). Укладаючи договір позики сторони не обумовили можливості нарахування пені за прострочення виконання зобов`язань, а також механізму та порядку її стягнення, тому у задоволенні позовної вимоги стягнення з відповідача пені у розмірі 28667,82 грн. слід відмовити. Судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору у сумі 1274,86 грн. (а.с. 1, 14), підлягають віднесенню на відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог відповідно до частини першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed