Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

21.07.2014року (згідно відмітки поштового відділення(а.с.8)), [PERSON] звернувся з позовом до Чернігівської міської лікарні №2 Чернігівської міської ради, в якому після уточнення позовних вимог (а.с.124-125) просив: - визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради № 181-ос від 19.06.2014 року в частині звільнення позивача, завідувача (лікаря-хірурга судинного) відділення серцево-судинної хірургії, з 10.06.2014 року від сумісництва на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку цього відділення, у зв'язку із скороченням штату, п.1ст.40 КЗпП України; -поновити позивача з 10.06.2014 року за сумісництвом на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку цього відділення або на рівнозначній посаді; - стягнути на користь позивача з ЧМЛ №2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21312 грн. 90 коп.; -покласти на головного лікаря ЧМЛ №2, як посадову особу, винну в незаконному звільненні позивача,обов'язок відшкодувати шкоду, заподіяну установі у зв'язку з оплатою позивачу часу вимушеного прогулу; - в рахунок відшкодування спричиненої позивачу незаконним звільненням моральної шкоди, зобов'язати головного лікаря ЧМЛ №2 принести свої публічні вибачення шляхом розміщення відповідного оголошення у газеті ''Деснянська правда". Також позивач просив стягнути на його користь з відповідача понесені судові витрати. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.02.2015 року відмовлено в задоволенні вимог позову [PERSON] до Чернігівської міської лікарні №2 Чернігівської міської ради про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянт вважає, що в лікарні фактично не відбулось скорочення штату або чисельності працівників, проте, суд першої інстанції не перевірив та не надав відповідної оцінки вказаній обставині. Апелянт вказує, що наказ № 1-к від 02.01.2014 року, наказ № 58-к від 19.02.2014 року та наказ № 181-ос від 19.06.2014 року не передбачають реорганізації або скорочення штату лікарні, а лише передбачають внесення змін до штатного розпису, тому вказані накази є безпідставними, оскільки у відповідача були відсутні будь-які підстави для скорочення 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку відділення серцево-судинної хірургії. На думку апелянта, створення кардіологічного відділення №1 для хворих після малоінвазійних операцій на серці та затвердження штату для вказаного відділення є перевищенням службових повноважень. Апелянт звертає увагу на те, що його було звільнено з 10.06.2014 року, а наказ про звільнення винесено 19.06.2014 року, тобто він був звільнений через 9 днів після дати звільнення і через 58 днів після того, як перестала існувати його посада, крім того, в порушення ч.3 статті 40 КЗпП України звільнення відбулось в останній день його перебувння у відпустці. [PERSON] також вказує, що в порушення ч.2 статті 40, статті 49-2 КЗпП України, відповідачем йому не було запропоновано іншу роботу або посаду, що є обов'язковим при звільненні за п.1статті 40 КЗпП України. Апелянт зазначає, що відповідачем при його звільненні не було дотримано вимог статті 43 КЗпП України щодо попередньої згоди профспілкового органу на звільнення [PERSON], оскільки таку згоду профспілковим комітетом було надано лише станом на 29.09.2014 року, а не станом на дату звільнення позивача. Апелянт вважає, що його звільнення відбулось без врахування переважного права позивача щодо залишення на роботі, передбаченого ч.2 статті 49-2 КЗпП України, оскільки відповідачем не було взято до уваги більш високий рівень кваліфікації позивача порівняно з лікарем [PERSON], якого було в подальшому прийнято на 0,5 посади на підставі наказу № 222-ос від 21.07.2014року. Апелянт вважає, що при видачі наказів № 117-ос від 18.04.2014 року та № 181-ос від 19.06.2014 року відповідач перевищив свої службові повноваження та порушив вимоги Закону України „Про введення мораторію на ліквідацію та реорганізацію закладів охорони здоров'я" від 23.02.2014 року. Апелянт вказує, що суд першої інстанції при вирішенні спору по суті безпідставно не взяв до уваги правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України від 27.06.2012року по справі № 6-65 цс12. Апелянт стверджує, що фактично в лікарні не відбулось скорочення штату та чисельності працівників, оскільки посада, з якої його звільнили у зв'язку із скороченням штату, 21.04.2014року була виведена із відділення серцево-судинної хірургії лікарні та в той же день вказана посада була введена в кардіологічне відділення №1 лікарні, при цьому чисельність та штат працівників не зменшились. В запереченнях на апеляційну скаргу Чернігівська міська лікарня № 2 Чернігівської міської ради просить апеляційну скаргу [PERSON] відхилити у зв'язку з її необґрунтованістю та залишити без змін рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.02.2015 року, оскільки його судом ухвалено з дотриманням норм чинного законодавства. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті заявлених позовних вимог, яким позовні вимоги [PERSON] до Чернігівської міської лікарні №2 Чернігівської міської ради про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-задовольнити частково. Визнати незаконним наказ Чернігівської міської лікарні №2 Чернігівської міської ради №181-ос від 19.06.2014року в частині звільнення [PERSON], завідувача (лікаря - хірурга судинного) відділення серцево-судинної хірургії, з 10.06.2014року від сумісництва на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку цього відділення, у зв'язку із скороченням штату п.1 ст. 40 КЗпП України. Поновити [PERSON] на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку відділення серцево-судинної хірургії Чернігівської міської лікарні №2 Чернігівської міської ради за сумісництвом з 11.06.2014року. Стягнути з Чернігівської міської лікарні №2 Чернігівської міської ради на користь [PERSON] 27569 грн. 31коп.середнього заробітку за час вимушеного прогулу (обов'язкові платежі і податки з даної суми не відраховано). В задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON]- відмовити. Також стягненню з Чернігівської міської лікарні №2 Чернігівської міської ради на користь [PERSON] підлягає 304грн.50коп. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. Відмовляючи в задоволенні вимог позову [PERSON], суд першої інстанції зазначив в оскаржуваному рішенні, що звільнення позивача від роботи за сумісництвом за п.1 статті 40 КЗпП України відбулось без порушення встановленої законом процедури,тому підстави для задоволення вимог заявленого позову відсутні. Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно того, що вказаний висновок суду першої інстанції не узгоджується з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Також необхідно зазначити, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не враховані приписи правової позиції, висловленої Верховним Судом України в Постанові від 27 червня 2012 року у справі № 6-65 цс 12. Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно з положеннями статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. В ході судового розгляду справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що [PERSON] з 1992 року працює на посаді завідувача відділення серцево-судинної хірургії Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради (а.с.105), і за сумісництвом позивач з 21.02.2005 року виконував роботу на 0,5 посади лікаря серцево-судинного хірурга рентгенопераційного кабінету для проведення ангіографії, відповідно до наказу ЧМЛ № 2 № 55-к від 21.02.2005 року (а.с. 102). Згідно з наказом Управління охорони здоров'я Чернігівської міської ради №80 від 27.11.2012 року „Про удосконалення надання медичної допомоги хворим з гострим коронарним синдромом (ГКС)", в рамках обласної програми „Запобігання та лікування серцево-судинних та судинно-мозкових захворювань на 2012-2015 роки", головному лікарю Чернігівської міської лікарні №2 запропоновано забезпечити надання спеціалізованої кардіоангіохірургічної допомоги хворим з ГКС у режимі 24 години на добу, 7 днів на тиждень(п.п.2, 4, 5 Наказу) (а.с. 34-37). На виконання Програми економічних реформ на 2010-2014 роки Наказом УОЗ № 63 від 30.10.2013 року „Про скорочення та перепрофілювання ліжкового фонду", ЧМЛ №2 наказано перепрофілювати 20 ліжок гастроентерологічного відділення на 20 ліжок кардіологічного відділення для хворих після малоінвазивних операцій на серці (п.2 Наказу), та внести відповідні зміни до штатних розписів закладу з 1 січня 2014 року(п.5 Наказу) (а.с. 42). Наказами головного лікаря ЧМЛ № 2 № 304-ка від 01.11.2013 року та №1-к від 02.01.2014року на виконання запланованих програмних заходів, було зареєстровано кардіологічне відділення №1 для хворих після малоінвазивних операцій на серці (20 ліжок) з відповідним штатним розписом (а.с. 40-41,44). Також згідно наказу №304-ка від 01.11.2013року до штатного розпису лікарні було внесено з 01.01.2014року наступні зміни: п.1.1.скоротити 10 ліжок гастроентерологічного відділення та 10 ліжок гінекологічного відділення; п.1.2.перепрофілювати 20 ліжок гастроентерологічного відділення на 20 ліжок кардіологічного відділення №1 для хворих після малоінвазивних операцій на серці. Відповідно до наказу відповідача № 1-к від 02.01.2014 року, у зв'язку з виробничою необхідністю було: 1.виведено із штатного розпису гастроентерологічне відділення з 01.01.2014року; 2.перейменовано в штатному розписі кардіологічне відділення на кардіологічне відділення №2 з 01.01.2014року; 3. зареєстровано кардіологічне відділення № 1 для хворих після малоінвазивних операцій на серці на 20 ліжок з 01.01.2014 року, для чого було перереєстровано в штатному розписі зазначені в даному наказі посади (а.с.73-75). Наказом ЧМЛ № 2 № 58-к від 19.02.2014 року ''Про внесення змін до штатного розпису'', у зв'язку з відкриттям кардіологічного відділення № 1 для хворих після малоінвазивних операцій на серці Наказ №1-к від 02.01.2014року і необхідністю раціоналізувати штатну структуру в лікарні, для надання екстреної цілодобової допомоги хворим з гострим коронарним синдромом, було виведено з 21.04.2014 року зі штатного розпису відділення серцево-судинної хірургії 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку. Також було зареєстровано 0,5 посади лікаря- хірурга судинного з 21.04.2014року в кардіологічному відділенні № 1 для хворих після малоінвазивних операцій на серці (а.с. 7, 38). 20.02.2014 року [PERSON] було повідомлено про наступне звільнення на підставі п.1 статті 40 КЗпП України з 0,5 посади лікаря-хірурга судинного, на якій він працював за сумісництвом у зв'язку з реорганізацією та виведенням із штатного розпису відділення серцево-судинної хірургії посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку, про що свідчить його підпис на повідомленні (а.с.39). Наказом ЧМЛ №2 №117-ос від 18.04.2014 року (п.2.1.наказу), [PERSON] було звільнено з 20.04.2014 року від сумісництва на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку відділення серцево-судинної хірургії у зв'язку із скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 5-6). Згідно з наказом ЧМЛ № 2 № 181-ос від 19.06.2014 року, пунктом 1 вказаного наказу відмінено наказ № 117-ос від 18.04.2014 року п.2.1. ''Про звільнення [PERSON], завідувача (лікаря-хірурга судинного) відділення серцево-судинної хірургії з 20.04.2014року від сумісництва на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку цього відділення'', у зв'язку з находженням в щорічній відпустці по 10.06.2014року. Пунктом 2 зазначеного наказу звільнено [PERSON], завідувача (лікаря-хірурга судинного) відділення серцево-судинної хірургії, з 10.06.2014року від сумісництва на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку цього відділення, у зв'язку зі скороченням штату п.1ст.40 КЗпП України. Підстава: наказ ''Про внесення змін до штатного розпису'' № 58 від 19.02.2014року (а.с. 4). Згідно з протоколом № 11 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації ЧМЛ №2 від 29.09.2014 року, було постановлено: ''Дати згоду на звільнення [PERSON] з роботи за сумісництвом на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку відділення серцево-судинної хірургії згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України'' (а.с. 91-95). Наказом № 222-ос від 21.07.2014 року ЧМЛ № 2 [PERSON], лікаря-хірурга судинного відділення серцево-судинної хірургії, було з 21.07.2014 року прийнято за сумісництвом на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного кардіологічного відділення № 1 для хворих після малоінвазивних операцій на серці (а.с.72). Відповідно до п.8''Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій'', затвердженого Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України 28.06.1993року №43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.06.1993року за №76, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.5-6), наказом Чернігівської міської лікарні №2 № 117-ос від 18.04.2014 року (п.2.1.наказу), [PERSON] було звільнено з 20.04.2014 року від сумісництва на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку відділення серцево-судинної хірургії у зв'язку із скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з наказом ЧМЛ № 2 № 181-ос від 19.06.2014 року, пунктом 1 вказаного наказу відмінено наказ № 117-ос від 18.04.2014 року п.2.1. ''Про звільнення [PERSON], завідувача (лікаря-хірурга судинного) відділення серцево-судинної хірургії з 20.04.2014року від сумісництва на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку цього відділення'', у зв'язку з находженням в щорічній відпустці по 10.06.2014року. Пунктом 2 зазначеного наказу звільнено [PERSON], завідувача (лікаря-хірурга судинного) відділення серцево-судинної хірургії, з 10.06.2014року від сумісництва на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку цього відділення, у зв'язку зі скороченням штату п.1ст.40 КЗпП України. Підстава: наказ ''Про внесення змін до штатного розпису'' № 58 від 19.02.2014року (а.с. 4). Відповідно до приписів п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 ''Про практику розгляду судами трудових спорів''(із змінами і доповненнями, внесеними Постановами Пленуму Верховного Суду України від 1 квітня 1994 року № 4, від 26 жовтня 1995 року № 18, від 25 травня 1998 року № 15), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи (абзац другий пункту 19 в редакції Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.10.95 р. № 18). Відповідно до п.1 ч.1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Вживане в цій нормі поняття скорочення чисельності або штату працівників стосується саме підприємства, установи, організації як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. Дослідивши матеріали справи, в тому числі, і штатний розпис Чернігівської міської лікарні №2 Чернігівської міської ради станом на 01.01.2014року(а.с.207-209), зміни до штатного розпису відповідача станом на 01.02.2014року(а.с.210) та станом на 21.04.2014року(а.с.211), апеляційний суд стосовно посади, з якої було звільнено позивача, приходить до висновку, що фактично в лікарні, а саме в її структурних підрозділах-відділеннях відбулась внутрішня реорганізація структури юридичної особи шляхом впровадження змін в організаційну структуру лікарні, яка не потягла за собою скорочення чисельності або штату працівників. В ході судового розгляду даної справи відповідачем не доведено і матеріалами справи не підтверджено наявності факту скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з проведеними змінами у структурі лікарні (стосовно посади, з якої було звільнено позивача). В даному випадку, виходячи з правового аналізу п.1 статті 40 КЗпП України, апеляційний суд вважає, що реорганізація, яка була проведена в лікарні, не є підставою для звільнення позивача у зв'язку із скороченням штату, оскільки в ході судового розгляду даної справи на підставі досліджених матеріалів справи встановлено, що фактично не відбулось скорочення штату або чисельності працівників. Відповідно до приписів ч.4 статті 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників ( пункт1 частини першої статті 40 КЗпП України). Як вбачається з матеріалів справи, наказом ЧМЛ №2 № 58-к від 19.02.2014 року ''Про внесення змін до штатного розпису'', у зв'язку з відкриттям кардіологічного відділення №1 для хворих після малоінвазивних операцій на серці Наказ №1-к від 02.01.2014року і необхідністю раціоналізувати штатну структуру в лікарні, для надання екстреної цілодобової допомоги хворим з гострим коронарним синдромом, було виведено з 21.04.2014 року зі штатного розпису відділення серцево-судинної хірургії 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку. Також було зареєстровано 0,5 посади лікаря-хірурга судинного з 21.04.2014року в кардіологічному відділенні №1 для хворих після малоінвазивних операцій на серці (а.с.7,38). Дослідивши посадову інструкцію лікаря-хірурга серцево-судинного відділення серцево-судинної хірургії Чернігівської міської лікарні №2 (а.с.190-195) та посадову інструкцію лікаря-хірурга судинного кардіологічного відділення №1 для хворих після малоінвазивних операцій на серці (а.с.179-182), апеляційний суд приходить до висновку, що фактично відбулось виведення вказаної посади із штатного розпису відділення серцево-судинної хірургії та реєстрації даної посади без зміни змісту трудової функції в кардіологічному відділенні №1 лікарні. Наказом № 222-ос від 21.07.2014 року ЧМЛ №2 [PERSON], лікаря-хірурга судинного відділення серцево-судинної хірургії, було з 21.07.2014 року прийнято за сумісництвом на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного кардіологічного відділення №1 для хворих після малоінвазивних операцій на серці (а.с.72). В ході судового розгляду даної справи встановлено, що позивачу при виведенні 0,5 посади лікаря-хірурга судинного із штатного розпису відділення серцево-судинної хірургії та реєстрації даної посади без зміни змісту трудової функції в кардіологічному відділенні №1 відповідачем не пропонувалась робота на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного в кардіологічному відділенні № 1 для хворих після малоінвазивних операцій на серці. Доводи представника відповідача відносно того, що позивачу пропонувалась інша робота в лікарні за сумісництвом (вказана обставина заперечується позивачем), не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги, оскільки вказані доводи відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні статті 60 ЦПК України, яка регламентує обов'язки доказування і подання доказів. Відповідно до приписів ч.1,ч.4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних та допустимих доказів відносно того, що позивач не відповідає вищезазначеній посаді, а також доказів відносно того, що позивач не може виконувати вказану роботу в кардіологічному відділенні №1 з будь-яких інших підстав, відповідачем не представлено. Довідки відповідача про кількість проведених позивачем операцій за 2013, 2014 роки (а.с. 87,201-202), не можуть бути розцінені судом, як належні докази щодо зазначеного предмету доказування, оскільки з них не вбачається, що позивач не відповідає посаді, з якої його звільнили або не може виконувати вказану роботу в кардіологічному відділенні №1 з будь-яких інших підстав. Наказом № 222-ос від 21.07.2014 року ЧМЛ № 2 [PERSON], лікаря-хірурга судинного відділення серцево-судинної хірургії, було з 21.07.2014 року прийнято за сумісництвом на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного кардіологічного відділення № 1 для хворих після малоінвазивних операцій на серці (а.с.72). Приймаючи до уваги наведене, по справі встановлено (стосовно посади, з якої було звільнено позивача) факт внутрішньої реорганізації юридичної особи шляхом впровадження змін в організаційній структурі лікарні, а не проведення скорочення чисельності або штату працівників. При цьому апеляційний суд приходить до висновку про безпідставне звільнення позивача на підставі п.1статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату, оскільки по справі не встановлено і, відповідно, відповідачем не доведено факту скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами у структурі лікарні, також по справі відповідачем не доведено факту дотримання ним вимог ч.4 статті 36 КЗпП України при звільненні позивача. Виходячи з положень ч.1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За даних обставин апеляційний суд вважає за необхідне: - визнати незаконним наказ Чернігівської міської лікарні №2 Чернігівської міської ради № 181-ос від 19.06.2014року в частині звільнення [PERSON], завідувача (лікаря-хірурга судинного) відділення серцево-судинної хірургії, з 10.06.2014року від сумісництва на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку цього відділення, у зв'язку із скороченням штату п.1 ст. 40 КЗпП України; - поновити [PERSON] на 0,5 посади лікаря- хірурга судинного рентгенохірургічного блоку відділення серцево-судинної хірургії Чернігівської міської лікарні №2 Чернігівської міської ради за сумісництвом з 11.06.2014року. Відповідно до приписів ч.2 статті 235 КЗпП України, на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Часом вимушеного прогулу є період з 11.06.2014року по день ухвалення даного рішення, тобто по 06.05.2015року включно, що становить 229 робочих днів (у відповідності до норм тривалості робочого часу на 2014, 2015роки). Згідно довідки відповідача (а.с.183), середньоденна заробітна плата позивача (на посаді за сумісництвом) становить 120 грн.39 коп. Виходячи з наведеного, з Чернігівської міської лікарні №2 Чернігівської міської ради на користь [PERSON] необхідно стягнути 27569 грн.31коп.середнього заробітку за вказаний час вимушеного прогулу (обов'язкові платежі і податки з даної суми не відраховано). Розрахунок вказаної суми є наступним: 120грн.39 коп.-середньоденна заробітна плата х 229робочих днів = 27569грн.31коп. Відповідно до положень ч.1 статті 237-1 КзПП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається із заявлених позовних вимог, позивач просить в рахунок відшкодування спричиненої йому незаконним звільненням моральної шкоди зобов'язати головного лікаря ЧМЛ №2 принести свої публічні вибачення шляхом розміщення відповідного оголошення у газеті ''Деснянська правда". Апеляційний суд вважає, що вимога заявленого позову у вказаній частині задоволенню не підлягає, оскільки головного лікаря ЧМЛ №2 Чернігівської міської ради до участі у справі судом першої інстанції залучено не було, а залучення до участі у справі осіб на стадії перегляду рішення суду в апеляційному провадженні положеннями ЦПК України не передбачено. З аналогічних підстав не підлягає задоволенню вимога позивача про покладення на головного лікаря ЧМЛ №2, як посадову особу, винну в незаконному звільненні, обов'язку покрити шкоду, заподіяну установі у зв'язку з оплатою позивачу часу вимушеного прогулу. Відповідно до приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з Чернігівської міської лікарні №2 Чернігівської міської ради на користь [PERSON] 304грн.50коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених витрат на правову допомогу (а.с.126,127). Розмір вказаних витрат узгоджується з положеннями Закону України ''Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах''. Згідно з ч.3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За даних обставин апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з Чернігівської міської лікарні №2 Чернігівської міської ради 778 грн. 93 коп. судового збору на розрахунковий рахунок № 31210206780002 в ГУДКСУ у Чернігівській області (МФО 853592), отримувач-УК у м. Чернігові/м. Чернігів/22030001, код ЄДРПОУ 38054398. Розрахунок суми судового збору, виходячи з розмірів ставок судового збору, визначених ч.2 статті 4 Закону України ''Про судовий збір'', наступний: 243грн. 60коп. + 121грн. 80 коп. - судовий збір за розгляд вимог немайнового характеру в судах першої і апеляційної інстанції + (275грн.69 коп. + 137грн. 84 коп.) - судовий збір за розгляд вимог майнового характеру в судах першої і апеляційної інстанції. Таким чином, 243грн. 60коп. + 121грн. 80 коп. + 275грн.69 коп. + 137грн. 84 коп. = 778 грн.93коп.

Outcome: partial