Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

[PERSON] 26.12.2016р. звернувся в суд з позовом до Західного казенного підприємства пробірного контролю, в якому просить постановити рішення, яким зобов'язати відповідача надати йому житло. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що відповідно до п. 41 Постанови ради міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року №208 (втратила чинність на підставі постанови КМ №582 від 12.08.2015 року), але чинна на момент виселення: "3 гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації^ що надали їм жилу площу в гуртожитку, не менш як десять років; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників." Позивач працював в ШРБУ 5 та йому було надано кімнату в гуртожитку за адресою - [ADDRESS], що стверджується відміткою у паспорті. У 2002 році його було звільнено з роботи в зв'язку з ліквідацією підприємства, що стверджується записом у трудовій книзі. Крім цього, він є інвалідом 2 групи, що стверджується посвідченням серії [NUMBER]. В той же час при звільненні двері у кімнату опечатали, позивача не впустили в кімнату та пообіцяли, що виділять їй кімнату у гуртожитках на [ADDRESS]. На даний час приміщення на [ADDRESS] займає Західне казенне підприємство пробірного контролю, яке на його думку зобов'язане надати йому інше житло. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, давши пояснення аналогічні тим, що вказані у позові. Просив цей позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення сторін по справі, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до глави 4 Житлового кодексу України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р. № 208 „Гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання". Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Переобладнання жилих будинків під гуртожитки провадиться з дозволу виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районних, міської, районної в місті Ради народних депутатів. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Суд встановив, що у позивача такий ордер відсутній. Слід зазначити, що заселення гуртожитків провадиться після створення в них необхідних житлово-побутових умов для проживання й одержання дозволу санітарно - епідеміологічної станції. При цьому, будинок за [ADDRESS] у виконавчому комітеті Львівської міської ради як житловий (гуртожиток) не зареєстрований і дозвіл на переобладнання у гуртожиток останнім не надавався. Згідно архівної довідки Львівської міської ради від 10.12.2002р. №П09/ор-134, в рішенні Шевченківського райвиконкому м.Львова від 14.04.1987р. „Про затвердження реєстру №1 та реєстрацію житлових будинків (будівель)", будинок [ADDRESS], як житловий не значиться. Відповідно до записів в трудовій книжці гр. [PERSON] з 1988 по 2002 роки перебував у трудових відносинах з Львівським шляховим ремонтно-будівельним управлінням № 5 ( яке в 1993 році реорганізоване в Орендне шляхове ремонтно-будівельне управлінням № 5). 12 серпня 1993 року між Організацією орендарів шляхового ремонтно-будівельного управлінням № 5 та Фондом комунального майна м.Львова було укладено договір оренди нежитлового приміщення на [ADDRESS] від 12.08.1993р. №1626 на термін з 02.01.1990р. по 01.01.1994р. З пояснень позивача, йому роботодавцем було надано для проживання приміщення в нежитловому будинку по [ADDRESS]. Проте, надання нежитлових приміщень для проживання осіб не допускається. У зв'язку із значною заборгованістю за оренду приміщення та добровільною відмовою Орендного шляхового ремонтно-будівельного управлінням № 5 від 03.06.1998 року №37 Договір оренди нежитлового приміщення по [ADDRESS] від 12.08.1993р. №1626 був достроково припинений. Суд встановив, що відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.07.1998р. № 361 "Про надання в оренду нежитлових приміщень на [ADDRESS]" було вирішено укласти із Західним казенним підприємством пробірного контролю договір оренди нежитлового приміщення (будівлі) на [ADDRESS]. На даний час, згідно Рішення Львівського міськвиконкому від 01.03.2002р. №68 нежитлове приміщення (будівля) на [ADDRESS] передана на баланс Західного казенного підприємства пробірного контролю. Позивач у трудових відносинах з відповідачем не перебував. Порядок надання житла громадянам регулюється Житловим кодексом України. Відповідно до ст.31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. За нормами ст.42 ЖК України жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно ст.52 ЖК України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, що викладені в позові, відсутні підстави для висновку про перебування позивача на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, про обов'язок відповідача надати позивачу жиле приміщення. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed