Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 16 жовтня 2013 року між нею та [PERSON] був укладений договір іпотеки, за умовами якого було забезпечено виконання останньою зобовязань за договором позики, укладеним між ними. За даним договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], на яку була накладена заборона відчуження. Незважаючи на те, що строк виконання [PERSON] своїх зобовязань за договором позики, який вони передбачили до 16 жовтня 2014 року, сплив, борг остання їй не повернула, проте, як їй стало відомо, квартира, яка була предметом іпотеки, 23 лютого 2015 року була продана на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], власником якої став чоловік приватного нотаріуса [PERSON] - [PERSON], при цьому відчужувачем від імені [PERSON] іпотечного майна за довіреністю виступав [PERSON], який також здійснив підписання заяви на зняття заборони відчуження спірної квартири від її імені, як іпотекодержателя, тобто [PERSON] діяв з обох сторін угоди, з її боку та з боку [PERSON]. Крім того зазначала, що існувало дві заяви на припинення обтяження, перша заява від 23 лютого 2015 року (реєстр № 10327422) про державну реєстрацію зняття обтяження з іпотечної квартири, начебто, за її підписом, а друга заява від її імені, але за підписом [PERSON], який діяв за довіреністю. Особисто вона до приватного нотаріуса повідомлення про погашення позики (кредиту), чи повідомлення про припинення іпотечного договору не спрямовувала, а також особисто з питанням про припинення обтяження не зверталась. Також, на виконання вимог п. 5.4. глави 15 розділу II «Порядку вчинення нотаріусами нотаріальних дій», про зняття заборони нотаріус її не повідомляв, тому про зняття заборони та продаж предмету іпотеки вона дізналась від [PERSON] лише у вересні 2015 року, в результаті чого вони разом звернулись до відділу поліції із заявами про шахрайство. Вважає, що підпис на заяві про зняття заборони відчуження від 23 лютого 2015 року (реєстр № 10327472) виконаний не [PERSON], а іншою особою. На підставі викладеного, для захисту свого порушеного права, просила визнати заяву про державну реєстрацію припинення заборони відчуження від 23 лютого 2015 року за підписом [PERSON] недійсною, скасувати та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про припинення заборони відчуження, а також скасувати та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про припинення іпотеки щодо квартири [ADDRESS], визнати договір купівлі-продажу від 23 лютого 2015 року даного нерухомого майна недійсним. Рішенням Орджнонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 квітня 2017 року позов [PERSON] задоволено частково. Скасовано запис про реєстрацію 23 лютого 2015 року припинення заборони відчуження квартири [ADDRESS] із виключенням такого запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Скасовано запис про реєстрацію 23 лютого 2015 року припинення іпотеки квартири [ADDRESS] із виключенням такого запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (житлова площа 18,5 кв. м, загальна площа 31,2 кв. м), укладений 23 лютого 2015 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON], та який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], реєстр № 264, недійсним. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 643,07 грн., стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 275,60 грн.. З даним рішенням не погодився відповідач [PERSON] та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції не враховані вимоги статті 16 ЦПК України, згідно якої не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно розглянув дану справу в частині оскарження дій нотаріуса, як державного реєстратора, в порядку цивільного судочинства. Крім того, вказував, що суд не звернув увагу на те, що законність договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23 лютого 2015 року була визначена рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19 лютого 2016 року, яке набрало законної сили. Вважає, що місцевий суд зробив помилковий висновок про те, що в обовязки нотаріуса, як державного реєстратора, для прийняття рішення щодо припинення заборони відчуження нерухомого майна та припинення іпотеки входить витребування документів, що підтверджують виконання договору іпотеки. Також зазначив, що суд при ухваленні рішення у даній справі помилково дав оцінку факту наявності реєстрації місця мешкання [PERSON] у квартирі [ADDRESS], а також наявності родинних відносин між нотаріусом [PERSON], ним та [PERSON], оскільки ці обставини не мають юридичного значення для вирішення справи. Місцевий суд проігнорував вимоги ч. 3 ст. 10, ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України і при ухваленні рішення зробив необґрунтований висновок щодо доведеності позову [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], діюча за довіреністю, в судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити. Позивач, відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], діючий на підставі довіреності, в суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні посилалась на обґрунтованість доводів апеляційної скарги, просила скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Згідно заяви третьої особи приватного нотаріуса [PERSON], вона просила справу розглянути за її відсутності. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п.п.3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договором купівлі-продажу від 12 жовтня 2013 року (т. 1, а. с. 15 об, 49-51, 52). Відповідно до договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], реєстр № 1117, вбачається, що [PERSON], як іпотекодавець, та [PERSON], як іпотекодержатель, уклали угоду, за якою [PERSON] передала в іпотеку [PERSON] квартиру [ADDRESS] (загальна площа 31,2 кв. м, житлова площа 18,5 кв. м) в забезпечення виконання нею основного зобовязання перед [PERSON] з повернення в строк до 16 жовтня 2014 року позики в розмірі 73000 грн. (т.1.а.с.8-10). Умовами зазначеного договору іпотеки сторони також узгодили накладення заборони відчуження предмету іпотеки, що було посвідчено нотаріусом, [PERSON], реєстр № 1118, та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1, а. с. 8-10, 44, 54-58). Також нотаріусом [PERSON] 16 жовтня 2013 року було проведено державну реєстрацію іпотеки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а. с. 45). Відповідно до довіреності від 27 жовтня 2014 року, посвідченої нотаріусом [PERSON], реєстр № 781, вбачається, що [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником з правом підпису від її імені документів в усіх без винятку установах, в тому числі у нотаріуса, у відділі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, з питань виконання умов, в тому числі визначення суми боргу за договором іпотеки від 16 жовтня 2013 року. Крім того, [PERSON] був наділений повноваженнями, як іпотекодержатель, у разі невиконання зобовязань іпотекодателем за договором іпотеки, в рахунок виконання основного зобовязання для задоволення вимог [PERSON], щодо квартири [ADDRESS] укласти договір купівлі-продажу на умовах та за ціною на його розсуд та одержувати гроші в сумах без обмеження їх розміру із правом зняти заборону на відчуження такої квартири та скасувати іпотеку. [PERSON] також мав право на подання та підпису від імені [PERSON] заяв та інших документів, що стосуються виконання наданих йому повноважень, а також на одержання належних [PERSON] документів (т. 1, а. с. 33, 43, 76, 92). Крім того, згідно довіреності від 29 жовтня 2014 року, посвідченої також нотаріусом [PERSON], реєстр № 784, вбачається, що [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON], кожний з яких може діяти самостійно, бути її представниками в усіх організаціях з питань, що можуть виникнути відносно усіх її інтересів та прав з питань укладання та належного оформлення договору купівлі-продажу належної їй квартири [ADDRESS]. Для цього [PERSON] надала [PERSON] та [PERSON] право представляти її інтереси у відповідних органах, розписуватись за неї, подавати та одержувати будь-які документи, необхідні для оформлення договору купівлі-продажу, робити від її імені заяви, право підписати договір купівлі-продажу, оформити його в нотаріальний конторі (т. 2, а.с.52). Також судом встановлено, що [PERSON] свої зобовязання за договором позики не виконала, борг [PERSON] в строк, передбачений домовленістю між ними, не повернула. 23 лютого 2015 року приватним нотаріусом [PERSON], як державним реєстратором, на підставі заяви іпотекодержателя [PERSON], від імені якої за довіреністю діяв [PERSON] і яка була зареєстрована 23 лютого 2015 року об 12-27 год. за № 10327472, було прийнято рішення за № 19536923, згідно якого була вилучена заборона відчуження квартири [ADDRESS], про що була зроблена відмітка на договорі іпотеки (т. 1, а. с. 20, 54-58, 161). В той же день о 13-45 за № 10329261 приватним нотаріусом [PERSON], як державним реєстратором, була зареєстрована заява іпотекодержателя [PERSON], від імені якої за довіреністю діяв [PERSON] про припинення іпотеки квартири [ADDRESS], на підставі якої прийнято рішення № 19539431 про припинення іпотеки (т.1 а.с.21). 23 лютого 2015 року, діючи на підставі довіреності від імені [PERSON], [PERSON] здійснив відчуження квартири [ADDRESS], уклавши договір купівлі-продажу (т. 1а.с.11-13). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки заяви самого іпотекодержателя [PERSON] про припинення іпотеки квартири [ADDRESS] та про зняття заборони відчуження з такої квартири нотаріусу не подавались, а після зняття заборони на відчуження предмету іпотеки для проведення державної реєстрації такого зняття та проведення відповідної реєстрації припинення іпотеки нотаріус [PERSON], як державний реєстратор, не перевірила наявність факту виконання [PERSON] умов іпотечного договору від 16 жовтня 2013 року, є підстави для скасування записів про реєстрацію 23 лютого 2015 року припинення заборони відчуження та припинення іпотеки квартири [ADDRESS] із виключенням таких записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, ухвалюючи рішення про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним, місцевий суд виходив з того, що на його укладення було відсутнє волевиявлення [PERSON], а також відсутня згода на такий продаж від [PERSON], як іпотекодержателя, які, в свою чергу, не отримували грошових коштів від реалізації такого нерухомого майна, а також даний правочин був вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною та з недодержанням вимог, встановлених ст. 203 ЦК України. З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне. Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про визнання заяви про державну реєстрацію припинення заборони відчуження недійсною не оскаржувалось, тому апеляційним судом не перевірялось. Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскарженій частині не відповідає. Апеляційним судом встановлено, що відповідно до договору іпотеки від 16 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], реєстр № 1117, вбачається, що [PERSON], як іпотекодавець, та [PERSON], як іпотекодержатель, уклали угоду, за якою [PERSON] передала в іпотеку [PERSON] квартиру [ADDRESS] (загальна площа 31,2 кв. м, житлова площа 18,5 кв. м) в забезпечення виконання нею основного зобовязання перед [PERSON] з повернення в строк до 16 жовтня 2014 року позики в розмірі 73000 грн. (т.1.а.с.8-10). Умовами зазначеного договору іпотеки сторони також узгодили накладення заборони відчуження предмету іпотеки, що було посвідчено нотаріусом, [PERSON], реєстр № 1118, та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1, а. с. 8-10, 44, 54-58). Також нотаріусом [PERSON] 16 жовтня 2013 року було проведено державну реєстрацію іпотеки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а. с. 45). 27 жовтня 2014 року позивач видала [PERSON] довіреність, яка була посвідчена нотаріально і якою уповноважила останнього бути її представником з правом підпису від її імені документів в усіх без винятку установах, в тому числі у нотаріуса, у відділі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, з питань виконання умов, в тому числі визначення суми боргу за договором іпотеки від 16 жовтня 2013 року. Зокрема, [PERSON] був наділений повноваженнями, як іпотекодержатель, у разі не виконання зобовязань іпотекодателем за договором іпотеки, в рахунок виконання основного зобовязання для задоволення вимог [PERSON], щодо квартири [ADDRESS] укласти договір купівлі-продажу на умовах та за ціною на його розсуд та одержувати гроші в сумах без обмеження їх розміру із правом зняти заборону на відчуження такої квартири та реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. [PERSON] також мав право на подання та підпису від імені [PERSON] заяв та інших документів, що стосуються виконання наданих йому повноважень, а також на одержання належних [PERSON] документів (т. 1, а. с. 33, 43, 76, 92). Крім того, згідно довіреності від 29 жовтня 2014 року, посвідченої також нотаріусом [PERSON], реєстр № 784, вбачається, що [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON], кожний з яких може діяти самостійно, бути її представниками в усіх організаціях з питань, що можуть виникнути відносно усіх її інтересів та прав з питань укладання та належного оформлення договору купівлі-продажу належної їй квартири [ADDRESS]. Для цього [PERSON] надала [PERSON] та [PERSON]. право представляти її інтереси у відповідних органах, розписуватись за неї, подавати та одержувати будь-які документи, необхідні для оформлення договору купівлі-продажу, робити від її імені заяви, право підписати договір купівлі-продажу, оформити його в нотаріальний конторі. (т. 2, а.с.52). 23 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса [PERSON], як держаного реєстратора із заявами, підписаними ним від імені іпотекодержателя [PERSON] про припинення заборони відчуження квартири [ADDRESS] та припинення іпотеки (т. 1, а. с. 20 -21). Разом із зазначеними заявами [PERSON], зокрема надав нотаріусу довіреність від 27 жовтня 2014 року, видану [PERSON], договір іпотеки, правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] (т. 3 а.с.107-130). 23 лютого 2015 року державний реєстратор [PERSON] прийняла рішення № 19536923 про припинення заборони відчуження, на підставі якого внесла відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 3 а.с.187). Після того, в той же день державний реєстратор [PERSON] прийняла рішення № 19539431 про припинення іпотеки, на підставі якого внесла відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.3 а.с.192). Також 23 лютого 2015 року [PERSON], діючи від імені [PERSON] на підставі довіреності від 29 жовтня 2014 року, уклав договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий номер 264( т.1 а.с.11-13). Згідно з ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Основною метою видачі довіреності є надання довірителем (той, хто видає довіреність) довіреній особі або повіреному (тому, на чиє імя видається довіреність) прав на вчинення певних дій від імені довірителя. Нотаріуси посвідчують довіреності, складені від імені фізичної особи або юридичної особи, на імя однієї або кількох осіб з чітко визначеними юридичними діями, які належить учинити представникові. Згідно ст. 249 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення і відмова від цього права є нікчемною. Таким чином, за обставинами справи встановлено, що звертаючись 23 лютого 2015 року до приватного нотаріуса [PERSON], як державного реєстратора, [PERSON] надав заяви на зняття заборони відчуження квартири [ADDRESS] та припинення іпотеки, підписані ним від імені [PERSON], чим вчинив дії відповідно до змісту виданої йому останньою довіреності від 27 жовтня 2014 року. Дана довіреність до теперішнього часу є дійсною, [PERSON] не скасована та не ос порена, а тому нотаріус, який діяв як державний реєстратор, обґрунтовано прийняв підписані [PERSON] заяви від імені [PERSON] на зняття заборони відчуження квартири та припинення іпотеки. При цьому закон в даному випадку не вимагає подання додатково таких заяв особисто від іпотекодержателя. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення на час виникнення спірних правовідносин визначав Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі: Порядок № 868). Згідно ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (на момент виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. За п. п. 2, 3, 22 Порядку № 868 (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, який приймає рішення щодо державної реєстрації прав, форму та вимоги до оформлення яких встановлює Мін'юст, та на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав вносить записи до Державного реєстру. Згідно п.п. 8,10,13 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. Заявник під час подання заяви особисто пред'являє органові державної реєстрації прав, нотаріусові документ, що посвідчує його особу. У разі подання заяви уповноваженою особою органові державної реєстрації прав, нотаріусові, крім документа, що зазначений в абзацах другому - четвертому цього пункту, пред'являється документ, що підтверджує її повноваження. Заявник подає разом із заявою органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для державної реєстрації прав документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита. При цьому відповідно до п.п.71, 78 Порядку № 868, державна реєстрація припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно у результаті зняття нотаріусом заборони проводиться нотаріусом, яким знято заборону. Державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводиться нотаріусом одночасно із зняттям ним заборони, накладеної під час посвідчення договору іпотеки. Згідно п.п. 74,75 Порядку № 868, для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; визначений законодавством документ, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; договір, укладений у порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дублікат; закон, яким встановлено заборону на користування та/або розпорядження нерухомим майном; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. При цьому на підставі п. 15 Порядку № 868, під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); повноважень заявника; відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Згідно із п. п. 63, 73 Порядку № 868 у разі проведення державної реєстрації припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно заінтересованою особою є особа, якою припинено обтяження, та особа, в інтересах якої припинено обтяження. При цьому в разі проведення державної реєстрації припинення іпотеки заінтересованою особою є особа, якою припинена іпотека, та особа, в інтересах якої припинено іпотеку. Пунктом 28 Порядку № 868 визначено, що державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; ) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; ) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. З аналізу зазначених норм закону вбачається, що при проведенні державної реєстрації зняття заборони відчуження та припинення іпотеки нотаріус, як держаний реєстратор, не зобовязаний перевіряти наявність факту виконання умов іпотечного договору, а тому враховуючи повноту вказаних представником обтяжувача у відповідних заявах відомостей, достовірність і обґрунтованість яких державним реєстратором не перевіряється, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності у приватного нотаріуса [PERSON] підстав для відмови у вчиненні реєстраційних дій та правомірності внесення ним записів до Державного реєстру речових прав. З огляду на те, що державним реєстратором реєстрація 23 лютого 2015 року припинення заборони відчуження та припинення іпотеки квартири [ADDRESS] із виключенням таких записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно була проведена у відповідності до вимог закону, підстав для скасування таких записів у суду першої інстанції не було. При цьому на користь доводів позову про те, що підписи на заявах про припинення заборони відчуження та припинення іпотеки виконані не [PERSON], а іншою особою, позивач доказів не надала. Крім того, згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Як вбачається зі змісту позовної заяви [PERSON], вона просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23 лютого 2015 року недійсним, посилаючись фактично на недотримання державним реєстратором процедури проведення державної реєстрації припинення заборони відчуження та припинення іпотеки (т. 1, а.с. 3-5). Свої позовні вимоги [PERSON] протягом розгляду справи не змінювала. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. З огляду на те, що доводи позивача щодо недотримання державним реєстратором процедури проведення державної реєстрації припинення заборони відчуження та припинення іпотеки не знайшли своє підтвердження у процесі розгляду справи, підстави для задоволення позову [PERSON] і в частині визнання договору купівлі-продажу квартири з огляду на недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, також відсутні. Крім того, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд першої інстанції, у порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства, самостійно змінив підставу позову та визнав договір купівлі-продажу недійсним з підстав наявності зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а також з огляду на те, що були відсутні волевиявлення відповідача [PERSON] на продаж належного їй майна і згода на це іпотекодержателя [PERSON], а також у звязку з тим, що останніми не були отримані грошові кошти від продажу квартири. При цьому місцевий суд, визнаючи угоду недійсною з вищевказаних підстав, вважав, що оскільки раніше ухвалене судове рішення за аналогічними позовними вимогами [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу від 23 лютого 2015 року недійсним не містить правової оцінки доводам сторін, є підстави для їх обґрунтування при розгляді даної справи. Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки набрало законної сили рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19 лютого 2016 року, яким було відмовлено в задоволенні позовів [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири від 23 лютого 2015 року недійсним з підстав наявності зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а також з огляду на те, що були відсутні волевиявлення відповідача [PERSON] на продаж належного їй майна і згода на це іпотекодержателя [PERSON], а також у звязку з неотриманням ними грошових коштів від продажу квартири, повторний розгляд такого спору не допускається, а ненадання в судовому рішенні правової оцінки доводам сторін є підставою для його оскарження, а не для нового судового розгляду в іншому провадженні. Наведене свідчить про те, що місцевий суд, вирішуючи спір, у порушення положень ст.ст. 60,212-214 ЦПК України, належним чином не дослідив обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджувалися та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON]. Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив правила юрисдикції та безпідставно розглянув дану справу в частині скасування записів про зняття заборони відчуження та припинення іпотеки в порядку цивільного судочинства. апеляційний суд не приймає до уваги, з огляду на те, що спірні правовідносини, повязані із фактичним невиконанням умов цивільно-правової угоди, а тому цей спір не є публічно- правовим та не відноситься до юрисдикції адміністративних судів. З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. На підставі вимог ч. 5 ст. 88 ЦПК України, у звязку з частковим задоволенням апеляційної скарги та ухваленням нового рішення, є підстави для стягнення з позивача на користь особи, яка подала апеляційну скаргу, судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги у розмірі 1 818,96 грн.96 коп..

Outcome: partial