Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

26.04.2021 року позивач звернувся у Сихівський районний суд Волинської області з позовом до відповідача про відшкодування збитків в порядку регресу, мотивуючи свій позов тим, що між ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] укладено Договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 3902746-02-14-01 від 26.04.2017 року - автомобіля «Рено», дрн [NUMBER] , відповідно до якого страхова компанія взяла на себе зобов`язання сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування у разі настання страхового випадку. 18.03.2018 року у місті Львові по вулиці Енергетичній, 18 мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю ТЗ «Фольксваген», днз [NUMBER] , під керуванням відповідача, та автомобіля «Рено», днз [NUMBER] , внаслідок якої автомобіль «Рено» був пошкоджений з вини відповідача. Вартість відновлювального ремонта автомобіля «Рено» склала 48 561, 00 грн і за заявою потерпілої особи ПАТ «СК «ВУСО» виплатило суму страхового відшкодування у розмірі 42 818, 50 гривень і отримало право регресної вимоги до відповідача на дану суму. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача, як водія ТЗ, була застрахована в ПрАТ «СК «АХА» Страхування», то після відповідного звернення ПАТ «СК «ВУСО», ПрАТ «СК «АХА» Страхування» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПАТ «СК «ВУСО» в межах ліміту, передбаченого полісом № АК 6339070 з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу деталей. Різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням ПрАТ «СК «АХА Страхування» склала 7 705, 60 грн, які позивач просить стягнути з відповідача, оскільки 20.12.2019 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та позивачем укладено Договір №20/12/2019 року про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПрАТ «СК «ВУСО» передає, а позивач отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих ПрАТ «СК «ВУСО» по договору страхування № 3902746-02-14-01 від 26.04.2017 року. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати: 908,00 грн судового збору і 8 644, 50 грн витрат на оплату правничої допомоги. Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 07.06.2021 року, на підставі статтей 27, 28, 31 ЦПК України, цивільна справа за позовом [PERSON] передана за підсудністю до Рожищенського районного суду Волинської області і надійшла в Рожищенський районний суд Волинської області 15.07.2021 року. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2021 року, цивільну справу передано на розгляд судді Н.В. Шептицької. 21.07.2021 року на запит суду від 16.07.2021 року (ас 77) надійшла інформація про місце реєстрації відповідача (ас 78), оскільки дана інформація впливає на визначення територіальної підсудності у даній категорії справ, згідно частини 1 статті 27 ЦПК України. Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 22.07.2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Розгляд справи призначено на 12.08.2021 року. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 12.08.2021 року, у зв`язку з відсутністю у суду відомостей про вручення відповідачу повідомлення про дату, час і місце судового розгляду, розгляд справи відкладено на 13.09.2021 року. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 13.09.2021 року постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін і судове засідання призначено на 05.10.2021 року. 16.09.2021 року до суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката П.М. Самойленка про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного підпису (онлайн сервісу відеозв`язку «EasyCon»). Ухвалами судді Рожищенського районного суду Волинської області від 16.09.2021 року, 05.10.2021 року, 18.10.2021 року, 17.11.2021 року постановлено судові засідання проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного підпису (онлайн сервісу відеозв`язку «EasyCon»). Позивач в судове засідання не з`явився, хоча був вчасно і належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи ( ас 189). Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові, який просив задовольнити також з тих підстав, що зазначені у Відповіді на Відзив на позовну заяву від 25.08.2021 року (ас 103-104). Додатково суду пояснив, що заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає до задоволення у зв`язку з її необгрунтованістю, оскільки виплата страхового відшкодування була здійснена 24.04.2018 року, тому останнім днем строку загальної позовної давності тривалістю в три роки є 25.04.2021 року, який припадав на вихідний день, а позовна заява була надіслана в суд засобами поштового зв`язку на перший після вихідного дня робочий день, а саме 26.04.2021 року. За таких обставин позивач не пропустив строк позовної давності. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, хоча були вчасно і належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи ( ас 190, 191). 05.10.2021 року представник позивача подав суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити у їх відсутності (ас 124). 16.08.2021 року представник відповідача подав Відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх безпідставністю і стягнути з позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 гривень (ас 93-94). Відзив мотивований тим, що позовна заява оформлена з порушенням вимог статті 175 ЦПК України. Крім того, позивачем не долучено жодного доказу на підставі якого відбувалося відшкодування шкоди АТ «СК «АРКС», а лише вказано, що перераховано 25 520 грн та не зазначено, на яких підставах було зменшено розмір збитку Страховиком відповідача. Вважає, що [PERSON] не є належним відповідачем у даній справі, а досудове врегулювання спору здійснено неналежним чином. Вимога про стягнення витрат на правору допомогу у розмірі 8 644, 50 грн є безпідставною та необгрунтованою, оскільки усі долучені до позову документи не є необхідними для вирішення справи. Разом із Відзивом на позовну заяву була подана заява про застосування строків позовної давності, оскільки ДТП відбулася 18.03.2018 року, а позовна заява підписана позивачем 19.03.2019 року, тобто з пропуском строків позовної давності, і дана обставина є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 25.08.2021 року представник позивача подав Відповідь на Відзив на позовну заяву, у якій зазначив, що виплата страхового відшкодування здійснювалася у відповідності до Закону України «Про страхування» та умов договору добровільного страхування наземного траспорту від 26.04.2017 року; форма страхового акту є внутрішнім документом страхової компанії та його форма визначається страховиком у відповідності до статті 25 Закону України «Про страхування»; розрахунок розміру страхового відшкодування за полісом здійснювався ПрАТ «СК «АРКС»; досудове врегулювання спору не є обов`язковим ( ас 103-104). 25.08.2021 року представник позивача подав заперечення на клопотання (заяву) представника відповідача про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що виплата страхового відшкодування була здійснена 24.04.2018 року, тобто останнім днем строку загальної позовної давності тривалістю в три роки є 25.04.2021 року, який був вихідним днем, а позовна заява подана в перший після нього робочий день, шляхом здійснення поштового відправлення, тому подана в межах строку позовної давності ( ас 102). Суд, заслухавши думку представника позивача, ухвалив розгляд справи здійснювати у відсутності позивача, відповідача та його представника, згідно частини 1 статті 223 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що 26.04.2017 року між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 3902746-02-14-01 - автомобіля «Рено», дрн [NUMBER] , відповідно до якого страхова компанія взяла на себе зобов`язання сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування у разі настання страхового випадку ( ас 15-17). 18.03.2018 року у місті Львові по вулиці Енергетичній, 18 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю ТЗ «Фольксваген», днз [NUMBER] , під керуванням відповідача, та автомобіля «Рено», днз [NUMBER] , внаслідок якої автомобіль «Рено» був пошкоджений з вини відповідача. Дані обставини підтверджуються постановою Сихівського районного суду міста Львова від 18.04.2018 року у справі № 464/1671/18 ( ас 25), постановою Франківського районного суду міста Львова від 17.05.2018 року у справі № 465/1644/18 ( ас 26-27), постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.05.2018 року у справі № 442/2449/18 ( ас 28). Вартість відновлювального ремонта автомобіля «Рено» склала 48 561, 00 грн і за заявою потерпілої особи ПАТ «СК «ВУСО» виплатило суму страхового відшкодування у розмірі 42 818, 50 гривень і отримало право вимоги до відповідача на дану суму. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача, як водія ТЗ, була застрахована в ПрАТ «СК «АХА» Страхування», то після відповідного звернення ПАТ «СК «ВУСО», ПрАТ «СК «АХА» Страхування» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПАТ «СК «ВУСО» в межах ліміту, передбаченого полісом № АК 6339070 з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу деталей. Дані обставини підтверджуються повідомленням про настання події з наземним транспортним засобом від 21.03.2018 року ( ас 29-30), полісом обо`язкового страхового відшкодування № АК7 3917241 від 26.04.2017 року ( ас 30 зв), актом виїзду на місце події від 18.03.2018 року ( ас 31), актом огляду колісного транспортного засобу від 18.03.2018 року ( ас 39), рахунком-фактурою № СПД-000108 від 26.03.2018 року (ас 47), рахунком-фактурою № СПД-000107 від 24.03.2018 року ( ас 47 зв), розрахунком суми страхового відшкодування від 26.03.2018 року ( ас 51), Страховим актом № 03572-02 від 24.04.2018 року ( ас 52), довідкою-підтвердження надходження коштів від 12.04.2021 року ( ас 55), платіжним дорученням № 8979 від 24.04.2018 року, копія якого завірена ЕЦП ( ас 187). Різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням ПрАТ «СК «АХА Страхування» склала 17 298, 50 грн, з яких позивач просить стягнути з відповідача 7 705, 60 грн, оскільки 20.12.2019 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та позивачем укладено Договір №20/12/2019 року про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПрАТ «СК «ВУСО» передає, а позивач отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих ПрАТ «СК «ВУСО» по договору страхування № 3902746-02-14-01 від 26.04.2017 року. Дані обставини підтверджуються Договором №20/12/2019 про відступлення права вимоги від 20.12.2019 року і Додатком № 1 до нього ( ас 9-11, ас 12-14), дублікатом квитанції від 27.12.2019 року ( ас 14 зв), Актом (вимогою) № 03572-02 про відшкодування збитків в порядку регресу від 27.12.2019 року ( ас 56), повідомлення про відступлення права вимоги від 27.12.2019 року ( ас 57). Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права. Згідно статті 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно до вимог частини 4 статті 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору. Відповідно до статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяння шкоди. Згідно роз`яснень, які містяться в пункту 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття "регрес" та "суброгація". Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. Таким чином, відповідно до вказаних норм закону від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-112-цс/13, у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/9320/15-ц. З огляду на положення статті 1192 ЦК України, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Також у порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні, тому, з урахуванням положення статті 515 ЦК України, суброгація застосовується лише до майнового страхування. Пунктом 3 частини 1 статті 988 ЦК України та пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України "Про страхування" передбачено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у строк, встановлений договором. Таким чином, до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. ПрАТ СК «ВУСО» виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування потерпілій особі завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до ПрАТ СК «ВУСО», як до страховика потерпілої особи, перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні в межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, у порядку суброгації. Враховуючи вищевикладене, правовідносини, що виникли між ПрАТ СК «ВУСО» і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, засновані на суброгації - переході до ПрАТ СК «ВУСО» права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні. Факт ДТП 18.03.2018 року був визнаний ПрАТ СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується страховим актом, на підставі якого, згідно вимог статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, ПрАТ СК «ВУСО» було зроблено розрахунок страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в сумі 42 818, 50 гривень. Таким чином, загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ СК «ВУСО» становить 42 818, 50 гривень. Оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача, як водія ТЗ «Фольксваген», днз [NUMBER] , була застрахована полісом № АК 6339070 в ПрАТ «СК «АХА Страхування», на підставі статтей 6, 9, 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 993, частини 1 статті 1191 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування», ПрАТ СК «ВУСО» звернулося до ПрАТ «СК «АХА Страхування» з вимогою про відшкодування збитків. ПрАТ «СК «АХА Страхування» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ "СК "ВУСО" в межах ліміту, передбаченого полісом № АК 6339070, з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу деталей. Оскільки, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 18.03.2018 року, власнику пошкодженого автомобіля ПрАТ СК «ВУСО» повністю сплачено страхове відшкодування, то право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, якою є відповідач, у сумі 17 298, 50 грн, що становить фактичну різницю між сумою страхового відшкодування і сумою отримано страхового відшкодування від ПрАТ «СК «АХА Страхування», перейшло до позивача, згідно Договору №20/12/2019 про відступлення права вимоги від 20.12.2019 року і Додатком № 1 до нього. У добровільному порядку відповідач не компенсував позивачу витрати, пов`язані зі сплатою страхового відшкодування. Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши зібрані і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням в розмірі 7 705, 60 грн слід стягнути з відповідача, який на відповідній правовій підставі володів транспортним засобом та є відповідальним за завдані збитки. Щодо заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог з тієї підстави, що позивач не обгрунтував зменшення розміру різниці страхового відшкодування з 17 298, 50 грн до 7 705, 60 грн, то суд зазначає наступне. У Законі України "Про страхування" встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (пункт 9 частини 1 статті 7 Закону). Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За змістом цього Закону (статті 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Отже, страховик (СК) за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Зокрема, правила відшкодування шкоди заподіяної третій особі встановлені статтею 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно пункту 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, страховик (СК) за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі статтею 29, пункту 32.7 статті 32 цього Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092). Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = С р + С м + С с Х (1- Е З), де: С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн; С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн; С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн; Е З - коефіцієнт фізичного зносу. Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (СК) відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справах №№ 910/3650/16, 910/32969/15 та у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 910/3867/16, від 01.02.2018 у справі № 910/22886/16, від 12.03.2021 року у справі №910/5001/17. У відповідності до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПрАТ СК «ВУСО» було виплачено потерпілому витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом застрахованого ним транспортного засобу, згідно розрахунку суми страхового відшкодування від 26.03.2018 року ( ас 51), з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу на складові. Даний розрахунок відповідач не оскаржив. Різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням в розмірі 7 705, 60 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача, не перевищує 17 298, 50 грн, що становить фактичну різницю між сумою страхового відшкодування і сумою отримано страхового відшкодування від ПрАТ «СК «АХА Страхування», і відповідає вимогам принципу диспозитивності цивільного судочинства, згідно статті 13 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене у сукупності, суд доходить висновку, що обставина, яку зазначив відповідач, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог до нього, не грунтується на вимогах вищенаведеного чинного законодавства та встановлених обставинах справи, тому не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до нього. Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, то суд зазначає наступне. Згідно статтей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність, встановлена статтею 258 ЦК України, на спірні правовідносини не поширюється. З матеріалів справи вбачається, що виплата страхового відшкодування здійснена 24.04.2018 року ( ас 187), тобто останнім днем строку строку загальної позовної давності є 25.04.2021 року. Згідно частини 3 статті 124 ЦПК України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Встановлено, що 24-25.04.2021 року були вихідними днями, а позовна заява була подана в суд засобами поштового зв`язку 26.04.2021 року ( ас 75), тобто в межах строку позовної давності у даних правовідносинах. За таких обставин, суд доходить висновку, що позивач не пропустив строк позовної давності, звернувшись у суд з позовом 26.04.2021 року, тому відсутні підстави для застосування позовної давності у спірних правовідносинах і у відмові у задоволенні позовних вимог з підстави пропуску строку позовної давності позивачем. Та обставина, що розрахунок суми страхового відшкодування складений російською мовою не впливає на предмет спору і не є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову (правничу) допомогу в сумі 8 644, 50 грн, то суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно частини 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини 4 статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як слідує з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.10.2018 року в справі № 569/17904/17, - на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд дійшов висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. Із наведеного вище слідує, що сторона, яка заявляє вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язана надати відповідні докази, які у причинно-наслідковому зв`язку підтверджують затрачений час на правову допомогу, надану в справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та фактичну передачу виконаних адвокатом робіт, які, зокрема, можуть міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Судом встановлено, що 10.12.2019 року між фізичною особою-підприємцем « [PERSON] », як Клієнтом, і Адвокатським об`єднанням «АДВОКАТУС» в особі голови - Адвоката П.М. Самойленка, як Адвокатом, було укладено Договір № 1 про надання правової (правничої) допомоги, за умовами якого (пункт 4.1.1.1. Договору), сторони погодили, що розмір 1 (однієї) години роботи Адвоката Адвокатського об`єднання за надання правової (правничої) допомоги становить 1 921, 00 гривень. Пунктом 4.2.1. Договору № 1 про надання правової (правничої) допомоги від 10.12.2019 року встановлено, що розмір гонорару за надання правової (правничої) допомоги, передбачений п. 1.2. цього договору, у справах (спорах), що мають майновий характер, встановлюється в розмірір 35 % (тридцять п`ять відсотків) від суми позову, повідомлення рішення (іншого акту суб`єкта владних повноважень), яким прийнято уповноваженим органом на користь клієнта ( ас 58-59). Згідно Додаткової угоди №1 від 09.01.2021 року Акта приймання-передачі правової (правничої) допомоги до Договору №1 про надання правової (правничої) допомоги від 10.12.2019 року, вартість послуг представиника позивача становить 8 644, 50 грн ( ас 59 зв), які позивач оплатив повністю 11.01.2021 року, згідно платіжного доручення № 61 від 11.01.2021 року ( ас 60). При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен також виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Згідно частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як убачається із відзиву на позовну заяву, представником позивача - адвокатом П.М. Самойленко було заявлено попередній (орієнтовний) розмір витрат на правову допомогу в розмірі 8 644, 50 гривень. У судовому засіданні встановлено, що стороною позивача було дотримано строки та порядок звернення з даною заявою. Що стосується повноважень адвоката П.М. Самойленко, то згідно пункту 1,2. Договору № 1 про надання правової (правничої) допомоги від 10.12.2019 року позивачем було уповноважено, зокрема, адвоката П.М. Самойленко, в тому числі без обмежень стосовно підписання та подання заяв по суті справи та заяв з процесуальних питань, будь-яких інших заяв та документів адресованих наведеним вище особам, установам та організаціям; подання та отримання документів, а тому адвокат П.М. Самойленко має достатній обсяг повноважень для подачі процесуальних заяв від імені свого довірителя. Вирішуючи питання в частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 8 644, 50 грн, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи, зокрема розміру позовних вимог - 7 705, 60 грн, що є на 938, 90 грн менше за пред`явлених позивачем витрат на правову допомогу, а також суд ураховує ту обставину, що розгляд справи відкладався декілька разів виключно з тих підстав, що представник позивача не надав разом з позовною заявою копії усіх письмових доказів, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, з урахуванням вимог пункту 4.2.1. Договору № 1 про надання правової (правничої) допомоги від 10.12.2019 року, суд доходить висновку, що позов в частині вимог про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу підлягає до задоволення частково і з відповідача слід стягнути на користь позивача 2 000 гривень, що також буде відповідача критеріям обґрунтованості та розумної необхідності. Враховуючи ту обставину, що суд доходить висновку про задоволення позову повністю в частині основної вимоги, то з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у сумі 2 270 грн при сплаті судового збору, згідно частини 1 статті 141 ЦПК України.

Outcome: partial