Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом про визнання договору про відступлення права вимоги від 10.04.2020 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним з моменту його укладення. В обґрунтування позову зазначив, що 16.04.2020 року на адресу позивача надійшов лист, про те, що [PERSON] в порядку статтей 512, 516 Цивільного кодексу України здійснено відступлення права вимоги до [PERSON] за договором позики на користь [PERSON] . За замістом вказаного договору новий кредитор одержує право вимоги до позивача заборгованості за договором позики, який підтверджено розпискою від 11.07.2017 року та доповненням до неї на суму 20000,00 доларів США. Як зазначає позивач, після ознайомлення зі змістом вказаного договору вважає його недійсним, оскільки [PERSON] вважає себе заінтересованою особою щодо вказаного договору про відступлення права вимоги, так як умовами цього договору передбачено виникнення його грошового зобов`язання перед [PERSON] в розмірі не менше 20000,00 доларів США. Крім того договір про відступлення права вимоги не містить розміру відступленого зобов`язання у гривні, що суперечить статті 524 Цивільного кодексу України. [PERSON] підставою для передачі права вимоги вказується розписка від 11.07.2017 року із доповненням до неї на суму 20000,00 доларів США, проте між [PERSON] та [PERSON] відсутній письмовий договір в якому б сторони дійшли згоди до всіх істотних умов. Отже за оспорюваним договором кредитор передав новому кредитору право вимоги за неіснуючими зобов`язаннями. Відповідно до умов договору новий кредитор набув права вимоги на суму більше ніж 20000,00 доларів США, а попередній кредитор натомість нічого не отримав. Тобто, [PERSON] передав, а [PERSON] набула більше ніж 20000,00 доларів США лише на можливих умовах сплати ПДФО та військового збору. А відтак позивач вважає, що оспорюваний договір укладено між відповідачами без реальних правових наслідків для [PERSON] . Укладений між відповідачами договір за своєю юридичною природою є договором факторингу, при цьому [PERSON] не є особою, яка включена до Державного реєстру фінансових установ і відповідно укладений договір з метою отримання фінансової вигоди є недійсним. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 03 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с.22). Через канцелярію Кіровського районного суду міста Кіровограда відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву (вх. № 28733 від 26.08.2020 року), в якому останній заперечує щодо задоволення позовних вимоги позивача, зазначає, 10.04.2020 сторони письмово повідомили [PERSON] про здійснену уступку права вимоги та заміну кредитора. Заміна кредитора не вплинула на фінансові зобов`язання позивача. Він повинен розрахуватись за позикою в тому ж об`ємі, як до укладання договору цесії, так і після. Зміна прізвища кредитора не вплинуло на фінансове навантаження боржника. Однак позивач не виконує свої обов`язки і перед первісним кредитором. Також зазначив, що єдиною перешкодою для укладання договору цесії є пряма заборона, передбачена статтею 515 Цивільного кодексу України - заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. В інших випадках закон заборони не передбачає та згоди боржника не вимагає, а тому незрозумілі вимоги позивача, які не ґрунтуються на законодавстві. Вважає безпідставним посилання позивача, що оспорюваний договір є недійсним оскільки зобов`язання не виражене в грошовій одиниці України. Відступлення права вимоги відбулась за позикою, яка правомірно виражена саме в іноземній валюті. І цей договір позики чинний та не визнаний судом недійсним, тобто діє принцип презумпції правочину (стаття 204 Цивільного кодексу України ). Сторони договору відступлення права вимоги здійснили лише заміну кредитора у дійсному зобов`язанні, яке виражене у доларах США. В той же час, позивач не звернув уваги, що окрім договору цесії , відповідачі також підписали додаткову угоду від 10.04.2020, якою встановили, що заборгованість боржника відступається у валюті зобов`язання. При цьому сторони враховують, що на дату укладання даного договору офіційний курс долара США до гривні України, встановлений Національним Банком України станом на 10.04.2020, становить 27,2598 грн/1 долар США. Таким чином, розмір основної заборгованості (20000,00 доларів США) за офіційним курсом Національного Банку України становить 545196,00 грн., а інші суми (відсотки/пеня/штраф тощо) станом на 10.04.2020 за необхідності обраховуються за офіційним курсом Національного Банку України за формулою = сума боргу в доларах США х 27,2798 грн.(з врахуванням щоденної зміни офіційного курсу НБУ). Дана формула не впливає на зміну валюти або розміру зобов`язання за основним договором. Однак і не впливає на дійсність договору. Окрім того, статтею 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, якщо [PERSON] отримав долари США, то в силу вимог закону він і повинен повернути долари США. Крім того, відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Одним з доводів недійсності договору цесії позивач зазначає, що розрахунки між новим та старим кредитором в договорі відсутні, а тому договір укладено без настання реальних правових наслідків. При цьому, позивач в позовній заяві не обґрунтував та не навів доказів наявності умислу обох сторін договору цесії в укладанні «фіктивного» договору. Навпаки, дії сторін доводять, що вони спрямовані на настання правових наслідків, які обумовлені договором щодо заміни кредитора (укладено договір, підписаний обома сторонами, направлено боржнику лист про заміну кредитора, який також підписано обома сторонами, звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, надання відзиву у даній справі також свідчить про наявність правових наслідків укладання договору про заміну кредитора). Щодо відсутності розрахунків між старим та новим кредитором, то це не підстава відносити договір цесії до договору факторингу і визнавати його недійсним. Окрім того, сторони не позбавлені можливості в майбутньому укласти додаткову угоду та змінити ці умови на власний розсуд. І це питання не підлягає погодженню з боржником та не залежить від його правового аналізу. В даному випадку договір відступлення права вимоги від 10.04.2020 року не містить всіх перелічених ознак факторингу - його укладено між фізичними особами, а не з фінансовою установою, відсутня мета отримання фінансування під відступлення права, відсутня плата за відступлення, відсутня винагорода фактора тощо. До того ж за додатковою угоду від 10.04.2020 року до договору відступлення права вимоги. В пункті 2 додаткової угоди сторони визначили, що за даним договором уступки права вимоги (цесія) право вимоги відступається без стягнення кредитором будь-якої додаткової плати або винагороди. Даний договір не спрямований на фінансування однією стороною другої, а метою його укладання є виключно передання (відступлення) права вимоги. Отже, згідно статті 215 Цивільного кодексу України договір відступлення права вимог від 10.04.2020 року не може бути визнано недійсним (а.с.31-40б). Через канцелярію суду відповідачем [PERSON] також подано відзив на позовну заяву (вх. № 28067 від 18.08.2020 року), в якому остання заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначає, що у липні 2020 року [PERSON] надав [PERSON] позику в розмірі 20000,00 доларів США зі сплатою 2,5 % в місяць (30 % річних). В подальшому, 10 квітня 2020 між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] було підписано договір про відступлення права вимоги, за яким він відступив на користь [PERSON] право вимоги до [PERSON] за договором позики, в тому числі суму позики і нараховані відсотки. У зв`язку з наведеним згідно статей 512-519 Цивільного кодексу України новим кредитором у зобов`язанні є [PERSON] . Листом від 10.04.2020 року сторони повідомили боржника про здійснену уступку права вимоги та вимагали протягом 3-х днів погасити наявну заборгованість на користь нового кредитора. Однак до цього часу [PERSON] не вчинив жодних дій щодо виконання взятих на себе зобов`язань, а лише звернувся з даним позовом. Таким чином [PERSON] не може бути позивачем, оскільки не довів порушення своїх прав або погіршення свого матеріального становища оспорюваним договором. Позивач вважає, що оспорюваний договір є недійним оскільки зобов`язання не виражене в грошовій одиниці України. Однак відповідач вказує, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить і твердження позивача про недійсність договору із-за валюти його вираження є хибним. Інші заперечення відповідача [PERSON] щодо інших підставу (укладення договору без правових наслідків, щодо сплати податків, наявність у оспорюваного договору ознак договору факторингу) позову аналогічні позиції відповідача [PERSON] про які зазначалось вище (а.с.41-49). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 16 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.94). Через канцелярію Кіровського районного суду міста Кіровограда відповідачем [PERSON] подано пояснення по справі (вх. № 12487 від 30.03.2021 року) в яких остання зазначає, в провадженні Сосновського районного суду міста Черкаси перебувала справа № 712/3641/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В межах цієї справи позивач подав аналогічні заперечення, що і у справі № 404/4215/20. Він заперечував правомірність укладання договору позики та договору цесії в іноземній валюті, відсутність самого договору позики, а наявність лише розписки про одержання коштів, що договір відступлення права вимоги начебто є договором факторингу. Рішенням Сосновського районного суду міста Черкаси стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики. Дане рішення суду залишено в силі постановою Черкаського апеляційного суду від 28.12.2020 року. Таким чином дійсність договору позики вже встановлено судом в справі № 712/3641/20. Крім цього, [PERSON] з початку 2021 року добровільно щомісячними платежами здійснюється погашення заборгованості за договором позики (а.с.98-100). Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву (вх. № 25922 від 13.11.2020 року) про розгляд справи за його відсутності (а.с.117-118). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяви (вх. № 8035 від 01.03.2021 року; вх. № 8862 від 04.03.2021 року) про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с.31-36; 80-82; 85-87). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, представником відповідача подано до суду заяву (вх. № 475 від 11.01.2021 року) про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, у задоволенні позовних вимог просять відмовити в повному обсязі (а.с.69-70). Розглянувши наявні матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Між [PERSON] та [PERSON] 10 квітня 2020 року укладено договір про відступлення права вимоги (далі Договір) (а.с.6-7), за пунктом 1.1. якого кредитор передає, а новий кредитор одержує право вимоги до [PERSON] заборгованості за договором позики, який підтверджено розпискою від 11.07.2017 року на суму 10000 доларів США та доповненою 29.07.2017 додатково на 10000 доларів США. За даним договором позики [PERSON] 11.07.2017 отримав 10000 доларів США, а потім 29.07.2017 року додатково отримав 10000 доларів США, а всього 20000 доларів США від [PERSON] та зобов`язався повернути кошти в строк до 30.10.2017 року зі сплатою відсотків із розрахунку 2,5 % в місяць. Кредитор підтверджує, що позика у визначений сторонами строк не повернута. Кредитор відступає новому кредитору заборгованість за позикою в повному обсязі основну суму позики, відсотки, а також право можливо стягнення штрафів, пені, збитків від інфляції та будь-які інші кредиторські права, які кредитор має на дату укладання даного договору (пункт 1.2. Договору). За пунктами 2.1. та 2.2. Договору за одержане право вимоги, вказане в пункті 1.1 цього Договору розрахунки за цим Договором між сторонами не передбачені. Право вимоги\~ від кредитора до нового кредитора переходить в момент укладання даного Договору в повному обсязі, передбаченому пунктом 1.2. Цей Договір набирає чинності з дати його укладання та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань (пункт 7.3 Договору). За додатковою угодою до договору про відступлення права вимоги від 10.04.2020 року [PERSON] , надалі за текстом - „Кредитор", та [PERSON] , надалі за текстом - „Новий кредитор", з іншої сторони (разом - Сторони), уклали дану додаткову угоду до Договору про відступлення права вимоги від 10 квітня 2020 року (надалі іменується - "Договір") про наступне: сторони прийшли до згоди доповнити підпункт 1.1. третім абзацем наступного змісту: Заборгованість боржника відступається у валюті зобов`язання. При цьому сторони враховують, що на дату укладання даного договору офіційний курс долара США до гривні України, встановлений Національним Банком України станом на 10.04.2020, становить 27,2598 грн/1 долар США. Таким чином, розмір основної заборгованості (20 000 доларів США) за офіційним курсом Національного Банку України становить 545196,00 грн., а інші суми (відсотки/пеня/штраф тощо) станом на 10.04.2020 року за необхідності обраховуються за офіційним курсом Національного Банку України за формулою = сума боргу в доларах США х 27,2798 грн.(з врахуванням щоденної зміни офіційного курсу Національного Банку України). Дана формула не впливає на зміну валюти або розміру зобов`язання за основним договором. Сторони прийшли до згоди викласти абзац другий пункту 2.1. в наступній редакції: За даним договором уступки права вимоги (цесія) право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення Кредитором будь-якої додаткової плати або винагороди. Даний договір не спрямований на фінансування однією стороною другої, а метою його укладання є виключно передання (відступлення) права вимоги (а.с.39). На адресу [PERSON] 10 квітня 2020 року [PERSON] та [PERSON] направлено листа з повідмоленням того, що [PERSON] згідно статтей 512-519 Цивільного кодексу України здійснено відступлення права вимоги до [PERSON] за договором позики на користь [PERSON] . У зв`язку з цим, належним виконанням договору позики буде вважатись погашення грошових коштів саме на користь нового кредитора [PERSON] . Позивачу цим листом надано строк на протязі трьох днів сплатити грошові кошти на користь нового кредитора (а.с.8). Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (стаття 516 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~ кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України). Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався, на те, що оскаржуваний договір відступлення прав вимоги за своєю юридичною природою є договором факторингу, а [PERSON] не є фінансовою установою та/або особою, яка має право на здійснення факторингових операцій, оскільки не має відповідної ліцензії на надання фінансових послуг. Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Згідно зі статтею 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Таким чином, Цивільний кодекс України проводить розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, це, зокрема правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа. Згідно з частиною першою статті 1077 Цивільного кодексу України,статтею 350 Господарського кодексу України, частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська (фінансова) установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 цього Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України)). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18). Отже оскаржуваний договір відступлення права вимоги не є договором факторингу, а за своїм змістом відноситься до договору цесії, оскільки умовами оспорюваного договору не передбачено надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги і зміст спірного договору не містить посилань на його платність. Факт отримання прибутку від здійсненої операції не підтверджується жодними доказами, оскільки, у відповідності до пункту 2.1. договору про відступлення права вимоги від 10 квітня 2020 року за одержане право вимоги, вказане в пункті 1.1. цього Договору розрахунки за цим договором між сторонами не передбачено. Відтак, оскаржуваний у позовній заяві [PERSON] договір про відступлення права вимоги від 10 квітня 2020 року, не є договором факторингу. Щодо тверджень позивача про недійсність оскаржуваного договору оскільки зобов`язання не виражене в грошовій одиниці України, суд зазначає наступне. Статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У відповідності до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такі, висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Крім того дійсність договору позики встановлена в рішенні Соснівського районного суду міста Черкаси від 25 вересня 2020 року у справі № 712/3641/20, № провадження 2/712/1433/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики від 11.07.2017 року, та доповненням до розписки від 29.07.2017 року (а.с.119-128). Яке постановою Черкаського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року залишено без змін (а.с.129-136). Враховуючи вищевикладене, як за суб`єктним складом так і за своєю правовою природою оспорюваний договір відступлення прав вимоги від 10 квітня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , є договором відступлення права вимоги (цесії), за якими закон не передбачає обмежень стосовно статусу особи, якій може бути здійснено таке відступлення., а відтак, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними. \~ Крім того, згідно положень пунктів 3, 4 частини другої статті 44 Цивільного процесуального кодексу України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою. Під зловживанням процесуальними правами маємо розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі. Основна ознака зловживання процесуалними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються на зовні законній юридичній підставі. Механізм зловживання процесуальними правами полягає в тому, що особа, яка бажає мати певний юридичний результат, вчиняє процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на ті юридичні факти, з якими пов`язується настання необхідного результату. Такі дії, однак, мають повністю штучний характер, подібно тому, як удавана угода у цивільному праві вчиняється лише для цілей прикриття іншої угоди. Зловживання правом на позов, становить собою такий вид зловживань процесуальними правами, за якого вся процедура розгляду спору є невиправданою та неефективною, адже особа звертається до суду з метою, що відмінна від захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Серед таких зловживань можна виокремити подання сутяжницьких, завідомо безпідставних (явно необґрунтованих) позовів або скарг та позовів, що мають штучний характер. При цьому поданий [PERSON] позов, без надання обґрунтованих доказів на підтвердження обставин, викладених в позові, лише з припущеннями без дійсного підтвердження має штучний характер, без реальної мети захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав позивача. Також суд вважає за необхідне врахувати поведінку позивача під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (подання заяви без розгляду, її відкликання, тривале не з`явлення в судові засіданні, при цьому не подаючи заяви про розгляд справи за його відсутності, неповідомлення суду про наявні судові рішення та, нарешті, підтримання позовних вимог після того, як судові рішення про стягнення боргу набрали законної сили), при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Відповідач [PERSON] просить суд стягнути з позивача на її користь витрати на професійно правничу допомогу в сумі 4000,00 грн. (а.с.55-62). Згідно пункту 2 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального кодексу України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. … саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності». Відповідачем на підтвердження витрат на правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги від 13.08.2020 року (а.с.59-60), звіт про виконання договору щодо надання правової допомоги (а.с.61) та акт прийому-передачі наданих посуг (а.с.62). Відповідно до вказаного розрахунку [PERSON] , згідно договору про надання правової допомоги від 13.08.2020 року надано правничу допомогу на суму 4000,00 грн. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача [PERSON] витрати на правничу допомогу в сумі 4000,00 грн.

Outcome: approved