Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

В жовтні 2014 року [PERSON] та [PERSON] через представника [PERSON] звернулись до суду з позовом про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди до КП «Редакція газети та радіомовлення «Вісті Тепличчини», [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що [INFO] в газеті „Вісті Тепличчини" [NUMBER] було опубліковано статтю під заголовком „[INFO]» автора [PERSON] та [INFO] в газеті «Вісті Тепличчини» [NUMBER] було розміщено статтю «[INFO]» автора [PERSON], в яких викладено недостовірну інформацію, яка порочить честь, гідність та підриває ділову репутацію позивачів. В результаті розповсюдження таких відомостей у формі, яка суперечить загальноприйнятим нормам моралі та спілкування між людьми, відповідачами було заподіяно моральну шкоду, яку вони оцінили в розмірі 50 000 гривень, яку просили стягнути солідарно з відповідачів на їх користь. Просять визнати недостовірною інформацію, що викладено [INFO] в газеті „Вісті Тепличчини" [NUMBER] в статті „[INFO]", автором якої є відповідач [PERSON]: «Суть конфлікту полягає в тому, що в зв'язку зі зменшенням кількості дітей законодавство зобов'язує директора об'єднати два класи, за чим слідує перерозподіл обов'язків між двома вчителями [PERSON] та [PERSON]. Саме ця складова найбільше зіткнула лобами всіх учасників протистояння.»; «За словами директора школи [PERSON], його змусили взяти її на роботу колишній начальник відділу освіти РДА [PERSON] та інспектор відділу, вона ж - рідна тітка вчительки, [PERSON]. Замовив своє слово і депутат обласної ради [PERSON]. Він визнає, що свідомо йшов на порушення, беручи на учительську роботу людину, що на той час не мала педагогічної освіти.»; «Певно, нерви у [PERSON], дійсно, почали здавати, оскільки, аж занадто поспішаючи покинути стіни учительської після не зовсім зручних для нього запитань, його пропозиція завершити зустріч виконанням Державного Гімну України звучала уже, як наказ чи ультиматум. Це було справді зайвим, оскільки чи не кожен із присутніх є не меншим патріотом своєї держави, ніж шановний депутат. Гімн проспівали, [PERSON] залишив зібрання так і не вислухавши іншу сторону батьківської громадськості. А вони, до речі, як запевнили, теж складали певну когорту його виборців. На жаль, цей виключно трудовий конфлікт аж тхне з'ясуванням особистих стосунків владних людей чи тих, хто тієї влади прагне.»; визнати недостовірною інформацію, що викладена в газеті «Вісті Тепличчини» [NUMBER] від [INFO] в статті «[INFO]», автором якої є [PERSON], а саме: «Інтелігентно і толерантно, не стаючи на бік жодної зі сторін, редактор [PERSON] висвітлила конфлікт [PERSON] з трудовим колективом Теплицької ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2. Я не буду вдаватися в подробиці методів боротьби протилежної сторони «за місце під сонцем», але хочу розказати правду, щоб тепличани знали «ціну питання»»; «Хоча тільки лінивий в Теплику не сміявся, що в другій школі вчителька без диплома.»; «Як визнав на зборах трудового колективу, що відбулися 19 серпня, директор школи [PERSON], він дійсно під тиском колишнього начальника відділу освіти [PERSON], інспектора [PERSON] та депутата обласної ради [PERSON] взяв [PERSON] на посаду вихователя групи продовженого дня.»; «А найстрашніше те, що вчительство району все знало і мовчало. І, на жаль, у цих педагогів не знайшлося, як у [PERSON], ніякого депутата, щоб захистив їх. Ось така сумна правда нашого життя.»; «А тепер про те, що батьки 2-Б «будуть бити у всі дзвони» (як сказано у статті «[INFO]»), щоб повернути своїм дітям улюбленого класовода. Спасибі вам, шановні, що «забили у ці дзвони», і весь район, а скоро і вся Україна знатимуть про корупційну схему призначення на посаду вчителя людини, яка мала зовсім іншу, далеку від освіти професію. (А якими методами здійснювався набір до 2-Б класу ви знаєте краще за мене).»; «Шановному ж депутату [PERSON] хочу порадити більш ефективно захищати всіх дітей, а не тільки 2-Б класу. Ну, наприклад, відновити дорогу по вулиці, на якій сам живе. Там калюжі такої глибини, що батьки бояться пускати дітей до школи по тому шляху, щоб не сталося біди. І тоді [PERSON] ввійде в маленьку історію Теплика, як щедрий меценат, яким він, до речі, і був до цієї історії.»; «Ця організація ніколи не дозволить недалеким у своєму розвитку керівникам, що різними шляхами приходять до влади, а потім намагаються створити навколо себе сіре середовище на зразок самих себе, принижувати ВЧИТЕЛЯ - сіяча доброго, мудрого, вічного.»; «Цей відкритий лист до редакції газети я написала ще й у відповідь тим людям, які підло вдаються до анонімок про мене. Я відкрито висловлюю свою думку і не ховаюсь за якесь видумане прізвище.».; зобов'язати КП «Редакція газети та радіомовлення «Вісті Тепличчини» та [PERSON] здійснити спростування недостовірної інформації шляхом розміщення в газеті повідомлення про ухвалене у справі рішення, включаючи публікацію його повного тексту у наступному номері після набрання рішенням суду законної сили; зобов'язати відповідача [PERSON] спростувати інформацію шляхом - 2 - розміщення статті в газеті «Вісті Тепличчини» у наступному номері після набрання рішенням суду законної сили; зобов'язати відповідача [PERSON] спростувати інформацію шляхом виступу на зборах вчительського та батьківського колективу Теплицької ЗОШ І-ІІІ ступенів №2 протягом тижня з дня набрання рішенням суду законної сили. В грудні 2014 року представник позивачів [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідчених довіреностей, подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з КП «Редакція газети та радіомовлення «Вісті Тепличчини» 12 500 грн. моральної шкоди, з відповідача [PERSON] - 12 500 грн. моральної шкоди, з відповідача [PERSON] - 50 000 грн. моральної шкоди, з відповідача [PERSON] - 25 000 грн. моральної шкоди, з яких на користь [PERSON] - 75 000 грн. моральної шкоди, на користь [PERSON] - 25 000 грн. моральної шкоди. В судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з'явились, направили на адресу суду заяви про розгляд справи без їх участі. Ухвалою суду від 17 листопада 2014 року було визнано потрібним, щоб позивачі [PERSON] та [PERSON] дали особисті пояснення у справі, про що позивачі були належним чином повідомлені, однак, в судове засідання не з'явились. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на підстави, що викладені в позовній заяві. Пояснив, що опубліковані в газеті «Вісті Тепличчини» статті є резонансними, порушили права позивачів, внаслідок чого їм заподіяно моральну шкоду. В статті, автором якої є [PERSON], перекручена інформація щодо вимоги законодавства про необхідність об'єднання двох класів. Вважає, що ця ситуація була створена відповідачем [PERSON] через суперництво з [PERSON] за посаду начальника відділу освіти. Відповідач [PERSON] заперечує проти позову, оскільки до публікацій в газеті жодного стосунку не має. На зборах в приміщенні Теплицької школи №2 він, як директор школи, виніс на загал проблему, яка виникла у зв'язку із зменшенням кількості учнів, що потягнуло за собою необхідність об'єднання двох других класів школи в один. На його виступ було зроблено посилання в статтях, що опубліковані в газеті, автором яких він не являється. Також, пояснив, що коли він перебував на території автомийки, до нього підійшов [PERSON] і сказав, що потрібно взяти на роботу таку людину, на що він відповів, що у тієї людини відсутня освіта і на роботу приймає не директор школи, а відділ освіти, він тільки погоджує. 1 вересня 2012 року позивача [PERSON] було прийнято на роботу в Теплицьку школу №2, хоча на той момент відповідної освіти вона не мала, в 2013 році вона стала класоводом першого класу, хоча диплом про перепідготовку в Уманському педагогічному університеті, який надає право працювати вчителем початкової школи, вона отримала тільки влітку 2014 року. Вказаний диплом школа ставить під сумнів, оскільки він не відповідає встановленому державному зразку, навчальної та виробничої практики [PERSON] не проходила. Відповідач [PERSON], яка також є представником відповідача КП „Редакція районної газети та радіомовлення „Вісті Тепличчини" , позов не визнала, посилаючись на письмові заперечення, що подані до суду. Пояснила, що в редакцію газети звернулись батьки колишнього 1-Б класу Теплицької школи №2, а також, позивач [PERSON] разом з тіткою [PERSON], які й надали їй документи про освіту позивача. Газета є засобом масової інформації в районі, тому інформацію про суспільно значимі події життя району можливо отримати з публікацій в газеті. Вона, як головний редактор газети, діяла в межах Закону України «Про друковані засоби масової інформації(пресу) в Україні». При цьому жодних дій, спрямованих на порушення прав позивачів, з боку газети чи головного редактора, допущено не було. Люди дякували за те, що газета почала відкрито говорити про осіб та ситуації, які не роблять честь депутатам та працівникам освіти. Зауважує, що справа стала резонансною не завдяки публікаціям в газеті, де було надано можливість висловити різні точки зору на неї, а через ситуацію, яка склалась в школі №2. Позивачі не скористались своїм правом на відповідь, до редакції з подібним питанням не звертались. Відповідач [PERSON] позов не визнала. Пояснила, що статтю «[INFO]» вона написала самостійно, не погоджуючи її зміст ні з ким. В ній вона висловила свої судження щодо ситуації, яка склалась з призначенням на посаду вчительки, яка не мала відповідної освіти, в той час як у відділі освіти знаходиться більше сотні заяв від випускників педагогічних закладів, для яких роботи не знайшлося, а також, щодо інших проблем в освіті: атестації вчителів, звільнення освітян. В школі було більше чотирьох вчителів, які мали більше 20 років стажу, і які могли претендувати на посаду класовода першого класу, а чомусь класоводом призначили [PERSON], у якої на той час відповідної освіти не було. Для того, щоб у [PERSON] була достатня кількість учнів у класі, з її класу, так як вона вела старший клас початкової школи, забрали одного учня. Крім того, в позовних вимогах вирвано з контексту її висловлювання, чим викривляється їх зміст. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає вимоги позову безпідставними, виходячи з таких міркувань. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, честь, гідність і ділова репутація, ім'я, авторство, свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Судом встановлено, що [INFO] в газеті „Вісті Тепличчини" [NUMBER] опубліковано статтю „[INFO]", автором якої є відповідач [PERSON]. В тексті вказаної статті містяться такі висловлювання: «Суть конфлікту полягає в тому, що в зв'язку зі зменшенням кількості дітей законодавство зобов'язує директора об'єднати два класи, за чим слідує перерозподіл обов'язків між двома вчителями [PERSON] та [PERSON]. Саме ця складова найбільше зіткнула лобами всіх учасників протистояння.»; «За словами директора школи [PERSON], його змусили взяти її на роботу колишній начальник відділу освіти РДА [PERSON] та інспектор відділу, вона ж - рідна тітка вчительки, [PERSON]. Замовив своє слово і депутат обласної ради [PERSON]. Він визнає, що свідомо йшов на порушення, беручи на учительську роботу людину, що на той час не мала педагогічної освіти.»; «Певно, нерви у [PERSON], дійсно, почали здавати, оскільки, аж занадто поспішаючи покинути - 3 - стіни учительської після не зовсім зручних для нього запитань, його пропозиція завершити зустріч виконанням Державного Гімну України звучала уже, як наказ чи ультиматум. Це було справді зайвим, оскільки чи не кожен із присутніх є не меншим патріотом своєї держави, ніж шановний депутат. Гімн проспівали, [PERSON] залишив зібрання так і не вислухавши іншу сторону батьківської громадськості. А вони, до речі, як запевнили, теж складали певну когорту його виборців. На жаль, цей виключно трудовий конфлікт аж тхне з'ясуванням особистих стосунків владних людей чи тих, хто тієї влади прагне.». Також, [INFO] в газеті «Вісті Тепличчини» [NUMBER] було опубліковано статтю «[INFO]», автором якої є відповідач [PERSON]. В тексті цієї статті містяться такі висловлювання: «Інтелігентно і толерантно, не стаючи на бік жодної зі сторін, редактор [PERSON] висвітлила конфлікт [PERSON] з трудовим колективом Теплицької ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2. Я не буду вдаватися в подробиці методів боротьби протилежної сторони «за місце під сонцем», але хочу розказати правду, щоб тепличани знали «ціну питання»»; «Хоча тільки лінивий в Теплику не сміявся, що в другій школі вчителька без диплома.»; «Як визнав на зборах трудового колективу, що відбулися 19 серпня, директор школи [PERSON], він дійсно під тиском колишнього начальника відділу освіти [PERSON], інспектора [PERSON] та депутата обласної ради [PERSON] взяв [PERSON] на посаду вихователя групи продовженого дня.»; «А найстрашніше те, що вчительство району все знало і мовчало. І, на жаль, у цих педагогів не знайшлося, як у [PERSON], ніякого депутата, щоб захистив їх. Ось така сумна правда нашого життя.»; «А тепер про те, що батьки 2-Б «будуть бити у всі дзвони» (як сказано у статті «[INFO]»), щоб повернути своїм дітям улюбленого класовода. Спасибі вам, шановні, що «забили у ці дзвони», і весь район, а скоро і вся Україна знатимуть про корупційну схему призначення на посаду вчителя людини, яка мала зовсім іншу, далеку від освіти професію. (А якими методами здійснювався набір до 2-Б класу ви знаєте краще за мене).»; «Шановному ж депутату [PERSON] хочу порадити більш ефективно захищати всіх дітей, а не тільки 2-Б класу. Ну, наприклад, відновити дорогу по вулиці, на якій сам живе. Там калюжі такої глибини, що батьки бояться пускати дітей до школи по тому шляху, щоб не сталося біди. І тоді [PERSON] ввійде в маленьку історію Теплика, як щедрий меценат, яким він, до речі, і був до цієї історії.»; «Ця організація ніколи не дозволить недалеким у своєму розвитку керівникам, що різними шляхами приходять до влади, а потім намагаються створити навколо себе сіре середовище на зразок самих себе, принижувати ВЧИТЕЛЯ - сіяча доброго, мудрого, вічного.»; «Цей відкритий лист до редакції газети я написала ще й у відповідь тим людям, які підло вдаються до анонімок про мене. Я відкрито висловлюю свою думку і не ховаюсь за якесь видумане прізвище.». Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів. В ст.297 ЦК України вказано, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними, та фізична особа має право звернутись до суду з позовом про захист її честі та гідності; Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутись до суду про захист своєї ділової репутації; В ст.30 Закону України „Про інформацію" визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України 7 липня 1997 року N 475/97-ВР(п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи») . Стаття 10 Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини визначає, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів, що включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити, а включає також погляди, критику, припущення. Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не може бути зобов'язана доводити їх правдивість. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Суд звертає увагу, що в своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. При дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати - 4 - інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі Handyside v.United Kingdom). Викладене вище відображено також і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Українська Прес-Група" проти України", в якому Європейський Суд, зокрема, зазначив, що межа допустимої критики щодо політика, який виступає у своїй публічній якості, є ширшою ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо відкриває кожне своє слово та вчинок для ретельної уваги журналістів та всього суспільства і тому має виявляти більшу терпимість. Звичайно, право на захист репутації поширюється і на політиків, навіть коли вони виступають не як політики, проте вимоги такого захисту мають бути збалансовані з інтересами суспільства до відкритої дискусії з політичних питань. У своєму рішенні від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 Конституційний Суд України вказує, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних осіб, тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Таким чином, зважаючи на те, що позивач [PERSON] є публічною особою - політиком, депутатом Вінницької обласної ради, межа його допустимої критики є ширшою, ніж щодо приватної особи. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 30 Закону України «Про інформацію», стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до роз'яснень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить інформацію про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності(неповні або перекручені); негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації; негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до частин 2 та 3 статті 2 Закону України „Про друковані засоби масової інформації(пресу) в Україні" друковані засоби масової інформації є вільними. Не допускається вимога попереднього погодження повідомлень і матеріалів, які поширюються друкованими засобами масової інформації, а також заборона поширення повідомлень і матеріалів з боку посадових осіб державних органів, підприємств, установ, організацій або об'єднань громадян, крім випадків, коли посадова особа є автором поширюваної інформації чи дала інтерв'ю. Стаття 34 Закону України „Про друковані засоби масової інформації(пресу) в Україні" визначає, що кожен має право на оперативне одержання через друковані засоби масової інформації публічно поширюваної інформації про діяльність державних органів і організацій, об'єднань громадян та їх посадових осіб, а також інших відомостей, необхідних для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено обов'язок позивачів довести факт поширення інформації відповідачами, а також те, що внаслідок цього було порушено їх особисті немайнові права. А в пункті 15 цієї Постанови роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що в статтях «[INFO]» та «[INFO]» відсутня інформація відносно позивачів [PERSON] та [PERSON], яку можна було б оцінити як таку, що принижує їх честь, гідність чи ділову репутацію як громадян в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору дотримання законів, загальновизнаних правил співжиття чи принципів людської моралі. Також, позивачами не доведено, що поширена відповідачами інформація порушує їх особисті немайнові права. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд - 5 - виходить з наступного. Стаття 1167 ЦК України, на яку посилаються позивачі, визначає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто необхідно довести наявність такої шкоди, протиправну поведінку заподіювачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювачів та їх вину. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивачами в судовому засіданні не доведено позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а саме не доведено наявність моральної шкоди, не доведено якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів їм заподіяна моральна шкода, не доведено наявності причинного зв'язку між заподіяною шкодою та протиправною поведінкою відповідачів та в чому заключається вина відповідачів. При цьому посилання представника позивачів на листки непрацездатності, видані на ім'я позивача [PERSON] 26 серпня 2014 року, 09 вересня 2014 року та 03 жовтня 2014 року, як на докази підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, не заслуговують уваги, оскільки вказані листки не містять інформації про підстави отримання медичної допомоги, причинного зв'язку між захворюванням та діями чи бездіяльністю відповідачів з них не вбачається. Відповідач [PERSON] скористався своїм правом на правову допомогу, у зв'язку з чим поніс витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 1 500 грн., які документально підтверджені та доведені(квитанція №11/11-14 від 11 листопада 2014 року про оплату адвокату [PERSON] 1 500 грн., реєстр процесуального часу, затраченого адвокатом [PERSON] при наданні правової допомоги: консультація 30 жовтня 2014 року (1 година) - 100 грн., консультація 07 листопада 2014 року(1 година 30 хвилин) - 120 грн., виготовлення заперечення 11 листопада 2014 року(3 години) - 680 грн., участь в судовому засіданні 17 листопада 2014 року(2 години) - 600 грн.), що відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», які відповідно до ст..88 та ст..89 ЦПК України необхідно стягнути за його заявою з позивачів на його користь в рівних частинах, тобто по 750 грн. з кожного позивача(1 500 грн. : 2 = 750 грн.).

Outcome: approved