Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: зобовязати відповідача змінити запис у трудовій книжці про дату його звільнення з "23 вересня 2014 року" на "09 вересня 2014 року"; стягнути з відповідача на його користь компенсацію за затримку розрахунку у розмірі його середнього заробітку по день фактичного розрахунку; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 5000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначив, що з 26 листопада 2007 року він працював у відповідача водієм автотранспортних засобів. Через необхідність термінового виїзду з міста, 08 вересня 2014 року він написав заяву про звільнення його за власним бажанням та направив її на адресу відповідача. З метою підтвердження термінового виїзду з міста, що давало йому право на звільнення без відпрацювання двох тижнів, до заяви він додав копію проїзного документа на поїзд № 041 ПА на 09 вересня 2014 року, з часом відправлення о 12 годині 01 хвилині до м. Трускавець. Він виїхав з міста та вважав себе звільненим 09 вересня 2014 року. В підтвердження факту його звільнення, на його адресу надійшов лист відповідача від 09 вересня 2014 року за вих. № 023-1307, з повідомленням про необхідність з'явитися до відділу кадрів для отримання його трудової книжки, але у звязку з виїздом з міста, він не зміг своєчасно отримати трудову книжку. В цей час на його телефон стали надходити дзвінки від служби безпеки відповідача, з вимогою спілкування з приводу роботи водіїв. Він пояснив, що не має такої можливості. Оскільки знаходиться за межами міста, тоді на його адресу та на адресу його дружини стали надходити погрози. По приїзду в місто, 26 вересня 2014 року, він отримав ще один лист відповідача від 15 вересня 2014 року за вих. № 023-1390 про нарахування йому, станом на 09 вересня 2014 року, розрахункових коштів в сумі 9400 грн. 26 вересня 2014 року він з'явився до відділу кадрів відповідача, з метою отримання трудової книжки та розрахункових коштів, де йому повідомили, що він не був звільнений і вручили новий лист від 09 вересня 2014 року за вих. № 023-1307А., в якому йому повідомлялося, що він не був звільнений за його заявою, у звязку з недостатністю підтверджуючих документів про його виїзд, та те, що він буде звільнений після надання підтвердження його переїзду до іншого міста - факту зняття з реєстрації за місцем проживання. Фактично він був звільнений 23 вересня 2014 року за власним бажанням. Затримка його звільнена була необхідна відповідачу для підготовки наказу щодо утримання з нього коштів на відшкодування шкоди, завданої комбінату, перевірку з цього питання проводили вже після його фактичного звільнення. Йому надали наказ № 1139 від 22 вересня 2014 року про притягнення його, як водія АТЦ, до матеріальної відповідальності, в якому зазначено, що, в результаті його винних дій, відповідачу завдано прямої матеріальної шкоди на суму 5026,34 грн. Дана перевірка проводилась без його присутності, з результатами перевірки він не був ознайомлений. На нього постійно давили з різних боків, примушували написати заяву та визнати суму завданої шкоди, дзвонили йому, його дружині, автомобілі служби безпеки очікували біля під'їзду, де мешкає його родина, через це у його батька піднявся тиск та рівень цукру в крові, а дружина з однорічною дочкою боялася знаходитися вдома, бо їй погрожували. На пункті перепуску до центрального управління відповідача з 30 серпня 2014 року висіло його фото з забороною його пропускати. Окрім того, неправильна дата його звільнення стала перешкодою для його подальшого працевлаштування на іншій роботі. У період з 10 вересня 2014 року по 24 вересня 2014 року він проходив стажування на автотранспортному підприємстві з міжнародних перевезень. Крім того, відповідач не провів з ним повний розрахунок. Розрахункові кошти не надійшли ні на його зарплатну карку, ні в касу банку, ні в касу відповідача станом на 09 вересня 2014 року, ні станом на 23 вересня 2014 року. Лише 07 жовтня 2014 року він отримав розрахункові кошти, хоча неодноразово звертався до відповідача з приводу виплати йому розрахункових коштів. Все вищезазначене заподіяло йому величезні моральні страждання, весь цей час він переживав з приводу існування його сім'ї, стану здоров'я батьків та подальшого працевлаштування, тому вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому моральний збиток в розмірі 5000 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, посилаючись на обґрунтування позову та зазначив, що 08 вересня 2014 року він написав заяву про звільнення, у звязку з виїздом до м. Трускавець з метою працевлаштування. Свого безпосереднього керівника про відсутність на робочому місці та причини відсутності він не повідомляв. 09 вересня 2014 року він був у лікаря і закрив лікарняний лист у поліклініці ДМК. Лікарняний лист був відкритий з 03 вересня 2014 року та закритий 09 вересня 2014 року, до роботи потрібно було стати 10 вересня 2014 року. У лікаря він був десь о 10.00 годині ранку. Лікарняний лист він передав для керівництва через своїх колег. З м. Трускавця він повернувся 22 або 23 вересня 2014 року. Йому дзвонили з відділу кадрів і служби безпеки комбінату, питали, де він подівся, чому не з'являвся і коли забере трудову книжку. Він відповів, що забере по приїзду. Робітники відділу кадрів та служби безпеки неодноразово виїжджали до нього на адресу і питали у його сусідів, де він. 17 вересня 2014 року, коли він прийшов на комбінат за трудової книжкою, йому сказали, що він не звільнений. 17 вересня 2014 року він прийшов, бо був папірець про його звільнення 09 вересня 2014 року, і 17 вересня 2014 року він відпросився у керівництва ПП Мамонов, оскільки його дочці виповнився один рік, а потім він знову поїхав у м. Трускавець, а 22-23 вересня 2014 року повернувся до м. Дніпродзержинська через те, що його не взяли на роботу, оскільки у нього не було трудової книжки. Телефон ПП Мамонов, який займається міжнародними перевозками, 067-630-49-25. При проходженні ввідного інструктажу на ДМКД, лекції їм не читали, вони просто розписалися, що пройшли його. 07 жовтня 2014 року він отримав розрахункові кошти. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти його задоволення, зазначила, що позивач повинен був повідомити керівника про те, що він має намір звільнитися та з яких причин. 17 вересня 2014 року, коли позивач приходив на комбінат, то з'ясовував, чому його не звільнили, відповідно до його заяви. Йому розяснили, що до заяви необхідно додати докази, чому саме він поїхав у м. Трускавець, тому його неможливо було звільнити одразу, а також те, що під його відповідальність було видано безлімітну картку на бензин "95", а також те, що він передавав цю картку кому завгодно, через що на даній картці утворився борг. Позивача звільнити через два тижні після написання ним заяви, відповідно до вимог законодавства, оскільки він не надав доказів терміновості звільнення. 26 вересня 2014 року позивач прийшов на комбінат і сказав, що ніяких доказів у нього немає і що вони повинні були звільнити його 08 вересня 2014 року. Вони відповідали йому в письмовій формі. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що вона є провідним консультантом з правових питань служби безпеки комбінату ПАТ "ДМКД". 28 серпня 2014 року працівниками управління охорони комбінату був затриманий [PERSON], який проник у гаражний бокс, де знаходився автомобіль першої особи комбінату. У нього була виявлена викрадена ним пластикова картка для заправки бензином. [PERSON] пояснив, що знайомий з позивачем, який напередодні ввечері передав йому ключі від гаражного боксу, щоб [PERSON] забрав там свій паспорт. При [PERSON] були ключі від боксу та пластикова картка для заправки автомобіля № [NUMBER]. Дана карта видавалася позивачу під розпис для заправки автомобіля, на якому той працював. Картка знаходилась у нього постійно. Після пояснень [PERSON] був запрошений позивач, який пояснив, що знайомий з [PERSON] і 26 серпня 2014 року він на службовому автомобілі підвозив останнього додому. Ключі від боксу він нікому не давав. Вони вирішили не запрошувати працівників ОВС та вирішити це питання внутрішньо в комбінаті. Про те, що позивач був у відпустці чи на лікарняному їм не було відомо. Вони допитали інших водіїв. Також у позивача були ключі від автомобіля та службовий телефон, він їх не здав. Вона дзвонила позивачу, щоб він приїхав на комбінат, але останній так і не приїхав. Їй не відомо, щоб хтось з СБК погрожував позивачу. З ним розмовляли делікатно та хотіли вирішити цей конфлікт мирним шляхом, оскільки він возив першу особу. Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що він є інженером служби безпеки комбінату, з позивачем він знайомий, бо разом виросли у сусідніх підїздах, неприязних відносин до сторін у нього немає. У 2014 році він один раз бачив позивача в районі суду і один раз на початку 2014 року на Лівому березі. В серпні-вересні 2014 року він позивача не бачив. Дружину позивача він може упізнати візуально. Але особисто з нею не спілкувався. Позивачу та його дружині він не погрожував. Стосовно роботи у відповідача ніяких бесід з позивачем у нього не було, його робота не має відношення до роботи в АТЦ. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що вона працює юрисконсультом відділу кадрів ПАТ "ДМКД", позивача вона знає лише, як звільненого працівника водія, неприязних відносин до нього немає, у відповідача вона працює. 09 вересня 2014 року, до відділу кадрів по факсу з центральної канцелярії надійшла заява позивача про звільнення день в день, яка надійшла туди десь о 15.00 годині курєрською поштою. Робочий час у них до 16 години 45 хвилин. Заява надійшла факсом, щоб вони встигли виконати всі необхідні дії по звільненню: замовити гроші, з'ясувати останній робочий день, суму компенсації та інше. Інженер замовила кошти і вона особисто дану заяву отримала лише о 16.00 годині. З'ясувалося, що позивач на той час перебував на лікарняному. В його цеху нікому не було відомо про цю заяву. В заяві про звільнення було вказано: "по виїзду в другий". Вона подзвонила позивачу на телефон, який він отримав від підприємства, але той був вимкнений. Тоді вона подзвонила на домашній телефон, але на нього також ніхто не відповів. В той час їхній інженер оформила наказ-розпорядження про звільнення. Але вона вважала, що вони не можуть його звільнити і звернулась до керівництва з питанням про скасування розпорядження. З цією заявою вона звернулась до директора комбінату. Директор надав таке розпорядження 09 вересня 2014 року, а вона направила на адресу позивача лист, в якому зазначила, що йому необхідно з'явитися та надати документи, які підтверджують поважність причин звільнення день в день, або в подальшому він буде звільнений за власним бажанням через два тижні. Позивач так і був звільнений через два тижні за власним бажанням. Їй не було відомо, чи здав позивач лист непрацездатності. На той момент їй не було відомо про розслідування у службі безпеки. Позивача звільнили 22 вересня 2014 року, а 23 вересня 2014 року він з'явився за трудовою книжкою та отримав її. Позивачу було не відомо, чому його не звільнили в день подання ним заяви, тому йому вручили на руки такий самий лист, який відправляли йому з повідомленням. Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що він працює майстром колони АТЦ ПАТ "ДМКД", позивач йому знайомий, він працював водієм у АТЦ, неприязних відносин до сторін немає. Позивач працював через день по 11 годин, возив першого заступника генерального директора. По роботі претензій до нього не було. Йому не було відомо, що позивач пішов на лікарняний, це йому переказав хтось з водіїв. Він дзвонив позивачу, але той не відповідав. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що вона працює начальником відділу захисту економічних інтересів ПАТ "ДМКД", позивача вона знає по роботі, неприязних відносин до сторін у неї немає. У серпні-вересні 2014 року у АТЦ проводилась ревізія по факту спроби викрадення смарт-карти для заправки автомобіля. Вона та [PERSON] провели ревізію та побачили, що є нестача по трьом старт-картам, як вона розуміє, одним з відповідальних був позивач. Вони не змогли додзвонитися до нього, їй не було відомо, що він знаходився на лікарняному. Їм надали журнал АТЦ, де зазначено, кому і коли надавали ці картки. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов не обґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав: В ході судового розгляду встановлено, що позивач з 26 листопада 2007 року працював водієм автотранспортних засобів автотранспортного цеху ПАТ "ДМКД", табельний номер 22909. Під час знаходження на лікарняному листі у період з 03 вересня 2014 року по 09 вересня 2014 року включно, 09 вересня 2014 року він направив через ТОВ "Нова Пошта" до відділу кадрів заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку "з переїздом у інший", додавши до заяви копію посадочного документу на поїзд 041 ПА до м. Трускавця, з часом відправлення о 12 годині 01 хвилині 09 вересня 2014 року. Позивачу був направлений лист з пропозицією з'явитися до відділу кадрів відповідача з метою отримання трудової книжки, але через недостатнє документальне обґрунтування позивачем причини розірвання трудового договору за ініціативою працівника у зв'язку з переїздом на нове місце мешкання, наказ (розпорядження) про припинення трудового договору з позивачем, таб. № 22909 від 09 вересня 2014 року № 975 відмінено та попереджено у письмовому вигляді про необхідність надання до відділу кадрів підтвердження переїзду в інше місто зняття з місця постійної реєстрації та можливість, у разі ненадання вказаного документу, звільнення через два тижні від дати надходження заяви, тобто 23 вересня 2014 року. 17 вересня 2014 року позивачу був повторно направлений лист від 15.09.2014 року з пропозицією з'явитися до відділу кадрів відповідача з метою отримання трудової книжки та з інформацією про нарахування йому 9400 грн. Трудовий договір (контракт) з позивачем було припинено 23 вересня 2014 року за ініціативою працівника, тобто після спливу двотижневого строку, передбаченого законодавством. Трудову книжку позивач отримав 26 вересня 2014 року. Повний розрахунок зі звільненим позивачем по всім належним йому сумам було проведено 08 жовтня 2014 року, з урахуванням оплати лікарняного листа з Фонду соціального страхування по тимчасовій втраті працездатності та вирахуванням завданої відповідачу позивачем матеріальної шкоди. З 08 жовтня 2014 року позивач перебуває на обліку в центрі зайнятості з виплатою допомоги по безробіттю в сумі 5525,23 грн. Зазначені вище обставини підтверджуються копією особової катки позивача, таб. № 22909, копією трудової книжки серії АА № 211706, листами з вих. № 023-1307 від 09 вересня 2014 року та вих. № 023-1390 від 15 вересня 2014 року, копією поштового повідомлення, копією заяви позивача від 08 вересня 2014 року про звільнення, копією посадочного документа 000В38FB-C3AE-663C-0001, експрес-накладною № 59000072841828, наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) № 975 від 09 вересня 2014 року, службовою запискою начальника відділу кадрів, наказом № 1082 від 09 вересня 2014 року про відміну наказу (розпорядження) про розірвання трудового договору, листом за вих. № 023-1307а від 09 вересня 2014 року, списком рекомендованих поштових відправлень, поданих 12 вересня 2014 року ПАТ "ДМКД", наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) № 1191 від 23 вересня 2014 року, копією листа непрацездатності серії АГН № 455982, наказом № 1139 від 22 вересня 2014 року про притягнення до матеріальної відповідальності водія АТЦ, актом № 154 інвентаризації палива по смарт-картам ТОВ "Гепард" від 18 вересня 2014 року, наказом № 1206 від 02 жовтня 2014 року, відомостями № 338 від 08 жовтня 2014 року, № 322 від 29 вересня 2014 року, № 332 від 03 жовтня 2014 року, листом Дніпропетровської обласної дирекції ВАТ "[PERSON] Аваль" за вих. № 25 від 26 січня 2015 року, платіжними дорученнями № 23566 від 09 жовтня 2014 року, № 22795 від 30 вересня 2014 року, № 23232 від 06 жовтня 2014 року, листом Дніпродзержинського міського центру зайнятості за вих. № 987 від 08 квітня 2015 року Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи. Згідно зі ст. 57 ЦПК України, докази встановлюються на підставі...пояснень сторін... допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів... Згідно статті ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що дії відповідача щодо звільнення позивача після спливу двотижневого строку після подання ним заяви про звільнення за власним бажанням відповідають вимогам законодавства, оскільки позивачем не було надано належних доказів переїзду на постійне мешкання в іншу місцевість ні до відділу кадрів відповідача, ні в процесі слухання даної справи, а в самій заяві про звільнення день в день позивачем не чітко та незрозуміло вказано причину звільнення. Посилання позивача про проходження стажування у фірмі, яка знаходиться у м. Трускавці та здійснює міжнародні перевезення, не були підтверджені ні письмовими доказами, ні показаннями свідків. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Вирішуючи питання про задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає необхідним відмовити у її задоволенні, хоча вимога позивача є законною, оскільки судом встановлено, що повний розрахунок з позивачем було проведено не в день звільнення, а 08 жовтня 2014 року, проте позивачем не зазначена та не обгрутована сума компенсації за час затримки розрахунку, не зазначено за який саме строк повинна бути нарахована дана компенсація, в якому розмірі, не зазначена і не доведена доказами сума середньоденна заробітна плата позивача, що позбавляє суд можливості самостійно розрахувати суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, хоча судом неодноразово розяснювалося позивачу про обовязок сторін підтверджувати доказами обставини, на які вони посилаються, але позивачем не надавались до суду ні докази на підтвердження підстав, на які він посилається, ні заяв про забезпечення таких доказів. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадах, встановлених законом. Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: - у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; - у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки судов встановлення порушення відповідачем прав позивача, що виразилось в затримці виплати належних позивачеві сум при звільненні, наявність вини відповідача у заподіянні позивачеві моральної шкоди, але позивачем не зазначено, в чому саме виразилась завдана йому моральна шкода, та з яких критеріїв він виходив при оцінці заподіяної йому шкоди, суд вважає за необхідне відмовити позивачеві в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Outcome: dismissed