Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

12.05.2014 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в обґрунтування своїх вимог зазначивши, що 28.07.2013 р. о 13 год. 10 хв. [PERSON], керуючи транспортним засобом - автомобілем «Вольво», д.н.з. [NUMBER], на перехресті вул. К.Маркса та Т.Шевченко у м. Павлограді, здійснив зіткнення із автомобілем “Шевроле Авео”, д.н.з. [NUMBER], належним позивачу та під керуванням останнього, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.09.2013 р. р. по адміністративній справі за ст.ст. 124 КУпАП [PERSON] був визнаний винним у дорожньо-транспортній пригоді та притягнутий до адміністративної відповідальності. Внаслідок зіткнення автомобілю “Шевроле Авео”, д.н.з. [NUMBER], завдано шкоду, що підтверджується висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 166/13 від 30.07.2013 року, згідно якого розмір матеріального збитку складає 5 634,70 гривень. Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності [PERSON], як власника наземного транспортного засобу, перед третіми особами здійснено товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ПРОВІТА", що підтверджується страховим полісом № АВ 7903596 від 12.09.2012 р., проте останнє не виплатило позивачу страхове відшкодування, тому він звертається до суду. Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача ТДВ «СК «Провіта» в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно, надіслав до суду заперечення на позов, частково визнає позов у сумі 4834, 703 грн. Зазначає, що сума франшизи (1000 грн.) не підлягає стягненню із відповідача. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено в судому засіданні та підтверджено матеріалами справи, 28.07.2013 р. о 13 год. 10 хв. [PERSON], керуючи транспортним засобом - автомобілем «Вольво», д.н.з. [NUMBER], на перехресті вул. К.Маркса та Т.Шевченко у м. Павлограді, здійснив зіткнення із автомобілем “Шевроле Авео”, д.н.з. [NUMBER], належним позивачу та під керуванням останього, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідно до ч. 4 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.09.2013 р. р. по адміністративній справі за ст.ст. 124 КУпАП [PERSON] був визнаний винним у дорожньо-транспортній пригоді та притягнутий до адміністративної відповідальності (а.с.16). Відповідальність [PERSON] як володільця транспортного засобу автомобіля «Вольво», д.н.з. [NUMBER], застрахована згідно полісу обов'язкового страхування правової відповідальності власників транспортних засобів перед третіми особами, поліс № АВ 7903596 від 12.09.2012 р., із товариством з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПРОВІТА" (а.с.25). Із заперечень відповідача на позов випливає, що відповідач визнач позов частково у сумі 5834, 70 (а.с.23), оскільки за полісом № АВ 7903596 від 12.09.2012 р. безумовна франшиза становить 1000 грн., яка не відшкодовується відповідачем, а має сплатити особа, яка заподіяла шкоду. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", Законом України "Про страхування" та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є зокрема діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1188 ЦК України визначений порядок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, відповідно до якого шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з п. 4 Постанови пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року зі змінами та доповненнями "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміються юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших (договору оренди, довіреності тощо). Судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулася із вини [PERSON] який керував автомобілем «Вольво», д.н.з. [NUMBER]. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За ст.978 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Згідно ст. 979 ЦК України, договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). Відповідно до ст. 985 ЦК України, страхувальник має право укласти із страховиком договір на користь третьої особи, якій страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату у разі досягнення нею певного віку або настання іншого страхового випадку. Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним у сфері страхування цивільно-правової відповідальності, яка здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників шляхом здійснення такого відшкодування страховиком при настанні страхового випадку. Нормами ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно із ст.6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування", страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. За приписами ст. 990 Цивільного кодексу України, ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Із заявою про виплату страхового відшкодування позивач звертався до ТДВ "СК "Провіта" 22.01.2014 р., яка була отримана відповідачем 24.11.2004 р. (а.с. 17-19). Сума матеріальної шкоди з урахуванням фізичного зносу автомобіля “Шевроле Авео”, д.н.з. [NUMBER] у розмірі 5 634, 70 грн. підтверджується висновком експерта - авто товарознавчого дослідження № 166/13, складеного приватним підприємцем [PERSON] 30.07.2013 року, витрати на вказане обстеження склали 200 грн., що підтверджується квитанцією про сплату послуг експерта (а.с. 10-15). Згідно зі п. 37.5 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, потерпілому має бути компенсована сума франшизи у повному обсязі одночасно з виплатою страховиком страхового відшкодування. Відповідно до зазначеного позивач не довів наявність підстав для стягнення з відповідача згідно умов полісу № АВ 7903596 від 12.09.2012 р. франшизи - 1000,00 гривень, тому страхове відшкодування на користь позивача мало складати 4634, 70 гривень. Згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Щодо вимоги позивача про визнання події, що мла місце 28.07.2013 р, страховим випадком, суд вважає за необхідне в задоволенні вказаної вимоги самостійним порядком відмовити, оскільки такий спосіб захисту цивільних прав не передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, відсутні будь-які підстави для встановлення вказаної обставини окремим порядком, так вона встановлюється та викладається судом в мотивувальній частині рішення і є контекстним предметом розгляду спору, а отже її визначення не може бути предметом самостійного розгляду. Таким чином, суд вбачає підстави для часткового задоволення позову та стягнення на користь позивача з відповідача коштів у сумі 4 834,70 грн. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат та враховуючи результат розгляду справи, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial