Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

08 липня 2014 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому вказав, що з 26 березня 2012 року відповідач по справі працював у ТОВ "Мега Авто Логістик" водієм транспортних засобів, з 01 серпня 2012 року, у порядку суміщення посад без звільнення з основної роботи, займав посаду транспортного експедитора. Цього ж дня між Товариством та відповідачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну допомогу. 13 листопада 2013 року на виконання договору, укладеного між Товариством та ТОВ "Жефко Україна", відповідач здійснив перевезення вантажів та на підставі виданої довіреності автомобілі ТОВ "Хюндай Мотор Україна" були передані та прийняті ним комплектними та у справному стані без пошкоджень лакофарбного покриття, без індикації мінімального залишку пального, що підтверджується його особистим підписом в товарно-транспортній накладній. Під час передачі автомобіля марки "Hyundai Accent" кузов [NUMBER] вантажоотримувачем було виявлено пошкодження. 31 грудня 2013 року ТОВ "Жефко Україна" у відповідності до договору від 08 травня 2013 року між ТОВ "Мега Авто Логістик" та ТОВ "Жефко Україна" про відповідальність за шкоду, завдану повною або частковою втратою вантажу, пред"явив претензію про відшкодування завданих збитків у сумі 1521грн.60коп. Згідно платіжного доручення Товариство погасило збитки у повному розмірі. Відповідно до ст.134 КЗпП України позивач просив суд стягнути з відповідача понесені ним збитки у примусовому порядку за відмови останнього у добровільному вирішенні спору. У судове засідання сторони не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Представник позивача надав суду заяву про слухання справи у його відсутність, просив стягнути з відповідача суму матеріальної шкоди у розмірі 1521грн.60коп. та судові витрати у розмірі 243грн.60коп. Відповідач про причини неявки суд не повідомив. Судом ухвалено слухати справу за відсутності сторін у порядку заочного розгляду. Дослідивши докази, суд прийшов до наступного. На підставі ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. В силу п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Вирішуючи спір між сторонами суд виходить із положень ст.ст.58-60, 212 ЦПК України, згідно з якими належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що згідно наказу директора ТОВ "Мега Авто Логістик" від 26 березня 2012 року №61-к [PERSON] прийнято на посаду водія автотранспортних засобів з 26 березня 2012 року з оплатою згідно штатного розпису (а.с.17). Наказом директора Товариства від 01 серпня 2012 року №273-1к [PERSON], за його згодою, доручено виконання поряд з його основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткової роботи з доплатою 0,25% за вакантною посадою експедитора транспортного у порядку суміщенням посад без звільнення його від основної роботи з 01.08.2012 року (а.с.18). З метою забезпечення збереження матеріальних цінностей, які належать Товариству, сторони уклали також і договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність відповідача (а.с.4), згідно до якого останній прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання ввірених йому позивачем матеріальних цінностей. 08 травня 2013 року між ТОВ "Жефко Україна" та ТОВ "Мега Авто Логістик" укладено договір №TLA-MAL-08-05-13 (далі Договір) про надання транспортно-експедеційних послуг (організації перевезень автомобілів). Згідно товарно-транспортної накладної від 13 листопада 2013 року відповідач прийняв від ТОВ "Хюндай Мотор Україна" вантаж у вигляді семи автомобілів "Hyundai Accent" (а.с.20-21). Під час передачі автомобіля "Hyundai Accent" кузов [NUMBER] вантажоотримувачем було виявлено пошкодження у вигляді подряпини оракалу на задній лівій двері та прогнутої рамки водійської двері, що підтверджується копією акта прийому-передачі автомобіля від 13 листопада 2013 року та копією дефектовочного акту (а.с.21-22) під особистий підпис перевізника та копією акта виконаних робіт №ЛГ-0008268 від 29 листопада 2013 року (а.с.24), рахунком-фактурою №ЛГ-0008823 від 30 листопада 2013 року за проведення ремонтних робіт на суму 1521грн.60коп. Відповідач з фактом виявлення пошкоджень погодився, про що свідчить і його розписка на а.с.22 від 14 листопада 2013 року. 02 грудня 2013 року наказом директора Товариства №02/12/2-к відповідача звільнено підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, з виплатою компенсації за невикорстану відпустку з 26.03.2013 року по 25.11.2013 рік (а.с.18). 20 грудня 2013 року ТОВ "Хюндай Мотор Україна" пред"явило претензію ТОВ "Жефко Україна" про відшкодування витрат компанії за проведення ремонтних робіт пошкодженого автомобіля у розмірі 1521грн.60коп. (а.с.27), а 31 грудня 2013 року ТОВ "Жефко Україна" звернулося з претензією до позивача в порядку регресу (а.с.25). Частиною 1 ст.1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. У добровільному порядку матеріальна шкода, заподіяна позивачу, відповідачем не відшкодована. Суд вважає доведеним позивачем факт заподіяння відповідачем матеріальних збитків на загальну суму 1521грн.60коп., а тому його вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі. За ст.ст.79, 88 ЦПК України суд покладає на відповідача обов'язок по сплаті на користь позивача суми судового збору, сплаченого при подачі позову, у розмірі 243грн.60коп.

Outcome: approved