Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Згідно уточненого позову позивачка вказала, що отримала у спадок від своєї матері [PERSON] домоволодіння у с. Іверське Олександрівського району Донецької області по [ADDRESS], з присадибною земельною ділянкою, де і мешкає. Власницею сусіднього домоволодіння [NUMBER] та присудибної ділянки є відповідачка [PERSON] Остання порушила вимоги п.3,25 ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень" і побудувала гараж, літню кухню вбиральню не на відстані не менш 1 метра від межі її ділянки, а безпосередньо на межі і навіть за межею, а також споруду з шиферного навісу, яка заходить в бік її двору на 0,58 - 0,8 метри, чим порушує, передачені ст.ст. 91, 103, 107 та 153 Земельного кодексу України та ст.376 Цивільного кодексу України її права як суміжногго землевласника т а правила добросусідства. Для захисту своїх прав просить зобов*язати відповідачку [PERSON] усунути порушення права власності її земельної ділянки за вказаною адресою, а саме: знести самочинно збудовані споруди - шиферний навіс протягом 7,7 метри, сінник, вбиральню, гараж, частину паркану протягом 17 метрів, починаючи з навісу і закінчуючи вбиральнею, що проходить хвилями по межі, перенести і встановити по встановленій межі. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та підтвердили доводи позовної заяви, позивачка наполягає, що відповідачка сама разом з чоловіком збудувала вказані спірні будівлі, чим умисно порушила правила будування сільських поселень, земельне законодавство та її права, як землевласниці, зокрема вкзала, що з шиферного навісу відповідачки вода постійно стікала на будівлю у її дворі, від чого стала рушитись стіна будівлі. Відповідачка та її представник позов не визнали і пояснили, що відповідачка разом з чоловіком придбали вказане домоволодіння у 60-х роках минулого століття з усіма наявними і зараз будівлями та спорудами. Паркан з сусідами будували разом, ніяких претензій з боку матері позивачки та її самої при цьому не було, ремонт паркану у 2014 році було проведено по опорам, які стояли ще з моменту придбання домоволодіння. Шиферний навіс на вимогу позивачки вона демонтувала, про що складено акт сільрадою. Наполягають, що при видачі правовстановлюючих документів на право власності на земельні ділянки її та позивачки межу точно встановлено не було, міряли приблизно. Вважає, що навпаки з боку позивачки порушено межі її земельної ділянки, бо в кінці огороду фактична ширина її ділянки становить не 20 метрів, як вказано у держакті на право власності на землю, а на більш як один метр менше, хоч вона з цього приводу претензій не пред*являла. Як на докази своїх доводів позивачка посилається на акти обстеження межі між належними їй та відповідачці [PERSON] дворами, проведені комісіями Іверської сільської ради 08 липня 2013 року, 08 та 27 жовтня 2014 року та акти обстеження в натуру меж тих же земельних ділянок, проведені спеціалістами ПП "Землевпорядник" 07 травня та 13 серпня 2014 року. Цими перевірками встанолвлено, що вказана межа не відповідає контурам та розмірам, вказаним у державних актах на право власності сторін на їх присадибні земельні ділянки, зокрема з державних актів видно, що межа повинна проходити по прямій лінії перпендикулярно червоній линії, а фактично межа проходить хвилястою лінією з нахилом в сторону двору [PERSON]. В актах вказано, що частина паркану та будівель - гараж, шиферний навіс та туалет знаходяться по межі з виходом на ділянку позивачки до 0,8 метрів. Але допитані у судовому засіданні начальник ПП "Землевпорядник" [PERSON] та спеціалість цього ПП [PERSON], які брали участь в обстеженні, показали, що межа між домоволодіннями [PERSON] та [PERSON] встанавлювалась не відповідно до даних правовстаналюючих докуметів на присадибні ділянки цих осіб, а приблизно, орієнтиром служило старе дерево в кінці огороду, на яке вказали сторони, а ширина дільниць визначалась без орієнтирів по даним, які вказували землевласники. Що державні акти на право власності на земельні ділянки сторін з вказанним розмірів та меж земельних ділянок складались без урахування фактичного розташування межі, яка проходить не рівно і перпендикулярно червоній лінії, а хвилясто з нахилом, не вказані угли нахилу, не було враховано розташування будівель, які вже були на той момент на земельних ділянках. Допитана у судовому засіданні начальник Олександрівського БТІ [PERSON] показала, що дані в технічному паспорті на домоволодіння [PERSON] про те, що розташовані на території домоволодіння будинок та інші будівлі збудовані ще у 60-х роках минулого століття, вказані з архівних даних. Суд, заслухавши сторони, та дослідивши вказані акти обстеження меж та інші письмові документи: копії державних актів на право власності сторін на присадибні земельні ділянки, копії технічних паспортів на садибний індівідуальний житловий будинок сторін, копію свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок [PERSON], копії свідоцтв про смерть, заповіту та свідоцтв на право на спадщину за законом, витягів про державну реєстрацію прав, встановив наступне: позивачка [PERSON] у 2004 році успадкувала вказане домоволодіння від своєї матері [PERSON] у с. Іверське Олександрівського району Донецької області по [ADDRESS], з присадибною земельною ділянкою, де і мешкає. Власницею сусіднього домоволодіння [NUMBER] та присудибної ділянки є відповідачка [PERSON], яка придбала ще у 1988 році разом з чоловіком [PERSON] це домоволодіння і успадкувала його повністю після смерті чоловіка у 2010 році. При цьому всі вказані у технічному паспорту будивлі домоволодіння [PERSON] збудовані ще у 60-х роках минулого століття, збудований нею шиферний навіс розібрано нею не вимогу позивачки [PERSON]. Фактичні межі земельних ділянок між вказаними домоволодіннями не відповідають правовстановлюючим документам - з державних актів видно, що межа повинна проходити по прямій лінії перпендикулярно червоній линії, а фактично межа проходить хвилястою лінією з нахилом в сторону двору [PERSON], при цьому ширина в кінці огороду [PERSON] менше ніж вказана у державному акті - 18,6 метрів замість 20 метрів. Офіційні межові знаки відсутні. Таким чином встановлено, що на даний момент відсутні якісь об*єтивні дані про порушення прав землевласниці позивачки з боку відповідачки, що своїми будівлями та спорудами вона зайняла суміжне земельне володіння [PERSON], навпаки встановлено, що фактично межа земельної ділянки [PERSON] має нахил в сторону земельної ділянки [PERSON], ширина ділянки в кінці огороду якої значно менше ніж вказано у державному акті - на 1,4 метри. Суд вважає, що існуюча межа та розташування будівель на суміжних земельних ділянках сторін не несе якихось небезпечних ризиків та грубих порушень прав сторін і використання земельних ділянок у фактичних межах можливе з дотриманням норм добросусідства, передбачених главою 17 Земельного кодексу України. Тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed