Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

15 квітня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ "Банк "Кредит Дніпро" із вимогами про захист прав споживачів, визнання окремих умов кредитного договору недійсними та зобов`язання вчинити дії (а. с. 1-7). В обґрунтування позову зазначено, що 18 листопада 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 22035000224331, за умовами якого банк надав йому грошові кошти у розмірі 90080 гривень на споживчі потреби, з терміном кредитування на 24 місяці з кінцевим терміном повернення до 18 листопада 2021 року. Пунктом 1.2 кредитного договору встановлено фіксовану ставну на строкову заборгованість у розмірі 0,01 % та на прострочену заборгованість 56 % річних, а також встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 18 листопада 2018 року по 17 червня 2020 року - 3 %; з 18 червня 2020 року по 17 грудня 2020 року - 2,5 %; з 18 грудня 2020 року по 17 червня 2021 року - 1,5 %; з 18 червня 2021 року по 18 листопада 2021 року - 0,925 % від суми кредиту. Пунктом 2.1 договору встановлено, що погашення заборгованості за кредитом, плати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів (обов`язковий платіж). Пунктом 2.2 кредитного договору встановлено, що дата погашення та розмір обов`язках платежів визначено згідно з графіком платежів, який, в свою чергу, визначений у 4 розділі договору. Графіком платежів до кредитного договору № 22035000224331 від 18 листопада 2019 року банком встановлено щомісячну сплату (всього 24) платежів за надані додаткові супутні послуги, а саме: інші послуги банку - в сумі 9651 гривня 43 копійки та плата за розрахунково-касове обслуговування банку - всього в сумі 42833 гривні 04 копійки, що загалом становить 52484 гривні 47 копійок. Проте, інші послуги банку в сумі 9651 гривня 43 копійки були направлені до сплати за для укладання договору добровільного страхування життя клієнтів № ВР -22035000224331 від 18 листопада 2019 року. Позивач вказує на те, що відповідач не повинен включати у договір із споживачем умови, які є несправедливими. Так, відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому позивач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тим більше, що сума яка нарахована банком до сплати за таке обслуговування майже дорівнює половині суми, яку позивач отримав в кредит, як позичальник. За таких обставин позивач вважає, що кредитний договір в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом слід визнати недійсним, а сплачені ним кошти в їх рахунок належить зарахувати в суму погашення основного боргу по кредитному договору. Ухвалою суду від 20 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 31). 24 травня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 20 квітня 2021 року, позивачем усунуто (а. с. 34-34). Ухвалою суду від 03 червня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 00 хвилин 17 липня 2021 року (а. с. 67), копія якої надіслана відповідачу 08 червня 2021 року за вихідним №12473/21-вих/2/204/1326/21 (а. с. 68). 01 липня 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представниці відповідача АТ "Банк "Кредит Дніпро" - адвокатки Гладіліної О.В., в якому вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує (а. с. 70-82). В обґрунтування відзиву зазначено про те, що на момент укладання спірного договору, законодавством України передбачено право кредитодавця у договорі споживчого кредиту встановлювати оплату за обслуговування кредиту у вигляді комісії. Постановою НБУ № 49 передбачено лише надання розпису складових вартості кредиту за таблитизованою формою без деталізованого опису складу/переліку послуг за комісією по обслуговуванню заборгованості. Перед укладанням договору відповідачем позивачу було надано Паспорт споживчого кредиту "Кредит готівкою Top-Up I зі страховкою (3 500)", що додатково включає заяву на отримання кредиту, з якими він ознайомився, погодився та беззастережно підписав, чим підтвердив отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення реальної можливості оцінити договір до його потреб та фінансової ситуації. Відповідачем надано позивачу кредит (послугу) в повному обсязі в розмірі та на умовах, встановлених укладеним обома сторонами кредитним договором. Відтак, оскільки позивач добровільно погодився з відповідними умовами кредитного договору, виконував його з моменту укладання, сплачуючи кредит, комісії, вказані позивачем пункти кредитного договору визнані саме недійсними бути не можуть. Розмір реальної річної ставки, що встановлена в кредитному договорі позивача, становить 69,17 %, що є адекватним тій ситуації, яка складається на грошово-кредитному ринку нашої держави, відповідає лімітам НБУ та є конкурентною галузевою ціною у споживчому кредитуванні. Таким чином, реальна відсоткова ставка банку, як і загальна вартість кредиту (з її комісійною складовою, як вартісним елементом), по спірному кредитному договору відповідає економічно-виваженій методиці ціноутворення в Банку з підсистемними нормативним, інформаційним, технологічним, технічним та кадровим забезпеченням та обслуговуванням. Під час реалізації позивачем прав позичальника, як споживача фінансової послуги на отримання кредиту, не було порушено чи обмежено його право на свободу вибору, не порушено свободи волевиявлення. Позивач мав можливість відмовитися від наданої банком послуги та скористатися послугами інших банків. Принципів нерівності сторін у кредитному договорі не встановлено та права позичальника на одержання перед укладанням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредитування не обмежено. Натомість, позивач свідомо погодився з даними умовами кредитування, поставивши свій підпис на документах (Паспорті споживчого кредиту, заяві на отримання кредиту, заяві-згоді укладення УБДО, анкеті-опитувальнику, розписці про отримання картки, кредитному договорі та договорі добровільного страхування), та тривалий час беззаперечно виконував їх умови. Тому жодних протиправних дій, чи то порушень прав позивача з боку відповідача допущено не було, а такі дії позивача свідчать про його корисливий намір уникнути та мінімізувати свої обов`язки перед кредитором вже після встановленого строку (по черговим щомісячним платежем) для погашення заборгованості. Тому вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви. Представниця відповідача в судовому засідання просила суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, обґрунтування надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 18 листопада 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 22035000224331 (а. с. 13), договір банківського рахунку та надання додаткових послуг № РКО-490766/18112019/0127 (а. с. 14) та договір добровільного страхування життя клієнтів № ВР-22035000224331 (а. с. 15-16). Відповідно до умов пункту 1.2 кредитного договору № 22035000224331 від 18 листопада 2019 року, банк надає клієнту грошові кошти на споживчі потреби у сумі 90080 гривень, строком на 24 місяці, із кінцевою датою повернення кредиту - 18 листопада 2021 року; сплатою щомісячної комісії за обслуговування кредиту (з 18 листопада 2018 року по 17 червня 2020 року - 3 %; з 18 червня 2020 року по 17 грудня 2020 року - 2,5 %; з 18 грудня 2020 року по 17 червня 2021 року - 1,5 %; з 18 червня 2021 року по 18 листопада 2021 року - 0,925 % від суми кредиту; процентною ставкою за користування кредитом за строкову заборгованість за кредитом у розмірі 0,001 % річних та прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 56 % річних (а. с. 13). Розділом 4 вказаного кредитного договору, у графіку платежів щомісячної комісії, з-поміж іншого, передбачено комісію за розрахунково-касове обслуговування із 18 грудня 2019 року по 18 листопада 2021 року у загальному розмірі 42833 гривні 04 копійки (а. с. 13). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Приписами ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За загальним правилом, що передбачене статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом із тим, приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, Верховний Суд України у своїй постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12 зробив висновок про те, що правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності. У рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що умовами кредитного договору № 22035000224331 від 18 листопада 2019 року, який укладено сторонами у справі (а. с. 13) передбачено, що банк надає позивачу кредит, цільове призначення якого - на споживчі потреби, у зв`язку із чим особливості регулювання відносин сторін в даному випадку визначаються Законом України "Про захист прав споживачів". Відповідно до вимог ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 703/1518/18. Приписами ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Нормою ч. 4 ст. 42 Конституції України гарантовано те, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з вимогами ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Так, позивач у позовній заяві посилається на п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, відповідно до якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Однак, суд не приймає вказані доводи позивача до уваги, оскільки на момент укладання спірного кредитного договору - 18 листопада 2019 року, вказана Постанова правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" втратила чинність на підставі Постанови Національного банку України від 08 червня 2017 року № "Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит". Натомість приписами ч. 3 ст. 13 ЦК України передбачено те, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України, принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту (пункт 1.2) та розрахунково-касове обслуговування кредиту (розділ 4) не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, то така операція як обслуговування кредиту та розрахунково-касове обслуговування кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. У рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 вказано на те, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Верховний Суд України у своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зробив висновок про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Такий висновок також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постановах від 20 лютого 2020 у справі № 666/4957/15-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц. Суд звертає увагу на те, що відповідач встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, як в самому кредитному договорі, так і в судовому засіданні, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Крім того, будь-яких доказів на підтвердження того, що такі послуги надаються позивачу, відповідачем суду не надано. Отже, виходячи із принципів справедливості та добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Посилання відповідача на те, що підписавши кредитний договір, позивач погодився на всі його умови, в тому числі щодо сплати щомісячної комісії, є неспроможними, оскільки, як зазначено вище, умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Суд також зазначає, що не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо пропуску звернення позивача до суду з вказаним позовом, оскільки спірний кредитний договір сторонами підписано 18 листопада 2019 року, а з позовом до суду позивач звернувся у квітня 2021 року, тобто строк позовної давності - 3 роки ним не порушено. З огляду на викладене, з урахуванням того, що відповідачем не зазначено в кредитному договорі, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, та не надано підтвердження того, що такі послуги ним взагалі було надано останньому, суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання вказаних пунктів правочинів недійсними. При цьому, відповідач нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, зокрема в частині встановленої у графіку платежів щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування із 18 грудня 2019 року по 02 лютого 2021 року у загальному розмірі 33780 гривень, що є незаконним, через що суд доходить висновку про те, що вказана сума підлягає зарахуванню у рахунок інших обов`язкових платежів позивача за кредитним договором. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач при зверненні із даним позовом до суду був звільнений від сплати судового збору за три немайнові вимоги, суд стягує із відповідача на користь Держави судовий збір у розмірі 2724 гривні із розрахунку 908*3. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved