Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

У вересні 2013 року позивач звернувся з даним позовом до відповідачів, який обґрунтований тим, що 02.07.2008 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір №СМ-SME 102/286/2008 на суму 280 000,00 доларів США. 26.05.2009 року між тими же сторонами укладений додатковий договір №1 на видачу додаткового траншу в сумі 9420,69 доларів США. Крім того позивач зазначає, що ЗАТ «ОТП Банк» у 2009 році припинило свою діяльність, та було створено ПАТ «ОТП Банк» з яким позивач договору кредиту не укладав. Також 29.01.2010 року ПАТ «ОТП Банк» уклав договір купівлі-продажу кредитного портфелю з ТОВ «ОТП Факторінг», який прийняв право вимоги по вищевказаному кредитному договору. Кредитний договір, додатковий договір до нього та договір купівлі-продажу кредитного портфелю позивач просить визнати недійсними на підставі наступного. Так п.п. 1.4, 1.5, 1.8, 4.1.1, 4.1.1.1, 4.1.2, 4.1.3, 4 кредитного договору від 02.07.2008 року передбачають умови змінення процентної ставки, зміни в витратах за обслуговування кредитом та дострокове повернення кредиту, стягнення суми штрафів, пені в розмірі 1% за кожен день прострочки за прострочку виконання зобов'язань, тому порушені умови ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо несправедливості умов договору. Також посилається на порушення відповідачем зобов'язання про надання письмової інформації щодо умов надання кредиту, про право споживача протягом 14 календарних днів відізвати свою угоду на укладення договору про надання кредиту без пояснення причин з моменту передачі споживачу екземпляру укладеного договору, здійснення перевірки фінансового стану та спроможності виконання зобов'язань за кредитним договором. Зауважує, що суму в розмірі 9420,69 доларів США за додатковим договором №1 від 26.05.2009 року позивач не отримував. Крім того він не був письмово сповіщений про припинення діяльності ЗАТ «ОТП Банк», та інформацію про заміну кредитора в зобов'язанні, що є порушенням вимог ст.ст. 105, 516 ЦК України. Зауважує, що кредитний договір був укладений у доларах США, в той час як кредитний портфель був проданий у гривнях, при цьому даний факт з позивачем погоджений не був. Оскільки він є фізичною особою, то у факторінга не має права вимоги до нього відповідно до листа національної комісії державного регулювання у сфері ринків та фінансових послуг від 27.05.2013 року та його розпорядження від 03.04.2009 року. Відповідач не проінформував його про те, на яку суму він купив кредитний портфель та в якій валюті. В порушення вимог ст.629 ЦК України відповідач не уклав з ним договору про погашення заборгованості. Зазначає, що ТОВ «ОТП Факторінг» здійснює валютні операції без ліцензії, тому не мав права на укладення договору купівлі-продажу кредитного портфеля. Враховую вищевикладене, позивач просить суд визнати недійсними кредитний договір №СМ-SME 102/286/2008 від 02.07.2008 року, додатковий договір до нього №1, укладені між ним та ЗАТ «ОТП Банк», та договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.01.2010 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторінг Україна». Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням про розгляд справи у його відсутність за участю його представника за довіреністю [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні заявлені позивні вимоги підтримав в повному обсязі,дав аналогічні пояснення викладені в позові, просив його задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позивних вимог заперечував в повному обсязі, пояснивши, що умови кредитного договору укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та позивачем, правонаступництво ПАТ «ОТП Банк» після ЗАТ «ОТП Банк» та укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю відповідають діючому законодавству, та порушення його норм з боку відповідачів відсутні. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено, що 02.07.2008 року між Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", було укладено кредитний договір № CM-SME 102/286/2008 на суму 280 000 доларів США, строком погашення до 03.07.2023 року. Та 26.05.2009 року між сторонами укладено додатковий договір № 1, за яким з метою реструктуризації заборгованості відповідачу було видано додатковий транш у розмірі 9420,69 доларів США. З метою приведення статуту у відповідність до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 року №514-VI та згідно з рішенням Загальних зборів Акціонерів від 23.04.2009 року банк змінив свою назву з Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». 29 квітня 2010 року між Публічним акціонерним товариством "ОТП Банк"та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 квітня 2010 року Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги в тому числі й за кредитним договором CM-SME 102/286/2008 від 02 липня 2008 року з подальшими змінами та доповненнями, укладеним між Публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" та [PERSON]. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.07.2011 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна"до [PERSON], третя особа - Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" про стягнення боргу за кредитним договором задоволений. Стягнуто зі [PERSON], [INFO], що мешкає в [ADDRESS] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", юридична адреса: вул. Фізкультури, 28Д, м. Київ, Україна, 03680 (п/р 26507002333333 в АТ "ОТП БАНК", МФО 300528, ЄДРПОУ 36789421) заборгованість за кредитним договором CM-SME 102/286/2008 від 02 липня 2008 року з подальшими змінами та доповненнями станом на 22 березня 2011 року в розмірі 325 001,80 доларів США (триста двадцять п'ять тисяч один долар США 80 центів США), пеню в розмірі 113 369,73 гривень (сто тринадцять тисяч триста шістдесят дев'ять гривень 73 коп.), штраф в розмірі 450 гривень (чотириста п'ятдесят гривень), а також сплачені позивачем при подачі позову судовий збір в розмірі 1700 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., а всього стягнуто 325 001,80 доларів США (триста двадцять п'ять тисяч один долар США 80 центів США) та 115639,73 гривень ( сто п'ятнадцять тисяч шістсот тридцять дев'ять гривень 73 копійки ). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 29.12.2011 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.07.2011 року залишено без змін. Таким чином умови укладання кредитного договору №СМ-SME 102/286/2008 від 02.07.2008 року, та додаткового договору до нього №1 між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», та умови надання, погашення кредиту були предметом розгляду в суді та відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України є обставинами, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, які не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирішуючи заявлені позивні вимоги суд виходить з наступного, відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Крім того у відповідності із ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній форі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст.1046 ЦК України, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Особливою формою позики є кредит. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у розмірі та на умовах, встановлених договором. Відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст.1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ч.2 ст.11 Стаття 18 Закону України „Про захист прав споживачів" в редакції від 31.01.2006 року перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У спростування доводів позивача, щодо порушення банком вищевказаних норм законодавства при укладанні спірного кредитного договору в матеріалах справи мається анкета-заява на отримання кредиту [PERSON] від 15.04.2008 року підписана останнім, в якій міститься інформація про умови кредитування. Щодо посилань відповідачем положень ч.6 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів", то відповідно до даної частини статті споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем. Таким чином аналізуючи вищенаведені положення, останні не містять обов'язку банка надання споживачу письмової інформації про його право на відкликати своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту, тому доводи [PERSON] в даній частині є необґрунтованими та такими, що не відповідають законодавству. Стаття 18 Закону України „Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень указаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами є несправедливими до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору. При підписанні вказаних договорів, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. У відповідності до ч.3 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Проте посилання позивача про обов'язок банку перевірки його фінансово стану та спроможності виконання кредитних зобов'язань є невірною трактовкою даної норми законодавства. Твердження позивача щодо не отримання на руки грошової суми в розмірі 9420,69 доларів США відповідно до додаткового договору №1 від 26.05.2009 року є небгрунтованими та згідно ст..ст. 57,60 ЦПК України не підтверджені жодними доказами, в той час як відповідно до кредитної заявки [PERSON] дану грошову суму він сам же просить видати шляхом перерахування з кредитного рахунку [NUMBER] ЗАТ в «ОТП Банк» за наступними реквізитами: 7201823769, МФО 335775. Таким чином, між [PERSON] та банком були досягнуті всі істотні умови по кредитному договору № СМ-SME 102/286/2008 від 02.07.2008 року, додатковий договір до нього №1 від 26.05.2009 року, що підтверджується його підписами, письмовими заявами позичальника, що також встановлено рішенням суду від 12.07.2011 року. Що стосується доводів позивача про порушення відповідачем ст..105 ЦК України, щодо не надання письмової інформації про припинення юридичної діяльності ЗАТ «ОТП Банк», то останнє як зазначалось вище з метою приведення статуту у відповідність до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 року змінило свою назву з Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». Тані твердження є необгрунтованими також на підставі того, що ст.. 105 ЦК України передбачений обов'язок письмового повідомлення саме органу, який здійснює державну реєстрацію. На спростування тверджень позивача про порушення банком ст..516 ч.2 ЦК України, відповідно до яких якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконання, в матерілах справи маються досудові вимоги №5759 та №5760 від 27.05.2011 року ТОВ "ОТП Факторинг Україна" адресовані [PERSON], які останнім відповідно до почтового повідомлення були отримані 23.06.2011 року, та в яких позивач проінформований про те, що 29.04.2010 року ТОВ "ОТП Факторинг Україна" придбало право вимоги за спірний кредитним та додатковим до нього договорами. Щодо позивних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.01.2010 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторінг Україна», то суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Згідно ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). На підставі ст.1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. У відповідності з ч.1 ст.1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Згідно ч.5 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Щодо посилань позивача про недійсність договору купівлі-продажу кредитного портфелю, у зв'язку з тим, що він був укладений у гривневому еквіваленті в той, час як кредитний договір укладався у доларах США, то відповідно до ст.. 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. На підставі цього даний договір купівлі-продажу кредитного портфелю був укладений у гривні, в той час як рішенням суду від 12.07.2011 року встановлена законність стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором у доларах США. Доводи позивача в частині несправедливості положень оспорюваного договору купівлі-продажу кредитного портфелю суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з його особистих суб'єктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов'язань. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, недоведені та безпідставні, а, отже, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed