Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення нарахованої та невиплаченої при звільненні заборгованості по заробітній платі в розмірі 44 427,63 грн. та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 21 379,68 грн., В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з 20.06.2019 р. по 16.09.2020 р. працював на посаді дорожнього робітника 1 розряда у ДП "Миколаївський облавтодор" філія "Южноукраїнська дорожньо-експлуатаційна дільниця". Згідно з наказом №25-к від 16.09.2020 року був звільнений з посади дорожнього робітника 1 розряда за власним бажанням, ст. 38 КзпП України . За час перебування у трудових відносинах, підприємством була нарахована, але не виплачена заробітна плата позивачу за період з червня 2019 р. по грудень 2019 р. та лютий 2020 р по вересень 2020 р. На день звільнення, станом на 01.02.2021 року, відповідач не провів повний розрахунок по зарплаті з позивачем. За підрахунками позивача, станом на час звернення до суду заборгованість по заробітній платі складає 44 427,63 грн. , а середній заробіток за весь час затримки складає 21 379,68 грн. [PERSON] зазначає, що підприємство при звільненні позивача не провело повний розрахунок в день звільнення, просить стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з дня звільнення по день ухвалення рішення судом. Ухвалою суду від 26.02.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовну заяву підтримав та просив її задовольнити і стягнути заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з дня звільнення по день ухвалення рішення судом. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України» про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак у судове засідання явку свого представника не забезпечив. Відзив на позов до суду не надіслав. Заяв про розгляд справи за відсутності представника підприємства чи відкладення розгляду справи не направляв. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи наявність усіх умов, передбачених ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості по сплаті нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 20.06.2019 р. був працевлаштований наказом № 17-к дорожнім робітником 1 розряда філії "Южноукраїнська ДЕД" ДП «Миколаївський облавтодор", що підтверджується наказом від 19.06.2019 р. Згідно наказу № 25 - К від 16.09.2020 року [PERSON] було звільнено з посади дорожнього робітника 1 розряда Доманівського ДРП за власним бажання, ст. 38 п.1 КЗпП України, на підставі заяви [PERSON] . На момент звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок, що підтверджується довідкою. Відповідно до довідки наданої філією "Южноукраїнська ДЕД" ДП "Миколаїавтодор", заборгованість ДП «Миколаївоблавтодор» перед позивачем за червень - грудень 2019 р. та лютий-вересень 2020 р. станом на 01.02.2021 року становить 44 427,63 грн. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зст. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 Закону «Про оплату праці»). Згідно із ч. 5ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобовязань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зіст. 241-1 КЗпП України. Відповідно дост. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 233 КЗпП України, частина 2, встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім національного законодавства, право на заробітну плату захищається й Конвенцією про захист заробітної плати № 95, яка ратифікована 31.01.1961 року. Відповідно до ст. 1 даної Конвенції, метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Відповідно до ст. 12 Конвенції, заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу. Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі, яка станом на 01.02.2021 року становить 44 427,63 грн. При вирішенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв"язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред"явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст..117 КЗпроП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз"яснення цієї норми права, надав Конституційний суд України у своєму Рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв"язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. Із матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення, а саме станом на 16.09.2020 р. філією "Южноукраїнська ДЕД" ДП "Миколаївоблавтодор" ВАТ "ДАК Автомобільні дороги України" не здійснила повний розрахунок з позивачем. Представник відповідача не повідомив про причини затримки розрахунку. З урахуванням норм ст.116 КЗпП України, яка зобов"язує підприємство розрахуватися з працівником у день звільнення, що не було здійснено відповідачем, суд вважає , що підприємство повинно нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За положеннями діючого трудового законодавства на власника покладається обов"язок в останній день роботи, цей же день є днем звільнення, він же зазначається в заяві про звільнення і в трудовій книжці як день звільнення, видати працівнику належно оформлену трудову книжку та провести з ним повний розрахунок. При розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, суд керується положеннями «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року. Відповідно до абзацу 3 п. 2 зазначеного Положення- середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Середньо денна нарахована заробітна плата позивача за останні повні два місяці складає 218,94 грн., із розрахунку: 3100,76 грн. (повна зарплата за лютий 2020 р.) + 4 343,18 грн. (повна зарплата за березень 2020 р.) = 7 443,94 грн.; 7 443,94 грн. : 34 роб. Дня = 218,94 грн. Час затримки виплати розрахунку, починаючи з 17.09.2020 р. по день винесення судового рішення, а саме 05.05.2021 р., буде складати 158 робочих днів. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені [PERSON] складатиме 34 592,52 грн., із розрахунку 218,94 грн. х 158 роб. Дні = 34 592,52 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Розмір середнього заробітку за час затримки, згідно роз`яснень п.6 постанови пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1993 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», визначено без утримання податків та інших обов`язкових платежів. У правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.01.2019 р. у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), суд дійшов висновку, що пільга щодо сплити судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі- у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. На підставі даної правової позиції, при звернені до суду позивач [PERSON] мав сплатити судовий збір у розмірі 1% від ціни позову, але не менше 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 908 грн. за одну позовну вимогу, а від сплати іншої- звільнений законом. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за дві позовні вимоги у розмірі 1 816 грн. (908 грн.+ 908 грн.) Відповідно до вимог ст. 233 КзпП - у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, наявність заборгованості по заробітній платі перед позивачем, яку відповідач не заперечив, що дає підстави позивачу звернутися до суду за захистом порушених прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved