Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась із позовом до суду та просить постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] безпідставно одержані кошти з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 15166 грн. 63 коп. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у період часу з 26.01.2021 року по 28.01.2021 року вона здійснила на користь фізичної особи - підприємця [PERSON] три платежі на загальну суму 14 490,00 грн. 26.02.2021 року вона здійснила переказ коштів у сумі 5750,00 грн. на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] [NUMBER] в АТ КБ «ПриватБанк» , призначення платежу: «це за послуги». 27.01.2021 року та 28.01.2021 року вона сплатила 4520,00 грн. та 4220,00 грн. відповідно на той самий рахунок ФОП [PERSON] , з аналогічним призначенням платежу. Дані грошові платежі вона здійснила за наступних підстав У грудні 2020 р. вона вважає натрапила на шахрайську фінансову організацію під назвою « [INFO] », яка передала її реєстраційні дані іншій аналогічній шахрайській організації - «Траст Макворі Кепітал». У телефонних розмовах менеджери компанії «Траст Макворі Кепітал» запропонували їй фінансові послуги - розміщення депозитного вкладу. В ході співробітництва з цією фінансовою організацією, про яку стверджує виявилася організованою групою шахраїв, від її імені було вчинено декілька платежів. Так, у січні 2021 р. їй зателефонував менеджер компанії «Траст Макворі Кепітал» і повідомив, що через відсутність договору, начебто з її вини, їй необхідно сплатити на користь компанії штраф в еквіваленті 200 доларів. Оплату необхідно було провести через систему інтернет-банкінгу « [INFO] ». Оскільки вона ніколи самостійно не користувалася інтернет- банкінгом, платіж здійснювався за допомогою і під керівництвом менеджера компанії «Траст Макворі Кепітал». Оплата цього «штрафу» в сумі 5750, 00 грн відбулася 26.01.2021 року. Як виявилося пізніше, ці кошти насправді були сплачені не на рахунок компанії «Траст Макворі Кепітал», а на рахунок ФОП [PERSON] . Потім менеджер компанії висунув вимогу сплатити 300 доларів США для оплати «фінансового коридору», у протилежному випадку, як він пояснив, виведення коштів затримається на невизначений час. Процедура оплати відбувалася аналогічним способом. Як пізніше з`ясувалося, сума, приблизно еквівалентна 300 доларам США, була сплачена двома платежами на згадуваний вище рахунок ФОП [PERSON] : 27.01.2021 - у сумі 4520,00 грн., а 28.01.2021 року в сумі 4220,00 грн. З часом вона зрозуміла, що має справу із шахрайською схемою і перестала вкладати кошти у цю «компанію». В подальшому їй стало відомо, що фінансових організацій із назвами « [INFO] » та «Траст Макворі Кепітал» офіційно не існує ані в Україні, ані за кордоном. Від імені цих «організацій» на території України не виступає жоден легітимний суб`єкт господарської діяльності. Усі суб`єкти господарської діяльності, на рахунки яких сплачувалися її кошти, створені не раніше другої половини жовтня 2020 р., зареєстровані в різних регіонах України. На сьогоднішній день частина з них, в тому числі і відповідач, вже припинили діяльність. Серед видів їх діяльності немає і не було жодного, який мав би відношення до фінансових послуг. З урахуванням наведених обставин 30.03.2021 позивачка подала заяву про кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України. При цьому позивачка зазначає, що особисто не знайома з відповідачем, ніколи з ним не зустрічалася і не спілкувалася. У неї із відповідачем ніколи не було і немає дотепер жодних домовленостей (угод, договорів тощо). Жодних послуг відповідач мені не надавав. На підставі наведеного вважає, що грошові кошти у розмірі 14 490,00 грн. були сплачені на користь відповідача без будь-якої правової підстави в зв`язку із чим позов просить задовольнити та стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних у загальному розмірі 15166,63 грн. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області було відкрито провадження від 12.05.2021 року, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу було надано строк 15 днів з дня отримання ним даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Відповідачу [PERSON] , відповідно до вимог ЦПК України, за місцем реєстрації та місцем останнього відомого місця проживання, направлялась копія позовної заяви та додатків до неї, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, даний пакет документ також було направлено повноважному представнику відповідача за ордером про надання правової допомоги [PERSON] за адресою вказаною останнім. Надано строк для подачі заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, відзиву на позовну заяву за наданням суду доказів в обґрунтування свого відзиву. Згідно звіту про відправку підтверджується вручення судової кореспонденції як відповідачу так і його представнику [PERSON] .. Таким чином, відповідачу направлені документи відповідно до вимог ЦПК України, заперечень від відповідача не надійшло, відзив відповідач не подав. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Вивчив письмові пояснення сторін, дослідив матеріали справи і надані в ній докази на обґрунтування і спростування вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] в період часу з 26 січня 2021 року по 28 січня 2021 року здійснила 3 грошових платежі на суму 5750 грн., 4520 грн. та 4220 грн. відповідно на рахунок одержувача [PERSON] ФОП, що підтверджується дублікатом квитанцій АТ КБ "ПРИВАТБАНК", в яких зазначено призначення платежу на російській мові «это за услуги» (а.с.7,8,9). Позивачка вважає, що вищевказані грошові кошти безпідставно набуті відповідачем та такими, що підлягають поверненню, проте, суд керується ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4)відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Верховний Суд в постанові від 30.08.2018 року по справі № 334/2517/16-ц зазначає, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. З матеріалів справи вбачається, що спірні грошові кошти у розмірі 14490,00 грн. перераховані позивачем на рахунок відповідача, що вбачається із наданих позивачем копій дублікатів квитанцій. Отримання відповідачем коштів відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб. Суду не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що перерахування грошових коштів відбулося в межах надання фінансових послуг, а саме в межах розміщення депозитного вкладу. Позивачкою не було надано суду жодних доказів на підтвердження того, що вищевказані грошові кошти були отримані відповідачем без достатньої правової підстави. Факт отримання відповідачем [PERSON] вказаних коштів, що підтверджується наявними у справі дублікатами квитанцій, сам по собі не є належним та допустимим доказом тієї обставини, що відповідач зберігає у себе майно без достатньої правової підстави та зобов`язаний його повернути на користь позивачки. Так, у даному спорі позивач повинен довести наявність трьох умов, які б підтверджували зобов`язання з безпідставного набуття майна, а саме: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна, проте такі факти позивачем не доведені належними та допустимими доказами. Більш того на обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] посилається та наголошує, на те, що вона стала заручником шахрайської схеми створеної з однієї сторони незаконними організаціями " Квантум Сістем " та "Траст Макворі Кепітал", а з іншої відповідачем ФОП [PERSON] на рахунок якого вона здійснила грошові переводи. При цьому позивачка [PERSON] стверджує, що 30 березня 2021 року нею подана заява про вчинення кримінального правопорушення за ознаками складу злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Однак суду не було надано жодних доказів, які б підтверджували факт існування кримінального провадження, де б статус обвинуваченого чи підозрюваного був присвоєний відповідачеві, зокрема, витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що дійсно на теперішній час здійснюється досудове розслідування з урахування підстав, які є предметом розгляду справжніх позовних вимог, чи вироку суду, який підтвердив би факт вчинення злочину саме відповідачем [PERSON] чи певною юридичною особою до якої останній має відношення та який набрав законної сили. Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою вчиненні злочину не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах 1, 2, 5 ст. 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Як вбачається зі справжнього позову [PERSON] на обґрунтування вимог наголошує та стверджує, що кошти перераховані нею на рахунок відповідача були отримані поза цивільним оборотом, оскільки в діях [PERSON] вбачається склад кримінального правопорушення як шахрайства, крім того позивачка звернулась як зазначає із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в зв`язку із чим суд роз`яснює, що ці обставини повинні перевірятись в рамках проведення досудового розслідування кримінального провадження, а не під час розгляду за процедурою цивільного судочинства. Так відповідно до ст. 82 ЦПК України підставами для звільнення від доказування є наявність обставин, які визнаються учасниками справи або таких, які визнано загальновідомими, наявність обставин, встановлених рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Таким чином, позивачем не було доведено відсутність правової підстави набуття відповідачем грошових коштів у заявленому розмірі 14490,00 грн., не надано жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході розгляду справи, а отже позовні вимоги є необґрунтованими. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки вимога щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних є похідною від основної вимоги щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів, в їх задоволенні слід відмовити. При цьому суд роз`яснює, що відповідно до положень ст. 128 КПК України позивачка [PERSON] має право звернутись із справжнім позовом до відповідача [PERSON] в рамках кримінального провадження, якщо для того будуть існувати достатні правові підстави. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed