Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

у вересні 2019 позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаїва із позовом до\~відповідача,\~в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , посилаючись на ст. 71, 72 ЖК України, оскільки відповідач проживає тривалий час з 2013 року за іншою адресою та добровільно змінив місце проживання, участі в утриманні квартири не приймає, особисті речі в квартирі відсутні. У вересні 2020 року представником відповідача адвокатом Коренко Т.В. подано відзив на позов, вякому вважає позовні вимоги необгрунтованими. Зазначає, що між ним та батьками виникла сварка, під час якої [PERSON] , вигнав його з дому. Одразу після цього змінили замки на вхідних дверях до квартири та позивач не пускає його додому. 08.09.2018 року він одружився з [PERSON] , має на утриманні неповнолтіню доньку [PERSON] ,, [INFO] , та вимушений винаймати житло, оскільки житлом не забезпечений. Йому відомо. що [PERSON] має намір приватизувати квартиру, тому він також має право приймати участь у її приватизацї, адже таке право ним не викоистано. Він, як член сім`ї основного квратиронаймача за ст. 64 ЖК України, має право на рівних правах користуватися спірним житлом , до якого відноситься як до свого постійного місця проживання та на роботі вказує його адресу як адресу місця проживання. На час розгляду справи він не проживає у спірній квартирі в зв`зку з неправомірною поведінкою позивача, та у звязку з тим, що площа та планування квартири не дозволяють одночасно проживати в вартирі ще трьох осіб ( він, дружина та донька). Зазначені осбавини можуть бути визнані судом поважними щодо його відсутності у квартирі понад 6 місяців. 14 вересня 2020 року [PERSON] через свого представника адвокатат коренко Т.В. подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, в якому просив зобов`язати [PERSON] усунунти перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] шляхом вселення в квартиру, оскільки [PERSON] добровільно [PERSON] , до квартири не пускає та не бажає навіть розглядати це питання. 24 вересня 2020 року [PERSON] , подано відзив на зустрічну позовну заяву та відповідь на відзив, в яких заперечує проти позову в повному обсязі. Зазначає, що доводи зустрічного позову є надуманими та не відповідають дійсності. Ніяких поважних причин чи взагалі зрозумілих для позивача причин залишення сином [PERSON] місця свого проживання дев`ять років тому не було. просто син почав зустрічатися з дівчиної і, ймовірно, під її впливом пішов жити до неї. З того часу він не повертався додому та ухилявся від спілкування з батьками.Ключі від квартири в нього ніхто не відбирав, замки не мінялися протягом 10 років. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти задволення зустрічного позову заперечив. Суду пояснив, що відповідач є його рідним сином, проте він з ним та матір`ю не спілкується без пояснення причин. В 2013 році він зібрав свої речі та став проживати з жінкою, з якою одружився, рроте адресу свого проживання так і не повідомив. Він з дружиною та молодшим сином [PERSON] продовжує проживати в квартирі , ніколи не чинили [PERSON] жодних перешкод у поверненні до квартири , не перешкоджали його вселенню. Замки на вхідних дверях квартири змінили лише в минулому році в звязку з їх поламкаю. Але [PERSON] за всі ці роки ніколи і не намагався повернутися в квартиру, навіть про атке не заявляв, адже відмовляється наіть спілкуватися. Натеепрішінй час виникла потреба у оформленні права власності на квартиру, проте на їх прохання або подати спільну заяву на приватизацію до органу приватизації ( адже вони не заперечують проти приватизації квратири на усіх чотирьох зареєстрованих осіб) , або подати заяву про зміну місця реєстрації - відповідач не відповідачє. За такого, оскільки іншим шляхом спір вирішити неможливо, вимушені звернутися до суду за вирішенням цього питання з метою вирішення питань про управління спірною квартирою. Відповідач та його представник адвокат Коренко Т.В. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи неодноразово повідомлявся судом належним чином,в тому числі через оголошення на веб-сайті "Судова влада", про причини неявки суду не повідомив. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності відповідача , оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. При цьому суд враховує, що [PERSON] , не виконав свого обов`язку, встановленого ст. 131 ЦПК України щодо повідомлення суду про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та про причини неявки в судове засідання. Так відповідач у відзиві та зустрічній заяві вказує своє місце проживання за адресою [ADDRESS] , не зазначає засоібв зв`язку, вказавши, що інші відомості відсутні. Одночасно сам же зазначає, що він там наразі не проживає, проте адреси свого проживання для можливості надіслання судового повідомлення - не повідомляє. Відповідно до ч.1, 3 вказаної статті , у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно Свідоцтва № 830 відділу обліку та розподілу житла виконокму ММР на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.08.1999 р. №460 , надано квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] з правом укладення договору найму та офоромлення особового рахунку. Як вбачається з довідки Форми 3 ТОВ "Добробут" №1134 від 26.07.2019 7 року, [PERSON] , 19987 р.н., зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 28.08.2003 року. Також за вказаною адресою зареєстровані позивач, дружина позивача [PERSON] , син позивача [PERSON] , 1993 р.н. Згідно Акту від 29.07.2019 року, складеного сусідами позивача ( підписи завірені паспортистом ТОВ "Добробут") [PERSON] , не проживає за адресою реєстрації з 2013 року. Як пояснили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , та [PERSON] , які є сусідами сторні, [PERSON] , який є сином позиваач, не проживає в спірній квартирі приблизно з 2013 року. Псіля того, як він зібрав речі та пішов з дому, його не бачили, він не приходить до квартири, там відсутні його речі, вони знають, що він і не спілкується з батьками. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив судам, що у справах цієї категорії необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Згідно висновку, зробленому у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року за №2. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК УРСР). Із встановлених судом обставин доказів, які б підтверджували, що відповідач намагався вселитися у спірне житлове приміщення, а також укладення сторонами угоди щодо певного порядку користування спірною квартирою, суду не надано. Отже зважаючи на встановлені обставини суд вважає вимоги первісного позову обґрунтованими, а порушені права позивача підлягають захисту у визначений статтею 72 Житлового кодексу України спосіб - шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - спірною квартирою, так як зазначені у ньому обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні в повному обсязі. Так, [PERSON] в період 2013 року проживав за іншим місцем проживання протягом майже 9 місяців не скористався своїм правом на вселення у спірну квартиру, не звертався в цей період до відповідних органів із заявами про наявність перешкод у цьому, а також не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин не вселення понад строки, встановлені статтею 72 ЖК Української PCP. Як зазначено у Постанові Верховного Суду від 06.11.2019 року по справі № 641/5955/17, тягар доведення по справі не може бути покладено лише на позивача, який надав суду докази, які на його думку є такими, що підтверджують первісний позов та є достатніми, за відсутності доказів на спростування поданих протилежною стороною, а саме на підтвердження обставин, які підлягають доведенню є зокрема: факт відсутності відповідача у спірній квартирі, строк такої відсутності та її причини. Покладання відповідальності за доведення обставин справи лише на одну сторону без об`єктивного аналізу поданих цією стороною доказів є порушення принципу рівності сторін у цивільному процесі та права на справедливий суд, передбаченого статтею б Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Подібні висновки зазначені у постанові ВС від 14.11.2018 року по справі № 643/11611/16-ц. За такого, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надав суду жодного доказу на підтвердження створення йому перешкод у користуванні спірною квартирою з боку позивача та перешкоджання останнім у його вселенні, що є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

Outcome: approved