Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

19.09.2016 до Корольовського районного суду м.Житомира звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в якому вказав, що з 2004 року по кінець 2013 року перебував у фактичних шлюбних стосунках з відповідачем [PERSON] без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народився син [PERSON] . У 2008 році ними була придбана в кредит квартира [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу був оформлений на [PERSON] , а кредит виплачувався за спільні кошти. Крім того, 04.03.2008 вони придбали приміщення майстерні літ.«В», площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке також оформлене на відповідача. В кінці 2013 року через розбіжності у характерах та поглядів на життя, сторони припинили відносини та стали проживати окремо. Посилаючись на те, що придбане під час спільного проживання майно належить йому з відповідачем на праві спільної сумісної власності, позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19.10.2017 (т.1 а.с.94-96) просить: 1. Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 2004 року по жовтень 2013 року. 2. Визнати квартиру [ADDRESS] та приміщення майстерні, літ.«В», площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . 3. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . 4. Визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки приміщення майстерні, літ.«В», загальною площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 08 серпня 2016 року між [PERSON] через уповноважену особу, [PERSON] , який діяв на підставі довіреності посвідченої 04.03.2014, та [PERSON] , і посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським Андрієм В`ячеславовичем та зареєстрований в реєстрі за №3521. 5. Визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки приміщення майстерні, літ.«В», загальною площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 25 серпня 2016 року між [PERSON] через уповноважену особу, [PERSON] , який діяв на підставі довіреності посвідченої 04.03.2014, та [PERSON] , і посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським Андрієм В`ячеславовичем та зареєстрований в реєстрі за №3751. 6. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку приміщення майстерні, літ.«В», площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 7. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Крім того, в обґрунтування позовних вимог, [PERSON] зазначив, що 08.08.2016 та 25.08.2016 відповідач уклала договори купівлі-продажу спірного приміщення майстерні, відповідно до яких продала вказане нерухоме майно [PERSON] . Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира Галасюка Р.А. від 28.09.2016 відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] та призначено судове засідання. У зв`язку із звільненням судді [PERSON] та відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 13.09.2019, 13.09.2019 після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи, вказану справу було передано у провадження судді Сингаївського О.П., який ухвалою від 23.09.2019 прийняв її до свого провадження та призначив судовий розгляд. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з викладених у ньому підстав, представник відповідача заперечував проти позову, посилаючись на те, що сторони ніколи не перебували у фактичних шлюбних відносинах. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків та дослідивши матеріали справи, суд задовольняє позов виходячи з наступного. Згідно ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Статтею 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого законного інтересу. Реалізуючи передбачене ст.55 Конституції України, ст.4\~ЦПК України право на судовий захист, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи, та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Позивач звертаючись до суду із позовом самостійно визначає у ньому, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу,\~суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у\~постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі\~№924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18). Предметом судового розгляду в даній справі є вимога позивача про визнання за ним права власності на спірне майно та визнання недійсними договорів відчуження зазначеного майна третім особам, на підставі того, що воно було придбано позивачем та відповідачем під час перебування у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. У якості підстави заявлених вимог, позивачем визначено придбання спірного майна в період спільного проживання його з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах. На підтвердження відповідних обставин позивачем долучено до матеріалів справи фотокартки, свідоцтва про хрещення дітей та заявлено клопотання про допит свідків, які були допитані судом. Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з [PERSON] з 1998 року та [PERSON] знає як дружину останнього. Вони разом приходили до нього в гості і [PERSON] представляв її як свою дружину. В 2009-2010 роках [PERSON] та [PERSON] разом приходили до нього в магазин меблів де замовляли в свою квартиру меблі. За меблі розраховувався [PERSON] . Згодом замовлені меблі свідок привозив на [ADDRESS] де на той час жив [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх дитина, яку позивач називав своїм сином. В квартирі були як чоловічи речі так і жіночі. Свідок впевнений, що [PERSON] та [PERSON] проживали як чоловік і дружина однією сім`єю. Про те, що вони припинили жити разом свідок дізнався 1-2 роки назад. За домовленістю з [PERSON] , на базі останнього по [ADDRESS] , він певний період часу ставив свій автобус. Свідок впізнав на фотокартках, копії яких долучені до матеріалів справи, [PERSON] , [PERSON] та їх дитину. Свідок [PERSON] показав, що [PERSON] знає близько 10 років. В 2009-2010 роках він допомагав [PERSON] робити ремонт в його квартирі, зокрема клеїти шпалери в дитячій кімнаті. [PERSON] забирав його з дому і привозив на квартиру, де їх зустрічала його дружина [PERSON] . У свідка склалося враження, що [PERSON] , [PERSON] та їх дитина живуть разом як одна сім`я. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] знає, оскільки ходив до нього в церкву. [PERSON] знає з 2004 року, коли [PERSON] представив її як свою дружину. Довгий час вони товаришували і в 2007 році [PERSON] стала хрещеною матір`ю його сина. Згодом [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру в будинку по [ADDRESS] . Весь цей час вони жили як подружжя, разом святкували всі свята та разом ходили в гості, купували меблі та вирішували всі питання. Свідок впевнений, що [PERSON] постійно ночував з [PERSON] оскільки коли у [PERSON] не було машини, він забирав його з дому і підвозив на роботу. Їх спільний син [PERSON] називав [PERSON] батьком. Свідок впізнав на фотокартках, копії яких долучені до матеріалів справи, [PERSON] , [PERSON] та їх дитину [PERSON] . Свідок [PERSON] показав, що знає [PERSON] з 1999-2000 років. [PERSON] знає як його дружину з 2004 або 2005 року. Вони жили в будинку [ADDRESS] . Спілкувався з ними майже кожен день. Згодом [PERSON] та [PERSON] купили іншу квартиру, де прожили спільно до 2013 року. Свідок впевнений, що вони жили як подружжя, оскільки мали спільний побут (спільна шафа, холодильник та інше.). Від шлюбу мали сина [PERSON] , який називав [PERSON] своїм батьком. Свідок впізнав на фотокартках, копії яких долучені до матеріалів справи, [PERSON] , [PERSON] та їх дитину [PERSON] . Свідок [PERSON] показав, що [PERSON] знає з 1978 року. З [PERSON] знайомий з 2004 року. Йому відомо, що [PERSON] і [PERSON] спільно проживали та в 2006 році у них народився спільний син. Вони спільно проживали як чоловік і дружина, спільно проводили весь час, мали спільний бюджет, разом їздили на відпочинок до моря, разом придбали техніку, зокрема пилосос, мікрохвильову піч, тощо. Свідок декілька раз залишався у них ночувати, і знає, що [PERSON] спав з [PERSON] в одній кімнаті. Свідок [PERSON] показав, що знає [PERSON] з 2000 року. [PERSON] знає приблизно з 2005 року як дружину [PERSON] . Вони проживали однією сім`єю в квартирі по [ADDRESS] . Згодом він став хрещеним батьком їх сина. У свій час він був власником бази, яку подарував церкві, де настоятелем був [PERSON] . Свідок впізнав на фотокартках, копії яких долучені до матеріалів справи, [PERSON] , [PERSON] та їх сина [PERSON] . За клопотанням представника позивача до матеріалів справи були долучені фотокартки із зображенням позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , дитини [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] під час спільного святкування свят та проведення часу (т.1 а.с.174), що підтверджує покази свідків. Відповідно до долученої за клопотанням позивача копії свідоцтва «Таинства крещения и миропомазания», «восприемниками» - хрещеними батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.221), що також підтверджує покази свідка [PERSON] про його тісні, дружні стосунки з [PERSON] та [PERSON] і обізнаність про їх особисте життя, зокрема спільне проживання як чоловіка та дружини. Відповідно до долученої за клопотанням позивача копії свідоцтва «Таинства крещения и миропомазания», «восприемниками» - хрещеними батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.234), що також підтверджує покази свідка [PERSON] про його тісні, дружні стосунки з [PERSON] та [PERSON] і обізнаність про їх особисте життя, зокрема спільне проживання як чоловіка та дружини. На спростування пояснень позивача та показів свідків щодо спільного проживання позивача з відповідачем однією сім`єю, представником відповідача було надано копію нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 04.03.2008, в якій остання, у зв`язку з укладенням нею з Місією Святого Філарета милостивого Житомирської єпархії Української православної церкви Київського патріархату договору купівлі-продажу приміщення майстерні, літ.«В», площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за яким вона виступала набувачем нерухомого майна, цією заявою повідомляла, що на момент укладання договору купівлі-продажу в зареєстрованому шлюбі та в фактичних шлюбних відносинах не перебувала і не перебуває на даний час (т.2 а.с.71). Суд критично відноситься до вказаного доказу, оскільки зазначені в ній обставини стверджуються самим відповідачем та суперечать встановленим в суді обставинам. Крім цього, керівником Місії Святого Філарета милостивого Житомирської єпархії Української православної церкви Київського патріархату, яка була продавцем за договором купівлі-продажу, на той час був [PERSON] (т.2 а.с.64) який проживав однією сім`єю з [PERSON] , що перешкоджало нотаріальному посвідченню договору купівлі-продажі. Саме з цих причин нотаріус відібрав від [PERSON] зазначену заяву. Вказані пояснення представника позивача цілком є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими доказами у справі. Суд акцентує, що позивач як особа, яка вважає, що його право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у\~главі 5 "Докази та доказування" ЦПК України. Відповідно до\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Верховним Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, в рішенні у справі №924/233/18 з цього приводу вказано, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.\~\~\~\~\~\~ На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt). Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається\~більш вірогідним, ніж\~протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі\~\~№917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано\~Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц\~(провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції"\~\~("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до\~балансу вірогідності вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази. Відповідно до ст.3 та ч.4 ст.10 ЦПК України,\~ст.17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права. На підставі\~викладеного,\~враховуючи послідовність\~та логічність\~показів позивача та узгодженість\~його показів\~з іншими доказами \~показами свідків,\~змістом письмових доказів (свідоцтв\~про народження дітей), фотокарток, виходячи з\~принципу балансу вірогідності, суд дійшов\~до висновку\~про те,\~що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2004 року по жовтень 2013 року. При цьому судом також враховується, що позивач [PERSON] надав суду докази наявності у нього джерела доходів у спірний період від підприємницької діяльності, які давали йому можливість придбати спірне майно. Натомість відповідач [PERSON] не надала суду доказів наявності у неї фінансової можливості самостійно придбати спірне майно. Відповідно до\~ст.74\~СК України,\~якщо жінка\~та\~чоловік\~проживають однією\~сім`єю,\~але\~не\~перебувають у\~шлюбі між\~собою або\~в\~будь-якому\~іншому\~шлюбі,\~майно,\~набуте ними\~за\~час\~спільного проживання,\~належить\~їм\~на праві\~спільної сумісної\~власності,\~якщо\~інше\~не встановлено\~письмовим договором\~між\~ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~гл.8\~цього Кодексу. Судом також встановлено, що 04.03.2008 відповідачем [PERSON] було придбано у Місії Святого Філарета милостивого Житомирської єпархії Української православної церкви Київського патріархату приміщення майстерні, літ.«В», площею 374,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтвердилось копією договору купівлі-продажу (т.1 а.с.19). Крім того, 04.04.2008 [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , що підтвердилось інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.17) та не заперечувалось представником відповідача. Оскільки вказане нерухоме майно було придбане відповідачем в період проживання однією сім`єю з [PERSON] , то відповідно до наведених приписів ст.74 СК України, воно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а відтак вимоги позивача про визнання спірного майна спільною сумісною власністю є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.70 СК України, ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що частки сторін у праві власності на спірне майно не є рівними, в зв`язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання за ним права власності на Ѕ частку спірного майна. Встановлено, що 08.08.2016 року між [PERSON] через уповноважену особу [PERSON] , який діяв на підставі довіреності посвідченої 04.03.2014, і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки приміщення майстерні, літ.«В», загальною площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В. та зареєстрований в реєстрі за №3521. 25 серпня 2016 [PERSON] через уповноважену особу [PERSON] , який діяв на підставі довіреності посвідченої 04.03.2014, і [PERSON] також укладено договір купівлі-продажу іншої Ѕ частки приміщення майстерні, літ.«В», загальною площею 374,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В. та зареєстрований в реєстрі за №3751 (т.1 а.с.85-90). Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо не дійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Судом встановлено, що спірне майно було відчужене відповідачем за відплатними договорами без згоди другого з подружжя (позивача), всупереч наведеним положенням ст.65 СК України, тобто воно вибуло з володіння співвласника позивача не з його волі, в зв`язку з чим, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання недійсними оспорюваних договорів. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з [PERSON] користь [PERSON] судові витрати по оплаті судового збору в сумі 7 272,01 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved