Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Заявник звернулась до суду із вказаною вище заявою, в якій просить суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла 20.10.2017 у м. Сімферополь, АР Крим, обґрунтовуючи заяву тим, що померла приходиться їй матір»ю, з якою вони постійно проживали у [INFO]. 20.10.2017 мати, [PERSON], в силу похилого віку та хвороб, померла у м. Сімферополь, АРК Крим, однак її поховання було здійснене нею в смт. Турбів, Липовецького району, Вінницької області. Зареєструвати факт смерті органи ДРАЦС відмовляються, вказуючи на те, що лікарське свідоцтво про смерть видане органом, на тимчасово окупованій території, а тому їх акти (рішення, документи є недійсним і не створює правових наслідків. Зважаючи на те, що іншого порядку встановлення факту смерті особи, поміж судового, чинним законодавством, в даному випадку, не передбачено, отож просить суд встановити юридичний факт від якого залежать її майнові права, оскільки їй необхідно отримати допомогу на поховання та реалізувати спадкові права після смерті матері. В судове засідання заявник не зявилась, однак надала заяву, в якій зазначила про розгляд справи за її відсутності, свої вимоги підтримала, просила суд заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи Липовецького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не зявився, проте надав суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити без їх участі. Ураховуючи те, що особи, які беруть участь у справі скористались своїм правом врегульованим ч.2\~ст.158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності про що надали суду заяви відповідного змісту, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши усі зібрані докази в їх сукупності, суд встановив таке. Згідно ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Пунктом 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 10б/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024. Згідно лікарського свідоцтва про смерть серії 35 № 022033, виданого 20.10.2017 року Сімферопольською поліклінікою № 3, 20.10.2017 року в м. Сімферополь померла [PERSON], [INFO], причина смерті серцева недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз. Як убачається із довідки виданої виконавчим комітетом Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області від 23.10.2017 року за № 5596, [PERSON], [INFO], було поховано на селищному кладовищі в смт. Турбів. Заявник, будучи дочкою померлої, в підтвердження чому є свідоцтва про народження заявника та про одруження заявника, стверджує у заяві, що здійснити реєстрацію факту смерті [PERSON] органи ДРАЦС відмовляються, оскільки акти видані на тимчасово окупованій території не мають юридичного значення на території України та не створюють юридичних наслідків. Відповідно до частини першої статті 257 1 ЦПК України заява встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, згідно практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, зокрема у справах проти Туреччини (а саме, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також на основі повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх зібраних у справі доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, суд дійшов висновку, що вимоги заявника про встановлення факту смерті її матері на тимчасово окупованій території підлягають до задоволення, оскільки іншого порядку встановлення даного факту чинним законодавством не передбачено, а від цього залежать майнові права заявника, в даному випадку спір про право відсутній. На підставі викладеного та

Outcome: approved