Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що в період з 06.02.2013 року по 04.01.2016 року вона працювала у Донецькому державному університеті управління на посаді сторожа. 04.01.2016 року була звільнена на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачкою проведений не був, сума заборгованості по заробітній платі за липень та серпень 2014 року складає 2960,08 грн. Крім того, відповідач повинен сплатити компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в сумі 1536,28 грн., а також індексацію заробітної плати в сумі 641,87 грн. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 05.01.2016 року по день винесення рішення суду із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 62,64 грн. У зв'язку з невиплатою заробітної плати позивачу була спричинена моральна шкода, розмір якої вона оцінює у 1000,00 грн. На підставі викладеного, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з липня по серпень 2014 року в сумі 2960,08 грн., компенсацію втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати в сумі 1536,28 грн., заборгованість по індексації заробітної плати в сумі 641,87 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 05.01.2016 року по день винесення рішення суду та моральну шкоду в сумі 1000,00 грн. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити . Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає частково, а саме в частині стягнення заборгованої заробітної плати в сумі 2960,08 грн., індексації заробітної плати в сумі 641,87 грн., а також заборгованості з виплати відпускних в сумі 988,08 грн. Крім того, надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що у вересні-листопаді 2014 року відповідач знаходився в м.Донецьку і був переміщений на територію, підконтрольну Україні, лише 18.11.2014 року. Оскільки грошові кошти на виплату заборгованості з заробітної плати бюджетним фінансуванням на 2015 рік передбачено не було і, відповідно бюджетних асигнувань для здійснення таких виплат відповідач не отримував і не міг виплачувати заборгованість позивачці, індексацію заробітної плати. Позовні вимоги стосовно стягнення компенсації за порушення трудового законодавства є необґрунтованими, розрахунок, зроблений позивачкою є незрозумілим та безпідставним. Оскільки вина відповідача у спричиненні моральної шкоди [PERSON] відсутня, бо сам відповідач не має власних коштів навіть для виплати заробітної плати працівникам, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди є безпідставними. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивачка у період з 05.02.2013 року по 04.01.2016 року працювала у Донецькому державному університеті управління на посаді сторожа, що підтверджується записами в її трудовій книжці. 04.01.2016 року [PERSON] була звільнена на підставі ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна плата. З довідки №106-11 від 25.05.2016 року, виданої Донецьким державним університетом управління, вбачається, що [PERSON] з 05.02.2013 року по 04.01.2016 року працювала на посаді сторожа, її заробітна плата склала: у листопаді 2015 року - 3667,90 грн., у грудні 2015 року - 1138,81 грн. Середньоденний заробіток складає 109,25 грн. Даних про виплату заробітної плати [PERSON] за період її роботи у липні-серпні 2014 року суду відповідачем не надано. Крім того, сам відповідач у своїх письмових запереченнях вказував, що грошові кошти на виплату заборгованості з заробітної плати бюджетним фінансуванням на 2015 рік передбачено не було і, відповідно бюджетних асигнувань для здійснення таких виплат відповідач не отримував і не міг виплачувати заборгованість позивачу. У відповідності до наказу №1348 від 18.11.2014 року міністерства освіти і науки України про організацію освітнього процесу у Донецькому державному університеті управління, до завершення збройного конфлікту на території м.Донецька Донецький державний університет управління проводить свою освітню діяльність на базі Маріупольської філії Донецького державного університету управління. Відповідно до листа №02-12/95 від 10.02.2016 року, виданого в.о. ректора Донецького державного університету управління Маровою С.Ф. на письмову заяву позивачки від 23.12.2015 року встановлено, що борг по заробітній платі перед [PERSON] утворився в минулому бюджетному періоді (2014 році), відповідно до діючого законодавства України у липні-серпні 2014 року ДонДУУ знаходився на тимчасово непідконтрольній Україні території - м.Донецьку. Казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово непідконтрольній території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади. Тобто заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] виникла в результаті повного припинення фінансування ДонДУУ та провести виплату заробітної плати за липень, серпень 2014 року немає можливості. Таким чином, судом встановлено, що у липні-серпні 2014 року позивачка виконувала свої трудові обов'язки, однак заробітну плату за ці місяці не отримала по теперішній час. В той же час відповідач повністю погодився із розрахунком заборгованості по заробітній платі, зробленим позивачем, та визнав, що перед [PERSON] заборгованість по заробітній платі становить 2960,08 грн. Таким чином вказана сума підлягає стягненню на користь позивача. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні проведений не був, що підтверджується письмовими матеріалами справи та письмовими поясненнями представника відповідача. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. У відповідності з положеннями ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Зазначений порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року, з наступними змінами та доповненнями. Позивачка просить стягнути з відповідача індексацію заробітної плати в сумі 641,87 грн. Представник відповідача у своїй заяві повністю визнав вказану суму заборгованої індексації заробітної плати, підтвердив тим самим факт того, що індексація заробітної плати [PERSON] не здійснювалась. Отже заявлена позивачем сума підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Аналогічні норми закріплені в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обов'язок здійснити позивачу компенсацію, передбачену Законом. При розрахунку сум компенсації за затримку виплати заробітної плати, суд керується наступним. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159 (надалі за текстом - Порядок). Згідно пункту 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку. Позивачем був проведений власний розрахунок компенсації втрати частини доходів, згідно із яким розмір компенсації становить 1536,28 грн. Відповідачем власного розрахунку компенсації втрати частини доходів до суду не надано, в цій частині позовні вимоги відповідач не визнав, тому суд виходить із наданих позивачем письмових доказів та розрахунків, та вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки суд не може виходити за межі заявлених позивачем вимог. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Станом на день прийняття рішення судом позивачем не надано до суду докази, які свідчать про виплату заборгованості по заробітній платі позивачу, тому суд вважає, що розрахунок із позивачем не проведений в повному обсязі та розрахунок середнього заробітку має відбуватися по день ухвалення рішення суду, тобто по 05.04.2016 року. У зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з наступного дня після звільнення з 05.01.2016 року по день ухвалення рішення, тобто по 01.07.2016 року. При розрахунку сум середнього заробітку суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно із довідкою від 25.05.2016 року, наданою відповідачем, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 109,25 грн. Суд дійшов висновку, що саме цей розрахунок слід брати до уваги при розрахунку середнього заробітку, оскільки він розрахований у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати. Крім того, нормами ст.ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно наданого відповідачем графіку роботи сторожів та чергових ДонДДУ, кількість робочих днів за період з дня, наступного за днем звільнення - 05.01.2016 року по 01.07.2016 року, складає 90 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 05.01.2016 року по 01.07.2016 року складає 9832,50 грн. (90 днів х 109,25 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 9832,50 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, та вважає, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 551,20 грн. за вимоги майнового характеру та 551,20 грн. за вимоги немайнового характеру, а всього 1102,40 грн.

Outcome: partial