Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

02.04.2015 року з позовом про поновлення на роботі звернулася [PERSON] 15.04.2015 року та 30.04.2015 року згідно поданих заяв збільшила позовні вимоги, просила визнати незаконним та скасувати накази № 31 від 02 березня 2015 року про звільнення її з посади директора, та № 33 від 03 березня 2015 року про призначення її на посаду вчителя, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7905,42 грн., за період з 10.03.2015 року по 30.04.2015 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач незаконно звільнив її з роботи, оскільки в її заяві не було зазначено причини звільнення, така заява не відповідає вимогам кадрового діловодства, а саму заяву було нею відкликано до моменту запланованого звільнення. Відповідач звільнив позивача всупереч ч. 3 ст. 40 КЗпП України, та в день звільнення не провів повний розрахунок, та не видав належно оформлену трудову книжку. Оскільки позивач продовжувала виконувати роботу на посаді директора, вона вважає звільнення незаконним. Як на підставу стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу покликається на ч. 2 ст. 235 КЗпП України. У судовому засіданні позивач позов підтримала, та додатково пояснила суду, що з 1992 року працювала на посаді директора Кухченської ЗОШ, та одночасно вчителем української мови, літератури та німецької мови з неповним педагогічним навантаженням. 21.01.2015 року подала письмову заяву про звільнення з посади директора з 01.03.2015 року, та одночасно просила залишити її на посаді вчителя української мови і літератури та німецької мови з повним педагогічним навантаженням. Заяву писала власноручно, без будь-якого примусу. Бажала звільнитися з 01.03.2015 року. Незважаючи на те, що 20.02.2015 року позивач повідомила начальника відділу освіти про відкликання цієї заяви, її було звільнено з посади директора. Просила позов задоволити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, та додатково пояснила, що наказ № 31 від 02.03.2015 року, яким звільнено позивача є незаконним, оскільки ні в заяві про звільнення, ні в резолюції начальника відділу освіти не зазначено причин звільнення, а позивач 20.02.2015 року відізвала раніше подану заяву. Наказ № 33 від 03.03.2015 року, яким позивача призначено на посаду вчителя, також є незаконним, оскільки відповідач повинен був повідомити позивача про зміну істотних умов праці за два місяці. Просила позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні пред'явлений позов не визнала, суду пояснила, що 21.01.2015 року позивач подала письмову заяву у якій просила звільнити її з посади директора залишивши на посаді вчителя української мови та німецької мови з повним педнавантаженням. З моменту подання заяви по день звільнення позивач заяву не відкликала ні письмово, ні усно. Вважає, що звільнення проведено правомірно. Звільняти позивача за угодою сторін у відповідача не було підстав, оскільки заявниця про це в заяві не просила. Відповідач умов праці позивача не порушував. На даний час позивач працює вчителем української та німецької мови, отримує заробітну плату. Просила в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, з огляду на таке. Судом встановлено, що з 08.07.1992 року по 02.03.2015 року позивач обіймала посаду директора Кухченської ЗОШ, та одночасно працювала вчителем української мови, літератури та німецької мови з неповним педагогічним навантаженням. 21.01.2015 року позивач подала відповідачу письмову заяву про звільнення її з посади директора Кухченської ЗОШ І-ІІІ ступенів з 01.03.2015 року, залишивши на посаді вчителя української та німецької мови з повним педнавантаженням (а.с. 33). На підставі поданої заяви, наказом № 31 від 02.0.2015 року позивача звільнено з посади директора. 15.03.2015 року з нею проведено розрахунок при звільненні з посади директора (а.с. 59), а 19.03.2015 року видано трудову книжку. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки вона 20.02.2015 року, тобто до моменту звільнення, відкликала раніше подану заяву. Відповідно до абз. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06 листопада 1992 року працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Позивач, будучи допитаною в судовому засіданні як свідок, показала, що 20.02.2015 року при розмові з начальником відділу освіти [PERSON] повідомила його про те, що відкликає свою заяву про звільнення. Проте, такі покази позивача категорично заперечуються показами свідка [PERSON], який в судовому засіданні показав, що будь-яких заяв від [PERSON] про відкликання нею раніше поданої заяви про звільнення не надходило. Інших доказів відкликання заяви позивачем не надано, та судом не здобуто. Суд погоджується з доводами позивача про те, що закон не встановлює обов'язкової письмової форми відкликання заяви про звільнення. Поряд з цим, обов'язок доказування і подання доказів згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України покладено на сторони. Позивачем не доведено, а відповідач заперечує факт відкликання позивачем заяви про звільнення від 21.01.2015 року. До цього ж позивач, після виходу на роботу 07.03.2015 року до виконання адміністративних обов'язків директора школи не приступила, а стала виконувати обов'язки вчителя, що підтверджується показами свідка [PERSON], яка з 03.03.2015 року обіймає посаду директора вказаної школи. Суд не погоджується з доводами позивача про незаконність звільнення унаслідок невідповідності поданої заяви вимогам кадрового діловодства, оскільки Наказ Держкомстатистики України від 05.12.2008 року № 489, на який як на підставу позову покликається позивач, прийнятий для вдосконалення державних статистичних спостережень підприємств, установ, організацій щодо обліку особового складу, використання робочого часу та розрахунків з працівниками із заробітної плати, та не регулює правовідносини з приводу припинення чи укладення трудового договору. Окрім цього, жодна норма КЗпП України не покладає на працівника обов'язку вказувати у заяві правову кваліфікацію причин звільнення. Частиною 1 ст. 38 КЗпП України працівнику гарантовано право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Про наступне звільнення з посади директора позивач попередила відповідача за 38 днів, тобто не порушивши двотижневого терміну. Суд вважає, що сторони не досягли угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки відповідач заперечує таку домовленість і це підтверджується показами свідка [PERSON] Судом встановлено, що на дату звільнення 02.03.2015 року позивач знаходилася на лікарняному, що стверджується листком непрацездатності (а.с. 10). На думку суду знаходження позивача на час звільнення на лікарняному не свідчить про незаконність звільнення, оскільки, частина 3 ст. 40 КЗпП України застосовується лише до правовідносин щодо розірвання трудового договору з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу (ст. ст. 40, 41 КЗпП України) і не поширюється на випадки припинення трудового договору з інших підстав, зокрема, передбачених ст. 38 КЗпП України. А тому, покликання сторони позивача на незаконність звільнення в період її тимчасової непрацездатності є безпідставними. Також, невидача в день звільнення працівникові належно оформленої трудової книжки і не проведення з ним розрахунку у строки зазначені в статті 116 КЗпП України не свідчать про незаконність звільнення, оскільки не являються самостійними підставами припинення трудових відносин. До цього ж, повний розрахунок при звільненні, саме з посади директора школи, з позивачем проведено 15.05.2015 року (а.с. 59). За таких обставин звільнення позивача відбулося згідно вимог трудового законодавства, а тому підстав для поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу № 31 від 02.03.2015 року суд не вбачає. Оскільки позов про поновленню на роботі на посаді директора школи не підлягає до задоволення, відтак у задоволенні позову стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 7905,42 грн. також слід відмовити. Щодо позовної вимоги про визнання незаконним і скасування наказу № 33 від 03.03.2015 року, яким позивача призначено на посаду вчителя, суд виходить з такого. Частина 1 статті 25 Закону України "Про загальну середню освіту" визначає поняття педагогічного навантаження вчителя загальноосвітнього навчального закладу - це час, призначений для здійснення навчально-виховного процесу. Педагогічне навантаження вчителя включає 18 навчальних годин протягом навчального тижня, що становлять тарифну ставку, а також інші види педагогічної діяльності у співвідношенні до тарифної ставки. Згідно абз. 12 ч. 1 ст. 25 вказаного Закону розподіл педагогічного навантаження у загальноосвітньому навчальному закладі здійснюється його керівником і затверджується відповідним органом управління освітою. Згідно наказу № 37 від 01.01.2014 року "Про розподіл педагогічного навантаження на 2014-2015 н.р." (а.с. 76) позивачу [PERSON] як вчителю української мови, літератури, німецької мови розподілено 7 годин педагогічного навантаження. Педагогічне навантаження за вказаним наказом здійснено позивачем, як директором школи, погоджено з профкомом, затверджено відділом освіти Зарічненської ОДА. Вказана обставина визнається сторонами в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 25 Закону України "Про загальну середню освіту" перерозподіл педагогічного навантаження протягом навчального року допускається у разі зміни кількості годин з окремих предметів, що передбачається робочим навчальним планом, або за письмовою згодою педагогічного працівника з додержанням законодавства України про працю. З 29.10.2014 року педагогічне навантаження позивачу було збільшено до 9 годин. Як показала свідок [PERSON] педагогічне навантаження позивача після звільнення з посади директора не змінилося, та складає 9 годин. Таким чином суд приходить до висновку про те, що оспорюваний наказ № 33 від 03 березня 2015 року не змінює ні трудових правовідносин сторін, ні педагогічного навантаження позивача у сторону погіршення, ні істотних умов праці, а відтак не порушує і не може порушити трудових прав позивача.

Outcome: dismissed