Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом та свої остаточно уточнені 04.06.2015 року позовні вимоги мотивує тим, що вона та ФОП [PERSON] 01.02.2011 року уклали безстроковий трудовий договір за № 682, який був зареєстрований в Сумському міському центрі зайнятості, після чого вона була допущена до роботи в якості продавця непродовольчих товарів на Сумському міському ринку. Згідно умов договору була оформлена на 0,25 ставки, але реальною умовою роботи у відповідачки була робота на повну ставку. Дані дії відповідачка мотивувала небажанням сплачувати податки та збори. Непорозуміння з відповідачкою змусили її в червні 2014 року поставити питання про звільнення, однак ФОП [PERSON] звільнити її та перевірити стан нарахованої їй заробітної плати не погодилась, оскільки зазначила, що вона винна грошові кошти за товар, забрала ключі від торгівельної палатки та наказала забиратися геть. Починаючи з липня 2014 року не мала змоги потрапити на робоче місце, не отримувала заробітної плати, не могла вирішити питання про звільнення. Зазначає, що в період з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року фактично працювала у ФОП [PERSON] на повну ставку, не отримуючи відповідну заробітну плату, також кожен робочий день перепрацьовувала надурочно по дві години з 15.00 год. до 17.00 год., які також залишилися неоплаченими. За робочий тиждень мала сумарно до 2-х годин відпочинку в робочий час. Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 11.03.2015 року позов [PERSON] до ФОП [PERSON], Сумського міського центру зайнятості про припинення дії та розірвання трудового договору та зняття його з реєстрації в Сумському міському центрі зайнятості задоволено частково. Розірвано трудовий договір № 682 від 01.02.2011 року, укладений 01.02.2011 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] З 18.02.2015 року з підстав визначених ст. 38 КЗпП України - з ініціативи [PERSON] Рішення набрало законної сили 30.04.2015 року. Крім того, відповідачкою після розірвання трудового договору не виплачена компенсація за невикористані відпустки за періоди з 01.02.2011 року по 30.04.2015 року, не виплачено заробітну плату за період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року. Тому позивачка прохає встановити у судовому порядку факт її роботи у ФОП [PERSON] на повну ставку згідно законодавчо встановленої норми виробітки робочого часу з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року. Згідно наданих розрахунків просить стягнути на її користь 70450,37 грн., а саме: стягнути з ФОП [PERSON] на її користь безпідставно не донараховану до законодавчо-встановленого мінімуму та не виплачену заробітну плату за період з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року з розрахунку фактичної роботи на повну ставку, в розмірі 30820,23 грн; стягнути з ФОП [PERSON] безпідставно не нараховану та не виплачену заробітну плату за період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року в розмірі законодавчо-гарантованої мінімальної заробітної плати (період з 01.07.2014 року по 31.12.2014 року), та в розмірі середньої номінальної заробітної плати за видами економічної діяльності (період з 01.01.2015 року по 30.04.2015 року) в розмірі 14323,01грн.; стягнути з ФОП [PERSON] безпідставно не нараховану та не виплачену компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.02.2014 року по 30.06.2014 року в розмірі 2880,69 грн.; стягнути з ФОП [PERSON] безпідставно не нараховану та не виплачену компенсацію за невикористану відпустку за період вимушеного прогулу з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року в розмірі 1043,97 грн.; стягнути з ФОП [PERSON] безпідставно не нараховану та не виплачену заробітну плату за понаднормову роботу (з 15-00 до 17-00 кожен робочий день) за весь час роботи у ФОП [PERSON], а саме за період з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року в розмірі 21382,46 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі просили задовольнити позовну заяву. Уточнили позовні вимоги від 04.06.2015 року (а.с. 131-139), а саме: п. 2 прохальної частини позову по періоду з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року; п. 4 прохальної частини позову по періоду з 01.07.2014 року по 31.12.2014 року; п. 6 прохальної частини позову по періоду з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року. На пропозицію суду в судовому засіданні по наданню письмово уточненої позовної заяви, останню стороною позивача надано не було. Позивачка [PERSON], допитана як свідок за її заявою від 26.03.2015 року в порядку, передбаченому ст. 62 Цивільного процесуального кодексу України, пояснила, що працювала у ФОП [PERSON] ще з грудня 2010 року, неофіційно стажувалася. З 01.02.2011 року уклали офіційно трудовий договір через центр зайнятості на умовах роботи на 0,25 ставки, по усній домовленості зобов'язувалася працювати 6 днів на тиждень з 08.00 год. до 17.00 год. Також приходилося працювати і після 17.00 год на складі. З отримуємих грошей у Відповідачки сама платила за охорону торгівельної палатки (від 85 до 116 грн. в місяць), «містове», податки за себе. [PERSON] відпустку не надавала, компенсацію за невикористану відпустку не виплачувала. За весь час роботи була тиждень на лікарняному, листок непрацездатності не брала, було що не виходила на роботу, точно не пам'ятає дні. Працювала сама в торговій палатці [NUMBER] на Центральному ринку в місті Суми, відповідачка обіцяла платить 10% від виручки. Здавала касу практично кожен день. Гроші передавала [PERSON] або «кладовщиці», собі нічого не залишала. Договір про повну матеріальну відповідальність не підписувала. В палатці не ночувала. В нетверезому стані на роботі не з'являлась. Остаточно ключі від торгової палатки забрала в неї [PERSON] о 15.00 год. 19.07.2014 року та до роботи більше не допускала. Приходила до Відповідачки в серпні 2014 року просила розірвати трудовий договір. Має дві трудові книжки. В спірний період додатково працювала нянею в позаробочий час. Відповідачка ФОП [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала суду клопотання, в порядку ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України, в якому просить у зв'язку з незадовільним станом здоров'я розглядати справу за її відсутності, позовні вимого позивачки вважає незаконними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В судовому засіданні представник відповідача ФОП [PERSON] - [PERSON]. зазначив, що позовні вимоги [PERSON] не законні та не обґрунтовані. Позивач була прийнята на роботу Відповідачем на умовах неповного робочого дня, таким чином, Позивач за місяць не виконувала місячну або погодинну норму праці, в наслідок чого і заробітна плата Позивача складала 0,25 ставки від мінімальної заробітної плати встановленої законодавством і головне, що при прийнятті на роботу Позивач погодилася на такі умовами роботи. Робоче місце Позивача знаходилося в палатці [NUMBER] розташованій на Центральному ринку м. Суми. 25.07.2011 року за участю Відповідача в присутності Позивача та доньки Відповідача - [PERSON] було проведено інвентаризацію за період з 20.12.2010 року по 25.07.2011 року. Недостачі товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів виявлено не було. Після проведення інвентаризації Відповідачем були видані [PERSON] ключі від палатки [NUMBER] та Позивач почала працювати в палатці самостійно. Про проданий товар [PERSON] звітувала Відповідачу шляхом проставлення відміток в програмі 1С, а також раз у тиждень Позивач звітувала на чистих аркушах паперу «мотильках» про проданий товар з зазначенням числа, назви товару. Крім того в «мотильках», [PERSON] зазначала і суму необхідну для оплати оренди торгового місця, свою заробітну плату, а також товар, який був нею взятий на продаж з інших палаток Відповідача та з магазину доньки відповідача - [PERSON], яка також займається підприємництвом та має магазин «[INFO]» розташований в універмазі Київ. Згодом Позивач мотивуючи, що їй важко заносити інформацію про проданий товар в програму 1С відмовилася від такої форми звітності перед Відповідачем, а Відповідач в свою чергу не наполягала на цьому. Подальша звітність між сторонами проводилась у формі «мотильків». Оплата праці здійснювалась у кінці кожного тижня виходячи з ставки на місяць передбаченої трудовим договором. Таким чином заборгованості по заробітній платі у Відповідача не було. Також, [PERSON] могла брати товар додому, мотивуючи це тим, що товар треба привести в належний товарний вигляд. Інвентаризація за період часу з 25.07.2011 року по 13.07.2014 року Відповідачем не проводилась, хоча [PERSON] неодноразово пропонувала Позивачу провести інвентаризацію. При прийнятті на роботу Позивача, між нею та Відповідачем був укладений трудовий договір № 682-11 від 01.02.2011 року за умовами якого Позивач, як працівник приймалася на роботу з неповним робочим часом на 0,25 ставки. Оскільки трудовий договір було укладено, що підтверджується підписами сторін на договорі, зазначений режим роботи застосовано за угодою сторін. В наслідок роботи Позивача за неповним робочим часом, оплата проводилася пропорційно відпрацьованому часу, що передбачено ст. 56 КЗпП України. Твердження Позивача, щодо здійснення нею роботи надурочно під примусом ФОП [PERSON], не відповідає дійсності та не підтверджено жодним доказом. До торгівлі на ринку, тим більше торгівлі з палатки, не може бути застосовано чіткого графіку, оскільки на даний вид діяльності впливає багато факторів, таких як погодні умови, наявність покупців в певні дні, сезонність та інше. Тому Позивач сама контролювала свій робочий графік, тим більше, що [PERSON] мала ключі від свого робочого місця. В разі холодної або дощової погоди могла припинити раніше торгівлю, так само як і в разі відсутності потенційних покупців на території ринку. Також, окрім понеділка (який за розкладом роботи рину є вихідним днем) остання не виходила на роботу і у вівторок, оскільки неодноразово зазначала про те, що у вівторок немає покупців. Окрім того, [PERSON] часто не виходила на роботу мотивуючи свої прогули поганим самопочуттям або хворобою, при цьому доказів перебування на лікарняному вона ніколи Відповідачу не надавала. В наслідок чого в інший день вона могла працювати замість 2 годин 4 години. Оскільки Відповідач є інвалідом 3 групи, не може вільно пересуватися у зв'язку з захворюванням суглобів та хребта, а також, оскільки Відповідач повністю довіряла [PERSON], особистого контролю за щоденним перебуванням на роботі Позивача та «торгівельного клімату» на ринку, Відповідач до певного часу не проводила, у звітах посилалася при зазначенні робочого часу на інформацію надану самою [PERSON] (на умовах неповного робочого дня, що було погоджено обома сторонами при укладенні трудового договору). В той же час [PERSON] було відомо про те, що [PERSON] в літній сезон не один раз могла ночувати в палатці в якій торгувала, оскільки під час роботи у [PERSON], Позивач проживала з чоловіком, який був раніше засуджений, зловживав алкоголем та постійно здійснював насильство над Позивачем. Позивач пропрацювавши у Відповідача приблизно 3,5 років, жодного разу не подавала заяву про звільнення, не зверталась за захистом своїх трудових прав до органів які здійснюють контроль за дотриманням трудового законодавства. Щодо позовних вимог про стягнення з ФОП [PERSON] на її користь безпідставно недораховану та невиплачену до законодавчо встановленого мінімуму заробітну плату за період з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року, з розрахунку роботи Позивача на повну ставку. Згідно ст. 3 ЗУ «Про оплату праці» зазначено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці. Позивач була прийнята на роботу Відповідачем на умовах неповного робочого дня, таким чином, Позивач за місяць не виконувала місячну або погодинну норму праці, в наслідок чого і заробітна плата Позивача складала 0,25 ставки від мінімальної заробітної плати встановленої законодавством і головне, що при прийнятті на роботу Позивач погодилася на такі умовами роботи. Щодо позовних вимог про стягнення з Відповідача безпідставно не нараховану та не виплачену заробітну плату за період з 01 липня по час зняття з реєстрації трудового договору в СМЦЗ в розмірі законодавчо гарантованої мінімальної заробітної плати. Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У разі, якщо Позивач має на увазі стягнення заробітної плати за час коли вона з невідомих причин зникла з свого робочого місця і більше на роботі не з'являлась, на зв'язок з власним роботодавцем не виходила при цьому жодних пояснень ні до зникнення ні за 7 місяців відсутності на роботі (з 13.07.2014 року (день зникнення) по 18.02.2015 року (день звільнення згідно рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11.03.2015 року по справі №592/1095/15-ц)) не надавала, а також не здала ключ від свого робочого місця (торгове місце [NUMBER]), то вимога про стягнення заробітної плати за цей період є не законною, оскільки Позивач не була відсторонена від роботи Відповідачем, а також простою роботи з вини Відповідача не було. Цей факт підтверджується і відсутністю доказів в матеріалах справи, які мала подати Позивач для підтвердження зазначених обставин. Позивач за власним розсудом не ходила на роботу, чим порушила умови трудового договору. Згідно п. 4 ст. 113 КЗпП України, час простою з вини працівника не оплачується. Щодо вимоги про стягнення з Відповідача безпідставно не нарахованої та не виплаченої компенсації за невикористану відпустку за період з 01.01.2011 року по час розриву трудової угоди. Позивач не подавала Відповідачу заяву про звільнення в наслідок чого у Відповідача не було підстав здійснити з нею повний розрахунок. Обчислення середньої заробітної плати для нарахування компенсацій за невикористану відпустку провадиться згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців виплати компенсації за невикористану відпустку. Оскільки за час роботи Позивача у Відповідача, [PERSON] жодного разу не брала відпустки компенсація за невикористану відпустку за період з 01.01.2011 року по 13.06.2015 року в загальній сумі 671, 61 грн. Щодо вимоги про компенсацію їй Відповідачем невикористаної відпустки втраченої через безпідставно невиплачену заробітну плату за період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року. Згідно ст. 6 ЗУ «Про відпустку», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Щорічна відпустка надається за відпрацьований робочий рік, а не за виплачену заробітну плату, що виходить з логіки Позивача. Щодо позовної вимоги про стягнення з ФОП [PERSON] безпідставно не нараховану та не виплачену заробітну плату за понаднормову роботу за весь час її роботи у ФОП [PERSON]. Позивачем не надано суду жодних доказів, які б могли підтвердити її твердження щодо понаднормової роботи у [PERSON] Посилання на свідчення [PERSON], не може бути взяте до уваги суду, оскільки Позивач тлумачить свідчення Відповідача «викривляючи» їх на свою користь. Розрахунки надані Позивачем є не зрозумілими та не обґрунтованими, в наслідок чого, дана вимога не може бути задоволена судом. Окрім того, є незрозумілим посилання Позивача на індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5, оскільки з даної форми видно лише розмір щомісячної заробітної плати, яку Відповідач платила Позивачу за виконану нею роботу, кількість днів стажу в місяць, кількість відпрацьованих повних робочих днів та позначок про сплату страхових внесків. За заявою Позивача до Головного управління ДФС у Сумській області було проведено позапланову виїзну перевірку ФОП [PERSON] з питань оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, пасивних доходів, додаткових благ інших виплат та відшкодувань, що підлягають відшкодуванню, у тому числі внаслідок не укладення платником податків трудових договорів з найманими особами згідно із законом правильності нарахування, обчислення та сплата єдиного внеску на загально обов'язкове державне соціальне страхування, а також здійснення особою господарської діяльності без державної реєстрації. За результатами перевірки порушень не встановлено. В рамках здійснення кримінального провадження, слідчим було призначено виїзну, комплексу документальну перевірку дотримання заявником - [PERSON] своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 28.07.2011 року по 31.12.2014 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 28.07.2011 року по 31.12.2014 року. За результатами перевірки порушень не встановлено. Обставини викладені Позивачем в уточненій позовній заяві та позові не відповідають дійсності та не підтвердженні жодним доказом, розрахунки зроблені з надуманих сум, а тому вимоги Позивача є не законними не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У зв'язку з необхідністю захисту своїх прав та інтересів Відповідач була змушена звернутись за правовою допомогою до адвоката [PERSON], про що між Відповідачем та адвокатом [PERSON]. було укладено договір про надання правової допомоги №1188-Р/15 від 24.03.2015 року. На виконання даного договору Відповідачем були понесені витрати. Просить ухвалити рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Стягнути з [PERSON] витрати на правову допомогу понесені [PERSON] Письмові заперечення сторони відповідача приєднані до матеріалів справи ( а.с. 100-107, 140, 141). Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 11.03.2015 року справа № 592/1095/15-ц позов [PERSON] до ФОП [PERSON], Сумського міського центру зайнятості про припинення дії та розірвання трудового договору та зняття його з реєстрації в Сумському міському центрі зайнятості задоволено частково. Розірвано трудовий договір №682 від 01.02.2011 року, укладений 01.02.2011 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] з 18.02.2015 року з підстав визначених ст. 38 КЗпП України - з ініціативи [PERSON] Зобов'язано ФОП [PERSON] вчинити запис у трудовій книжці [PERSON] про трудові відносини між ними в період з 01.02.2011 року до 18.02.2015 року відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29.07.93 року. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області від 30.04.2015 року рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 11.03.2015 року в даній справі залишено без змін. Згідно рішення суду 01.02.2011 року між позивачкою та відповідачкою, зареєстрованою як фізична особа-підприємець, укладено безстроковий трудовий договір у письмовій формі № 682, згідно з яким позивачка була прийнята на роботу продавцем промислових товарів з матеріальною відповідальністю за збереження товарно-матеріальних цінностей на ? ставки, з неповним робочим днем, із заробітною платою 234,50 грн. на місяць. Час виконання робіт установлювався згідно з графіком. Вказаний трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, зареєстрований в Сумському центрі зайнятості 07.02.2011 року за № 682 (а.с. 6, 7). Відповідач сплачував пенсійні внески за позивачку в період лютого 2011 року - червня 2014 року, що підтверджується довідкою пенсійного фонду (а.с. 48-52). Судом встановлено, що 26.12.2011 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с. 143). У відповідній формі ОК-5 Пенсійного фонду України зазначені індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON], номер облікової картки [NUMBER]. За період з лютого 2011 року по червень 2014 року. Страхувальник застрахованої особи - [PERSON] (код [NUMBER]) (а.с. 12). Сумським міським відділом міліції з 28.07.2014 року розслідується кримінальне провадження за заявою ФОП [PERSON] за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 191 ч.1 КК України стосовно привласнення службовою особою коштів на суму 27871 грн. (а.с. 163). Трудовий договір № 682-11 від 01.02.2015 року розірваний сторонами за рішенням суду 18.02.2015 року та знято з реєстрації Сумським центром зайнятості 08.05.2015 року (а.с. 64). З листа від 17.03.2015 року № 3521/С/18-28-17-03-13 заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області Ткаченко О.Г. вбачається, що за результатами розгляду заяви [PERSON] від 05.01.2015 року ГУ ДФС у Сумській області їй надано відповідь від 16.02.2015 року за № 2120/С/18-28-17-03-13 у якій зазначено, що умови трудового договору від 01.02.2011 року за № 682-11, який підписано ФОП [PERSON] та [PERSON], дотримувалися. Відповідно до сум нарахованої заробітної плати. Які підлягають оподаткуванню, податки та внески до бюджету сплачувалися своєчасно та в повному обсязі (а.с. 71). Відповідно до довідки від 14.02.2015 року № 582/18-19-17-01-19/2169107645/76 Державної податкової інспекції у м. Сумах ГУ Міндоходів у Сумській області «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] з питань оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, пасивних доходів, додаткових благ, інших виплат та відшкодувань, що підлягають оподаткуванню, у тому числі внаслідок не укладення платником податків трудових договорів з найманими особами згідно з законом правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а також здійснення особою господарської діяльності без державної реєстрації за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2014 р. проведеною перевіркою порушень не встановлено (а.с. 108). Відповідно до довідки від 01.04.2015 року № 621/18-19-17-03/2169107645/140 Державної податкової інспекції у м. Сумах ГУ Міндоходів у Сумській області «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] щодо своєчасності, достовірності. Повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 28.07.2011 р. по 31.12.2014 р., правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 28.07.2011 р. по 31.12.2014 р.» проведеною перевіркою порушень не встановлено (а.с. 109). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи зі змісту ст. ст. 214 -215 Цивільного процесуального кодексу України, підставою для задоволення позову в цивільному судочинстві є доведеність факту порушення прав, свобод чи інтересу особи, яка звернулась до суду за їх захистом. Згідно з положеннями ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд вважає, що позов є частково обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню. Позовні вимоги про стягнення з ФОП [PERSON] безпідставно не нараховану та не виплачену компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.02.2014 року по 30.06.2014 року розмірі 2880,69 грн.; стягнення з ФОП [PERSON] безпідставно не нараховану та не виплачену компенсацію за невикористану відпустку за період вимушеного прогулу з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року в розмірі 1043,97 грн., підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. За положеннями п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП України та п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про відпустки" до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково. Статтею 12 Конвенції МОП N 132 про оплачувані відпустки (переглянутої в 1970 році), ратифікованої Україною відповідно до Закону України від 29.05.2001 р. N 2481-III, передбачено, що угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпустку або про невикористання такої відпустки із заміною її компенсацією чи іншим чином відповідно до національних умов визнаються недійсними або забороняються. Водночас працівник має право на заміну грошовою компенсацією частини щорічної відпустки. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні (частина 4 статті 24 цього Закону). Відповідно до ст. 6 Закону України "Про відпустки" щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Отже, основною умовою для отримання грошової компенсації за частину щорічної відпустки є фактичне використання працівником в обов'язковому порядку 24 календарних днів щорічної відпустки. Ст. 48 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно ст.ст. 21, 24 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідач не спростував тієї обставини, що при звільненні позивачки з нею не був проведений повний розрахунок у вигляді компенсації за невикористану відпустку. Визначаючи розмір такого відшкодування, суд вважає помилковим розрахунок позивачки. Відповідно до п. п. 5, 7 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Ст. 73 КЗпП України передбачає 10 святкових і неробочих днів. За трудовим договором позивачка мала право на 24 календарних дні відпустки. За час роботи у відповідача вона набула право на компенсацію за невикористану відпустку: 1) період з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року 81 день (2011 рік - 22 дні, 2012, 2013 роки - по 24 дні, 2014 рік - 11 днів). 2) період з 01.07.2014 року по 18.02.2015 року 16 днів (24(233-3):(365-10)=16 днів). Середньоденна заробітна плата для обчислення компенсації за невикористану відпустку: 2833,94 грн. (сумарний заробіток) : 325 днів (кількість календарних днів року) = 8,72 грн. (середньоденна заробітна плата). Компенсація за невикористану відпустку: 1) період з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року - 81 день х 8,72 грн. = 706,32 грн. 2) період з 01.07.2014 року по 18.02.2015 року - 16 днів х 8,72 грн. = 139,52 грн. 3) Всього - 845 грн. 84 коп. Позовні вимоги про стягнення з ФОП [PERSON] безпідставно не нараховану та не виплачену заробітну плату за період з 01.07.2014 року по 30.04.2015 року підлягають частковому задоволенню. В рішенні Ковпаківського районного суду міста Суми від 11.03.2015 року судом достовірно встановлено, що ФОП [PERSON] за своєю ініціативою не розриваючи трудового договору з позивачкою, не виплачує останній заробітну плату у визначеному трудовим договором розмірі в період липня 2014 року - березня 2015 року, не сплачує пенсійні внески та платежі до страхових фондів, [PERSON] не допускається останньою до роботи на визначеному торгівельному місці на ринку, що безумовно є порушенням трудових прав позивачки. Оскільки Позивачка була відсторонена від роботи Відповідачем, договір даним рішенням суду розірваний 18.02.2015 року, на користь Позивачки підлягає стягненню за період з 01.07.2014 року по 18.02.2015 року 2561 грн. 00 коп. Відповідно до п. п. 5, 8 Постанови Кабінету міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 613,32 грн. : 47 робочих днів = 13 грн. 00 коп. - середньоденний заробіток. Період з 01.07.2014 року по 18.02.2015 року - 197 робочих днів. 197 днів х 13 грн. 00 коп. = 2561 грн. 00 коп. Не підлягають до задоволення позовні вимоги про встановлення факту роботи [PERSON] у ФОП [PERSON] на повну ставку згідно, законодавчо встановленої норми виробітки робочого часу з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року; стягнення на її користь не донарахованої до законодавчо-встановленого мінімуму та не виплаченої заробітної плати за період з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року з розрахунку фактичної роботи на повну ставку, в розмірі 30820,23 грн; стягнення з ФОП [PERSON] не нарахованої та не виплаченої заробітної плати за понаднормову роботу (з 15-00 до 17-00 кожен робочий день) за весь час роботи у ФОП [PERSON], а саме за період з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року в розмірі 21382,46 грн. Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власним підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У відповідності до норм ст. 56 КЗпП України, за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. За ст. 62 КЗпП України надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня та роботодавець може застосувати надурочні роботи лише у виняткових випадках, які наведені у ч. 3 зазначеної норми. Статтею 65 КЗпП України передбачено граничну річну норму застосування надурочних робіт - 120 годин. Облік часу, який відпрацьовано надурочно та оплата роботи в надурочний час врегульовано Наказом Мінстату України № 253 від 09.10.1995 року «Про затвердження типових форм первинного обліку». Як вбачається з матеріалів справи, будь яких доказів притягнення позивачки до надурочних робіт відповідно до зазначених норм КЗпП України та Наказу Мінстату України не було надано суду. Відповідач стверджує, що не залучав позивачку до надурочних робіт. Відповідно до ст.ст. 62, 63 Цивільного процесуального кодексу України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Частиною 2 статті 59 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Посилання Позивачки на свідчення [PERSON] надані нею при досудовому розслідуванні кримінального провадження за № 12014200440003864 від 28.07.2014 року, суд не бере до уваги, оскільки Позивачка необґрунтовано трактує дані показання на свою користь. Суд критично відноситься до показань позивачки, як свідка, про роботу у ФОП [PERSON] на повну ставку в період з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року та залучення її у цей період до надурочних робіт, оскільки вона є прямо зацікавленою особою в задоволенні позовних вимог та з огляду на те, що відсутні інші належні та допустимі докази на підтвердження даних позовних вимог протягом тривалого часу. Суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині позовних вимог, оскільки позивачка, всупереч ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, не довела фактів роботи у ФОП [PERSON] на повну ставку згідно, законодавчо встановленої норми виробітки робочого часу в період з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року, залучення у цей період до надурочних робіт, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення не донарахованої до законодавчо-встановленого мінімуму та не виплачену заробітну плату за період з 01.02.2011 року по 30.06.2014 року з розрахунку фактичної роботи на повну ставку, стягнення оплати за надурочні роботи. Інші доводи позивачки не мають юридичного значення, а тому не впливають на висновки суду по суті спору. Вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. З роз'яснень, наданих у п. 47 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вбачається, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 Цивільного процесуального кодексу України). Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення витрат на правову допомогу понесених відповідачем. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові від 17.10.2014 року № 10 вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 Цивільного процесуального кодексу України та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Частиною 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача ФОП [PERSON] в цій справі в Ковпаківському районному суді м. Суми представляв адвокат [PERSON]. на підставі договору про надання правової допомоги адвоката від 24.03.2015 року № 1188-Р/15, за надані послуги адвоката згідно копій квитанцій ФОП [PERSON] сплатила 10135 грн. 20 коп., також надано розрахунок граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу (а.с. 31, 32, 142, 162, 166). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 грудня - 1378 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 7,29 гривні, з 1 грудня - 8,25 гривні. З вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу при розгляді даної справи у погодинному розмірі не може перевищувати 487,20 грн. (1218 грн. * 40%) та бути нижчим 7,29 грн. Як вбачається з матеріалів справи адвокат [PERSON]. безпосередньо приймав участь у судових засіданнях 08.05.2015 року, 15.05.2015 року, 29.05.2015 року, 04.06.2015 року, 11.06.2015 року загальною тривалістю - 389 хвилин. При наданні правової допомоги адвокатом [PERSON]. вчинялись процесуальні дії поза судовим засіданням (надання консультацій, аналіз чинного законодавства, ознайомлення з матеріалами справи, аналіз документів по справі, складання письмових документів у справі (надано суду сім письмових клопотань, два письмових заперечення на позовну заяву, одне письмове заперечення на клопотання позивачки). Так як позовні вимоги [PERSON] задоволені частково на суму 3406 грн. 84 коп. (ціна позову згідно уточненої позовної заяви 70450 грн. 37 коп.), відмовлено в задоволенні вимог немайнового характеру, враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, граничний (максимальний) та мінімальний розміри компенсації витрат на правову допомогу у погодинному розмірі, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає необхідним визначити витрати на правову допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції, які підлягають стягненню з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] у розмірі 4500 грн. 00 коп. Згідно з ч. 3 ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У відповідності до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача ФОП [PERSON] на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial