Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

Адвокат [PERSON] в інтересах [PERSON] 08.06.2016 року звернувся до Жмеринськогуо міськрайонного суду, вказавши, що [PERSON] з 26.11.2010 року перебувала зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який на підставі рішення Жмеринського міськрайонного суду від 03.02.2015 року розірвано. Пояснив, що від даного шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], та після розлучення вони домовились, що їхня спільна дитина буде проживати разом з матірю, оскільки відповідач на протязі останніх двох років понад сім місяців на рік працює у Швейцарії. Повідомив, що з часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає, оскільки між колишнім подружжям відбулась домовленість, згідно якої позивач не буде звертатись до суду з приводу стягнення аліментів на користь дитини та чинити відповідачу перешкод у виїзді за кордон, якщо останній, в свою чергу, не буде чинити перешкод у вивезенні їхньої спільної дитини за кордон. Відповідно до довідки Жмеринського міськрайонного відділу ДВС Жмеринського міськраойнного управління юстиції Вінницької області від 24.05.2016 року №5/6271 виданої [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO], у вказаному відділі ДВС немає на виконанні виконавчого листа про стягнення на її користь аліментів на утримання дитини з [PERSON] та відділ не володіє інформацією про отримання чи неотримання аліментів позивачем. Саме так і було на початку їх домовленості, що підтверджується нотаріально завіреною заявою від 03.02.2016 року про те, що [PERSON] дає свою згоду на тимчасові поїздки за кордон до Грузії з метою відпочинку та оздоровлення на період з 20 лютого 2015 року по 20 травня 2015 року, своєї малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Однак, ситуація між колишнім подружжям суттєво змінилась після того, як позивачка повернулась з Грузії, де вона 28.04.2015 року уклала шлюб з Отаром Сонгулашвілі, про що видано Свідоцтво про шлюб АРДС Службою цивільного реєстру м. Тбілісі та після укладення шлюбу [PERSON] видано картку постійного місця проживання, але не дивлячись на деякі непорозуміння, відповідач після тривалих вмовлянь позивачки, все ж таки надав ще одну заяву від 07.10.2015 року про надання згоди на тимчасові поїздки за кордон до Грузії з метою відпочинку та оздоровлення на період з 01 листопада 2015 року по 01 лютого 2016 року, своєї малолітньої дочки, [PERSON], [INFO]. Зазначив, що остаточно відносини погіршились між сторонами після того, як відповідач дізнався про те, що [PERSON] народила дитину від свого теперішнього чоловіка. Також вказав, що у березні 2016 року позивач знову звернулась до відповідача стосовно надання згоди на тимчасові поїздки до Грузії, але відповідач відмовився добровільно надати дозвіл на виїзд доньки за кордон, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не навів, а тому вони вважають, що відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, у звязку з чим така позиція колишнього чоловіка і батька неповнолітньої [PERSON] шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному розвитку, порушує право дитини на гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Наголосив, що позивач [PERSON] має намір поїхати до свого чоловіка, який на відміну від рідного батька, піклується про дитину, намагається підтримувати її матеріально, надає можливість дитині подорожувати, розвивати свій світогляд, натомість відповідач, постійно перебуває за кордоном, не виконує батьківські обов'язки у повному обсязі, участі в житті дитини не приймає, не цікавиться її життям, не надає матеріальної допомоги, хоча має таку можливість, а тому через те, що відповідач не надає згоди на виїзд доньки за межі України позивач буде змушена залишитись на Україні та не матиме змогу поїхати до Грузії, оскільки не матиме з ким залишити дитину, яка потребує постійного батьківського догляду та уваги. Посилаючись також на те, що для оформлення проїзних документів для виїзду дитини за кордон необхідний дозвіл батька, який по-перше, не завжди погоджується його надати, а по-друге, із-за постійного перебування за кодоном не може його надавати коли виникає така потреба, крім того постійне поновлювання письмових дозволів відповідача на виїзд дитини за кордон, позивач здійснює за свій кошт, що несе за собою відповідні матеріальні витрати, які можна використати на необхідні речі та їжу для дитини, представник позивача просив надати [PERSON] дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до досягнення дитиною 16-річного віку, а також дозволити [PERSON], без згоди батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON], [INFO], за межі України до країн ближнього та дального зарубіжжя до досягнення дитиною 16-річного віку. В судове засідання позивач [PERSON] та представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не з'явилися, однак представник позивача адвокат [PERSON] та представник третьої особи Виконавчого комітету Жмеринської міської ради [PERSON] подали попередньо до суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, в якій представник позивача уточнив заявлені вимоги щодо дозволу [PERSON] без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON], [INFO], за межі України до країни Грузія та інші позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а представник третьої особи вказав про вирішення даного позову на розсуд суду. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи в порядку ч.5 ст.74 ЦПК України за зареєстрованим місцем його проживання (а.с.29), вдруге не зявився в судове засідання, про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин неявки чи розгляд справи у його відсутності не представив. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення в порядку заочного розгляду справи, так як відповідно ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши представлені докази, суд доходить наступного. Даний спір належить до категорії цивільно-правових спорів позовного провадження загальної підсудності, що за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача (а.с.29) є підсудним Жмеринському міськрайонному суду. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з вимогами ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Статтями 3,6 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адмністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. За змістом ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України (Правил), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Відповідно до п.п.1 п.4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Положеннями Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" багаторазове вивезення дитини за кордон не заборонено. Згідно ст.2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує певні права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права визначає, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Так, згідно копії свідоцтва про народження серії 1-АМ №187853 (а.с.10) батьками [PERSON], 17.03.2011 року, стосовно якої заявлено вимогу щодо надання дозволу на її тимчасовий виїзд за кордон без згоди батька, значаться сторони по справі: матір [PERSON] та батько [PERSON] З копії рішення Жмеринського міськрайонного суду від 03.02.2015 року (а.с.12) вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 26.11.2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Жмеринці Жмеринського міськрайонного управління юстиції Вінницької області за актовим записом №368, розірвано. Також в судовому засіданні встановлено, що 28.04.2015 року позивач [PERSON] уклала шлюб з Отаром Сонгулашвілі, про що видано Свідоцтво про шлюб №01151008233 АРДС Службою цивільного реєстру м.Тбілісі (а.с.18-21), після укладення якого [PERSON] 21.05.2015 року отримано картку постійного місця проживання №13РR09550 терміном дії до 21.05.2020 року (а.с.22-23), та від цього шлюбу у них народилась дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-АМ №328181 (а.с.11). Відповідно до довідки Жмеринського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 24.05.2016 року №5/6271 виданої [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO], у Жмеринському відділі ДВС немає на виконанні виконавчого листа про стягнення на її користь аліментів на утримання дитини з [PERSON] і відділ не володіє інформацією про отримання чи неотримання нею аліментів. Згідно довідки Дошкільного навчального закладу №4 "Вишенька" від 17.05.2016 року №34 (а.с.15) дитина [PERSON], [INFO], відвідує даний навчальний заклад з трирічного віку і до теперішнього часу, приводить її та забирає із закладу її мати [PERSON], яка постійно відвідує батьківські збори та цікавиться життям дитини у дитячому садку. З копій нотаріально завірених заяв від 03.02.2015 року (а.с.16) та від 07.10.2015 року (а.с.17) вбачається, що відповідач [PERSON] надавав свою згоду на тимчасові поїздки за кордон до Грузії з метою відпочинку та оздоровлення відповідно на період з 20 лютого 2015 року по 20 травня 2015 року та з 01 листопада 2015 року по 01 лютого 2016 року. Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані та представлені із дотриманням вимог закону, не суперечать один одному та ніким не оскаржуються. Враховуючи викладене та вимоги діючого законодавства, а також те, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що суду при розгляді даної справи ніким із заінтересованих осіб не повідомлено про існування обмежень чи заборон, які унеможливлюють тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON] за межі України для оздоровлення та відпочинку, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України до Республіки Грузія без згоди батька та виготовлення для цього проїзного документу, так як вони ґрунтуються на достовірних та допустимих доказах, узгоджуються з вимогами чинного законодавства, не спростовані безпосередньо відповідачем ні в який спосіб, а відтак підлягають до задоволення. З урахуванням постановлення рішення в інтересах позивача стягненню на його користь з відповідача підлягають документально підтверджені судові витрати із сплати судового збору в розмірі 551,20 грн. (а.с.1). Враховуючи викладене,

Outcome: approved