Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

20 травня 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив із врахуванням уточнень стягнути із відповідача на його користь заробітну плату за квітень 2020 року у розмірі 4800 грн. 00 коп. та оплату за невикористану щорічну відпустку у розмірі 3666 грн., стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за затримку розрахунку з дати звільнення до постановлення рішення судом, а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Свій позов обґрунтовує тим, що він з 04 жовтня 2019 року по 22 квітня 2020 року офіційно працював на посаді заступника начальника служби безпеки ТОВ "БІ АЙ ВІ ЗАХИСТ". 22 квітня 2020 року його було звільнено із займаної посади за угодою між сторонами на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпПУ. Позивач зазначає, що у день звільнення йому не видали належним чином завірену трудову книжку, лише надали наказ про звільнення, який позивач підписав, розрахунок з ним не провели посилаючись, що до кінця травня кошти йому перерахують на банківський рахунок. Позивач вказує, що на початку травня 2020 року директор товариства приїхав до нього додому та повернув йому трудову книжку із записом про звільнення іззайманої посади, але заробітну плату не сплатив, обіцяв сплатити пізніше. На протязі двох тижнів після звільнення позивач зазначає, що він звертався до керівництва товариства щодо проведення з ним розрахунку, але заробітну плату при звільненні так і не сплачено, тому позивач вимушений звертатись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. Розмір офіційної заробітної плати станом на січень-квітень 2020 року становив 4800 грн. 00 коп., про що свідчить довідка про доходи від 12.03.2020 р. за №2. Так позивач зазначив, що середньоденна заробітна плата склала 27800 грн.: 182 днів=152,75 грн., а середньомісячна заробітна плата 4633 грн. 33 коп. Також позивач зазначив, що відповідачем не сплачено йому кошти за невикористану щорічну відпуску, розмір якої становить 3666,00 грн. (24 календарних дні помножити на 152,75 грн. середньоденної заробітної плати). Окрім того, позивач зазначив, що він перебуває у стресі від цієї ситуації зі звільненням, в нього на утриманні двоє малолітніх дітей, яким він сплачує аліменти, а дії відповідача змушують його вживати певних заходів щодо їх бездіяльності при виплаті йому заробітної плати.Зухвале ставлення відповідача сприяє погіршенню його психоемоційного стану, перешкоджає можливості активно та повноцінно жити, тобто завдає неабияких моральних страждань. Таким чином, заподіяну моральну шкоду позивач визначив у розмірі 5000 грн. 00 коп., які просить стягнути із відповідача на його користь. 28 травня 2020 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Селезньовою Т.В. прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 26 червня 2020 року. 30 червня 2020 року відповідачем наданий відзив на позов у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 09 липня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Розпорядженням № 1194 від 09 грудня 2020 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 361/3139/20 з метою зміни головуючої судді Селезньової Т.В. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 грудня 2020 року визначено головуючого суддю Радзівіл А.Г. 11 грудня 2020 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. прийнято до свого провадження вказану справу. Визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 22 лютого 2021 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, пояснення надав аналогічні змісту позовної заяви, просив позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважав їх необґрунтованими, тому просив в їх задоволенні відмовити. Суд вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, встановив виниклі між сторонами правовідносини, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач 04.10.2019 року був прийнятий на посаду начальника служби безпеки ТОВ "БІ АЙ ВІ Захист" на підставі наказу № 5-к від 03.10.2019 року. 17 квітня 2020 року [PERSON] подав заяву про його звільнення із займаної посади з 22квітня 2020 року за угодою сторін. 22 квітня 2020 року позивач звільнений із займаної посади за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу № 9-к/тр від 17 квітня 2019 року. Із вказаним наказом [PERSON] був ознайомлений під підпис та отримав трудову книжку. Як вбачається із наказу № 10-к/тр від 22 квітня 2020 року, у зв`язку із нанесенням матеріальних збитків при виконанні службових обов`язків на об`єкті, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , із заробітної плати [PERSON] утримано в рахунок нанесених збитків за відпрацьований час у квітні місяці 2020 року: заробітну плату в сумі 2760 грн. 00 коп., компенсацію нараховану за невикористану відпустку в сумі 1561 грн. 69 коп. Всього на суму 4321 грн. 59 коп. Із вказаним наказом [PERSON] не ознайомлений. Згідно довідки від 12 березня 2020 року за № 2 виданої ТОВ "БІ АЙ ВІ ЗАХИСТ", [PERSON] нарахована заробітна плата за жовтень 2019 року 3713 грн. 00 коп., листопад 2019 року - 4300 грн. 00 коп., грудень 2019 року - 4300 грн. 00 коп., січень 2020 року - 4800 грн. 00 коп., лютий 2020 року - 4800 грн. Згідно характеристики виданої директором ТОВ "БІ АЙ ВІ ЗАХИСТ" від 12.03.2020 року [PERSON] за період роботи проявив себе дисциплінованим, відповідальним та професійним працівником. Має велику працездатність і продуктивність. Працює без порушень, пунктуальний і організований. [PERSON] відповідає посаді, яку займає. Як вбачається із довідки від 15 червня 2020 року за № 4 виданої ТОВ "БІ АЙ ВІ ЗАХИСТ" Строй Г.Д. нараховано: жовтень 2019 року - 3713 грн. 00 коп. перераховано на картку 1650 грн., листопад 2019 року - 4300 грн. 00 коп. перераховано на картку 1339 грн. 48 коп., грудень 2019 року - 4300 грн.00 коп. перераховано на картку 1923 грн. 00 коп., січень 2020 року - 4800 грн. 00 коп. на картку кошти не перераховані, лютий 2020 року - 4800 грн. перераховані кошти на картку 1364 грн., березень 2020 року - 4800 грн. на картку перераховані 1364 грн. 00 коп., квітень 2020 року - 3428 грн. 57 коп. та компенсація за невикористану відпустку 1939 грн. 86 коп. - перераховано на картку 1364 грн. Таким чином, із вищенаведеної довідки вбачається, що фактично відповідач повністю розрахувався за період роботи [PERSON] за період роботи з жовтня 2019 року по березень 2020 року, а за квітень були здійснені нарахування по заробітній платі в розмірі 3428 грн. 57 коп. та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 1939 грн. 86 коп., але не виплачені, (а.с. 81), що також підтверджується відомістю розподілу виплат ТОВ "БІАЙ ВІ ЗАХИСТ". (а.с.83-89) Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, факт невиплати своєчасно заробітної плати та факт непроведення своєчасного остаточного розрахунку зі звільненим працівником суд вважає встановленим. Щодо вимог про стягнення компенсації за не використану відпустку за період роботи з 04 жовтня 2020 року по 22 квітня 2020 року слід задовольнити частково, в розмірі 1939 грн. 86 коп., оскільки позивач при наведені розрахунку не звернув увагу, що йому належить до виплати сума за 13 календарних дні, а не 24 календарні дні, оскільки таке право в нього не виникло у зв`язку із відпрацьованим періодом роботи. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку по виплаті зарплати та проведення розрахунку зі звільненим працівником нема. Таким чином позовні вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по виплаті заробітної плати за квітень 2020 року в розмірі 3428 грн. 57 коп., та компенсації за не використану відпустку за період роботи з 04 жовтня 2020 року по 22 квітня 2020 року в розмірі 1939 грн. 86 коп. є доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, то суд дійшов таких висновків. Згідно ст.117 КЗпП - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Для обчислення середньої заробітної плати застосовується Порядок, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, в редакції Постанови № 542 від 29.07.2015, п.1 у випадку : а) виплати компенсації за невикористані відпустки; є) виплати вихідної допомоги; з) вимушеного прогулу; л) в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. п.2: У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Порядок нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, розписаний у п.8 даного порядку, зокрема нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Враховуючи, що розрахунок повинен був бути проведеним у день звільнення, і не був проведений, то першим днем затримки розрахунку став наступний день, тобто 23 квітня 2020 року. Оскільки повний розрахунок до даного часу відповідачем не проведений, виходячи з даних про середню заробітну плату за два місяці до дня звільнення позивача, таким чином, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні склав 149 грн. 22 коп. х 397 днів = 59240 грн. 34 коп. за період з 23 квітня 2020 року по 25 травня 2021 року, кількість днів затримки склала 397 робочих днів. Підстав для звільнення відповідача від виконання вимог статті 117 КЗпП в даному випадку не встановлено. Не встановлено факту ухилення самого працівника від отримання вказаних розрахункових сум. Не виявлено обставин, які б вказували на існування спору щодо вказаних сум і їх розміру станом на день звільнення і станом на день, коли такий розрахунок мав би бути проведений. Не встановлено інших поважних причин затримки розрахунку з працівником, які б могли бути розглянуті як підстава для звільнення відповідача від обов`язку та наслідків, покладених на нього ст.117 КЗпП. Відповідно до висновку викладеного у постанові Верховного суду у справі за № 910/24323/16, з посиланням на постанову Верховного Суду України від 14.11.2012 у справі № 6-139цс12 дійшов висновку, що статті 116, 117 Кодексу законів про працю України структурно віднесені до розділу VII "Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Із аналізу норм статті 117 Кодексу законів про працю України вбачається, що працівнику підлягає виплаті середній заробіток за час затримки розрахунку тільки у разі відсутності спору про його розмір та доведеної вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті належних грошових сум при звільненні. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Застосовуючи до обставин цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд виходить із того, що: позивач звернувся до суду з цим позовом у травні 2020 року, сума невиплаченої при звільненні заробітної плати заборгованості по виплаті заробітної плати за квітень 2020 року в розмірі 3428 грн. 57 коп., компенсація за не використану відпустку за період роботи з 04 жовтня 2020 року по 22 квітня 2020 року в розмірі 1939 грн. 86 коп. є більш, ніж у 10 рази меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (59240 грн. 34 коп.) З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4800 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин. Тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпПУкраїни за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 4800 грн. 00 коп., розмір заробітної плати позивача за один місяць. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. 00 коп., в цій частині слід відмовити в їх задоволенні, виходячи із наступного. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зважаючи на встановлені судом обставини, а також, що позивачем не надані будь які докази на підтвердження вказаних обставин, характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких позивач зазнав, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди позивачу. Відповідно ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь держави підлягає стягнення в розмірі 840 грн. 80 коп. судового збору.

Outcome: partial