Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

[PERSON] в грудні 2017 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] , треті особи які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача- [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лубніна Т.І., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А. про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою с.Поляниця Яремчанської міської ради, кадастровий номер 2611092001:22:002:0188, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1122919726000, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04.06.2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Питлюком В.І., за реєстром №1141 та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІФ №058507, виданого Поляницькою сільською радою Яремчанської міської ради 15.06.2004 року. При зверненні у вересні 2017 року до нотаріуса щодо підготовки документів для укладення договору купівлі-продажу згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо про ніби-то відчуження нею, від її імені, не уповноваженими особами за очевидно підробленим паспортом, на підставі договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки [PERSON] за грошові кошти в сумі 500000 грн. згідно договору від 14.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т.І. в подальшому з перепродажем відповідачу [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 20.03.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А. Разом з тим, позивач договору купівлі-продажу від 14.12.2016 року не укладала, що підтверджується наявністю у неї оригіналу Державного акту на земельну ділянку, її підпис у вказаному документі був підроблений, та будь-яких коштів від відчуження земельної ділянки вона не отримувала, оскільки безготівковий розрахунок через банк з нею не проводився. У вказаному договорі наявне підтвердження, що земельна ділянка є її особистою власністю і в шлюбі продавець не перебуває, в той час як позивач на момент укладення вказаного договору та на даний час перебуває у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідною відміткою у виданому на її ім`я паспорті громадянина України. Із врахуванням вищенаведеного відповідно до ст.ст.330,388 ЦК України просить витребувати від [PERSON] як добросовісного набувача на її користь земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в с. Поляниця Яремчанської міської ради кадастровий номер 2611092001:22:002:0188, реєстраційний номер об`єкта неруховомого майна 1122919726000 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 19.12.2016 року №33009794, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т.І., та рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 20.03.2017 року №34353996, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А. і стягнути на її користь понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 8420 грн. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 06.12.2017 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 02.01.2018 року від третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А. надійшла письмова заява, в якій остання вказала, що 20.03.2017 року нею було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстром №190 відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер 2611092001:22:002:0188, що розташована в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області. Посвідчення зазначеного договору проведено у повній відповідності до вимог Цивільного кодексу України, Закону України «про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Розгляд даної справи просила провести у її відсутності. 02.01.2018 року від третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лубніної Т.О. надійшли письмові пояснення на позов та копії документів, поданих продавцем [PERSON] для укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.12.2016 року, за реєстром №1597. Вказала, що при укладенні вищезазначеного договору нею у відповідності до вимог п.1,2 глави 3, п.1 глави 4 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року були встановлені особи, що звернулись за вчиненням нотаріальної дії за наданими паспортами громадян України на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] , виданим Центрально-міським РВ Макіївського МУ УМВСУ в Донецькій області 30.08.1997 року та на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] , виданим Надвірнянським РВУ МВС України в Івано-Франківській області 13.07.2004 року, які не викликали сумнівів у їх дійсності та перевірено дієздатність вказаних осіб. У результаті порівняння вигляду осіб, які звернулись за вчиненням правочину та фотокартками у їх паспортах сумнівів у тому, що до неї звернулись особи, які є власниками даних паспортів не виникало. При цьому, у паспорті [PERSON] була відсутня відмітка про реєстрацію шлюбу, а також нею було подано відповідну заяву про те, що на момент придбання відчужуваної земельної ділянки вона у шлюбі не перебувала. При встановленні дієздатності також не виникло сумніву, що особи, які звернулись за посвідченням договору не є тими особами, за яких себе видають. Вказані особи розуміли який саме договір вони укладають, продавець підтвердила свій намір відчужити земельну ділянку зта підтвердила, що укладає договір за власним бажанням, без будь-якого тиску. Всі умови договору купівлі-продажу сторони розуміли одинаково, у них не виникало суперечностей щодо жодної із умов а договору в цілому. Просила розгляд даної справи проводити за її відсутності. 06.02.2018 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Осадчої Н.О. надійшов відзив на позов, в якому остання просила у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Вказала, що в дійсності власником спірної земельної ділянки є не позивач у справі, а відповідач [PERSON] , який набув вказане нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.03.2017 року, укладеного із [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А., за реєстром №190. Право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за відповідачем згідно рішення приватного нотаріуса Атаманюк В.А. індексний номер:34353996, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Твердження позивача про те, що жодних правочинів щодо відчуження спірної земельної ділянки нею не вчинялось не відповідає дійсності, оскільки з інформаційної довідки також вбачається, що 14 12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вказаної ділянки, яка в подальшому була відчужена на користь [PERSON] . При цьому жодних судових рішень про визнання вказаних правочинів недійсними та/або визнання незаконним набуття права власності на зазначену земельну ділянку немає, а тому діє презумпція правомірності набуття права власності. При цьому наявність у позивача оригіналу Державного акта на право власності на земельну ділянку не спростовує факту укладення нею договору купівлі-продажу від 14.12.2016 року, а з 01.01.2013 року підтвердженням реєстрації права власності на земельну ділянку, яка переходить від однієї особи до іншої, є витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а державні акти продовжують посвідчувати право власності на земельні ділянки лише до моменту внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, законодавством не покладено на попереднього власника обов`язку передати свої правовстановлюючі документи наступному власнику, а відсутність у [PERSON] правовстановлюючих документів на земельну ділянку попереднього власника не була перешкодою для її подальшого відчуження. Твердження позивача про те, що земельна ділянка вибула з її власності поза її волею також не відповідають дійсності, оскільки укладений між нею та [PERSON] договір купівлі-продажу від 14.12.2016 року був посвідчений нотаріусом, а Порядок вчинення нотаріальних дій виключає можливість укладення правочинів за відсутності однієї із сторін, поза її волею, без попереднього встановлення сторін, перевірки наданих документів, а отже факт нотаріального посвідчення правочину від 14.12.2016 року свідчить про відсутність обставин, на які посилається позивач. Також вказала, що дійсно у матеріалах справи наявні копії двох паспортів, виданих на ім`я [PERSON] . Разом з тим, дослідження щодо дійсності чи підроблення одного із них не проводилось. Відповідно достеменно невідомо який з них є дійсним, а який підробленим та не виключається можливість того, що позивач маючи шахрайський умисел навмисно пред`явила нотаріусу підроблений паспорт, щоб у майбутньому заявити свої права на продану ділянку. Наявний у позивача договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04.06.2004 року за реєстром №1141 та Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІФ №058507 від 15.06.2004 року не є належними доказами, оскільки вказаний договір не є правовстановлюючим документом, а Державний акт втратив своє правовстановлююче значення, при цьому, наявність у позивача оригіналу договору купівлі-продажу від 14.12.2016 року, засвідченого підписом представника позивача на копії договору, долученій до матеріалів справи, лише підтверджує факт укладення нею правочину щодо відчуження спірної ділянки на користь [PERSON] . Позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження того, що грошові кошти від продажу ділянки не надходили на її банківський рахунок, окрім цього вона могла отримати їх від продавця готівкою. Окрім того, позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права власності. Застосування такого способу захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння можливе тільки за умови відсутності зобов`язально-правових (договірних відносин). Натомість у даному спорі мають місце саме договірні відносини, підтвердженням чого є укладення 14.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Таким чином, заявлена позивачем позовна вимога про витребування земельної ділянки не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] являється її законним власником, а наявність підстав для скасування державної реєстрації права власності позивачем не доведено. Окрім цього зазначила, що [PERSON] оскаржувала до Міністерства юстиції України рішення приватного нотаріуса Атаманюк В.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.03.2017 року №34353996 і комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації було прийнято рішення про відмову у задоволенні цієї скарги через її необґрунтованість. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 27.03.2018 року, у зв`язку із продовженням терміну відрядження судді, вказану справу прийнято до свого провадження суддею Івановим А.П. та призначено у ній підготовче судове засідання. Ухвалою Яремчанського міського суду від 23.04.2018 року за заявою представника позивача вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 2611092001:22:002:0188, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с.Поляниця Яремчанської міської ради, реєстраційний номер 11222919726000 та заборонено [PERSON] та іншим особам вчиняти певні дії щодо арештованого майна. 05.06.2018 року та 07.06.2018 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Осадчої Н.О. надійшли додаткові пояснення до відзиву, в яких остання вказала, що усі подані позивачем докази є відомостями з кримінального провадження №12017090000000496 та не можуть вважатися належними доказами у даній справі, оскільки отримані з порушенням порядку встановленого законом, на даний час вироку у вказаному кримінальному провадженні немає, а тому відомості, здобуті під час досудового розслідування не можуть мати для суду преюдиційного значення, крім цього вони становлять таємницю досудового розслідування, яку недопустимо розголошувати без відповідного дозволу. Також вказала, що спірна земельна ділянка не являється речовим доказом у даному кримінальному провадженні. Крім цього, зазначила, що подана [PERSON] скарга до Міністерства юстиції України згідно наказу №3289/5 від 24.10.2017 року була задоволена частково та у задоволенні вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса Атаманюк В.А. про державну реєстрацію прав та обтяжень від 20.03.2017 року згідно якого у [PERSON] виникло право власності на спірну земельну ділянку з кадастром номером 2611092001:22:002:0188 було відмовлено, що підтверджує той факт, що відповідач набув право власності на дану земельну ділянку у законний спосіб. 06.06.2018 року від представника позивача [PERSON] -адвоката Іванової О.І. надійшла відповідь на відзив, в якій остання вказала, що за заявою позивача 12.09.2017 року було внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017090000000496 за фактом шахрайських дій, вчинених невідомими особами. На підставі ухвали Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 20.09.2017 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07.05.2018 року накладено арешт на спірну земельну ділянку. При цьому апеляційний суд врахував те, що у своїй апеляційній скарзі представник [PERSON] не оспорювала той факт, що спірну земельну ділянку було придбано [PERSON] у особи, яка не мала права її відчужувати, що в свою чергу спростовує твердження відповідача про те, що він є законним власником даного майна. Також зазначила, що до матеріалів справи долучено нотаріально завірену копію паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] , що спростовує твердження відповідача про те, що позивач особисто була присутня під час укладання договору купівлі-продажу 14.12.2016 року. Висновками проведених у рамках кримінального провадження судових експертиз №1.1.-121/18 від 29.03.2018 року, №1.1.-122/18 від 18.04.2018 року, №1.1.-125/18 від 13.04.2018 року підтверджено, що підписи від імені позивача у поданих нотаріусу заявах від 14.12.2016 року та договорі купівлі-продажу від 14.12.2016 року виконані не [PERSON] , а іншою особою, відбитки круглої печатки Поляницької сільської ради у примірнику Державного акта на права власності серії ІФ №058507 від 15.06.2004 року та довідці №357 від 02.12.2006 року про відсутність будівель на земельній ділянці, наданих нотаріусу при посвідченні вказаного договору купівлі-продажу виконані не печатками Поляницької сільської ради, які були надані для дослідження. Також вказала, що у позивача немає оригіналу договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.12.2016 року , оскільки цей правочин відбувся без її відома, а до матеріалів справи долучено копію договору, отриману позивачем у вересні 2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Просить врахувати те, що оскарження позивачем до Міністерства юстиції України рішення про державну реєстрацію не є перешкодою у зверненні до суду із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. 17.07.2018 року від представника позивача адвоката Іванової О.І. надійшли заперечення на додаткові пояснення відповідача, в яких зазначено, представник [PERSON] адвокат Волкова Т.В. відповідно до постанови про залучення представника потерпілої від 19.04.2018 року була в установленому законом порядку залучена до участі у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №12017090000000496 від 12.09.2017 року в якості представника потерпілої та відповідно до протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 19.04.2018 року мала змогу ознайомитись із матеріалами кримінального провадження та за згодою слідчого зробити відповідні копії, а тому твердження представника відповідача, що долучені до матеріалів цивільної справи докази отримані з порушенням встановленого законом порядку є хибними. Долученими до справи висновками експертиз підтверджується той факт, що подвійне відчуження спірної земельної ділянки було здійснено на підставі підроблених та сфальшованих документів, а тому подальше набуття відповідачем права власності на цю ділянку є неправомірним та незаконним. Відповідно роз`ясень викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Таким чином, підлягають скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №33009794 від 19.12.2016 року, прийняте приватним нотаріусом Лубніною Т.І. та №343553996 від 20.03.2017 року, прийняте приватним нотаріусом Атаманюк В.А. Посилання представника відповідача на те, що спірна земельна ділянка не є речовим доказом у кримінальному провадженні не відповідає дійсності, оскільки згідно постанови слідчого про визнання речовим доказом від 14.09.2017 року саме земельна ділянка з кадастровим номером 2611092001:22:002:0188 визнана речовим доказом у кримінальному провадженні №12017090000000496. 07.08.2018 року надійшли заперечення представника відповідача адвоката Осадчої Н.О. на відповідь на відзив позивача, в яких додаткового зазначено, що спірна земельна ділянка не вибула з володіння [PERSON] у незаконний спосіб в результаті злочинних дій третіх осіб, а була відчужена позивачем у законний спосіб на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2016 року і з урахуванням вимог ст.ст.204,328 ЦК України цей правочин не вважається недійсним, оскільки з урахуванням вимог ст..ст.203-205 ЦК України його недійсність і неправомірність права власності, набутого за наслідками даного правочину законом прямо не встановлена, а вимоги про визнання його недійсним позивач не заявляла. Окрім цього, вказаний правочин посвідчувався нотаріально, що є черговою гарантією його законності. Судження позивача про те, що спірна земельна ділянка вибула з її законного володіння в результаті злочинних дій не відповідає дійсності, оскільки жодного рішення у кримінальному провадженні №12017090000000496, яким би були встановлені зазначені позивачем обставини не прийнято. Також відповідач не погоджується із посиланням позивача на те, що у неї наявна лише копія договору купівлі-продажу від 14.12.2016 року, отримана з державного реєстру речових прав, оскільки це не спростовує наявність у неї оригіналу вказаного договору, який позивач могла знищити чи свідомо приховати. Також вважає хибним посилання представника позивача на те, що надані докази, отримані з матеріалів досудового розслідування у встановленому порядку, оскільки згідно вимог ст..222 КПК України розголошувати відомості досудового розслідування можна лише за наявності письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, який вони визнають можливим, натомість такого дозволу позивачем та її представником не надано як не надано відповідачу копії протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 19.04.2018 року, про який зазначено у запереченнях позивача. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №295 від 03.04.2019 року та протоколу повторного автоматизвоного розподілу судової справи між суддями у зв`язку із закінченням повноважень у попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Іванова А.П.) вказану справу передано у провадження судді Польської М.В. Ухвалою від 08.05.2019 року дану справу прийнято до свого провадження суддею Польською М.В. та призначено у ній підготовче судове засідання. 29.05.2019 року від представника відповідача [PERSON] -адвоката Осадчої Н.О. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, з мотивів, наведених у раніше поданому відзиві на позов та письмових запереченнях. Ухвалою суду від 15.07.2019 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №117 від 03.08.2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 03.08.2020 року у зв`язку із закінченням повноважень у попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Польської М.В.) дану справу передано у провадження судді Ваврійчук Т.Л. Ухвалою суду від 21.09.2020 року вказано справу прийнято до свого провадження суддею Ваврійчук Т.Л. та призначено у ній підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17.11. 2020 року підготовче провадження у вказаній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] адвокат Волкова Т.В. у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі з мотивів, наведених у позові та процесуальних заявах по суті справи. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з`вились, попередньо 15.10.2020 року від представника відповідача адвоката Осадчої Н.О. до суду надійшло письмове клопотання про розгляда даної справи у відсутності відповідача та його представника за наявними матеріалами справи. Подані заяви по суті справи підтримує у повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] у судове засідання не з`явився, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи належно повідомлявся. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лубніна Т.І. у судове засідання не з`явилась, направила до суду письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А. у судове засідання не з`явилася, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи належно повідомлялася. Заслухавши пояснення\~представника позивача,\~дослідивши матеріали справи, оцінивши всі\~докази кожен\~зокрема та\~в їх\~сукупності,\~встановивши фактичні\~обставини справи,\~суд приходить\~до висновку,\~що позов\~підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.06.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Питлюком В.І., за реєстром №1141 [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою с.Поляниця Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області. Зазначена земельна ділянка належала продавцю на підставі Держдавного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ №048231, виданого 07.05.2004 року Поляницькою сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету поляницької сільської ради Яремчанської міської ради №6 від 11.02.2003 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010429800212. 15.06.2004 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу позивачу був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІФ №058507, відповідно до якого [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0,25 га, цільове призначення-для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, кадастровий номер 2611092001220020188. Даний акт зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010429800280. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 96355924 від 05.09.2017 року, відповідно до рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лубніної Т.І. №33009794 від 19.12.2016 року право власності на вищезазначену земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 2611092001:22:002:0188 було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.12.2016 року, за реєстром №1517. 20.03.2017 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А. №343553996 право власності на вказану земельну ділянку зареєстроване за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.03.2017 року, за реєстром №190. З долученої до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.12.2016 року, вбачається, що [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер 2611092001:22:002:0180, яка знаходиться в с.Поляниця Яремчанської міської ради, цільове призначення-для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, вид використання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), складі угідь-прибудинкова територія. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т.І. та зареєстрований в реєстрі за №1597. Відповідно до пункту четвертого договору дана земельна ділянка була оглянута покупцем, який свідчить, що ділянка придатна для використання за призначенням. Продавець та покупець в присутності нотаріуса засвідчили, що будь-які забудови (будівлі, споруди) або будь-які будівельні матеріали на земельній ділянці відсутні. Цей факт підтверджується довідкою №357 від 02.12.2016 року, виданою Поляницькою сільською радою Яремчанської міської ради Івано-Франківської області. Згідно пункту сьомого вказаного договору продаж земельної ділянки вчинено за грошові кошти у сумі 500000,00 грн., які покупець сплатив продавцю до підписання договору шляхом безготівкового розрахунку через банк. На час підписання договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків. У пункті дванадцятому договору продавець засвідчила, що відчужувана земельна ділянка є її особистою власністю, оскільки вона у шлюбі не перебуває і не перебувала на момент придбання цієї земельної ділянки. Осіб, що можуть мати право на земельну ділянку, або її частку згідно статей 60-74 Сімейного кодексу України, не існує. З долученої до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.03.2017 року вбачається, що [PERSON] відчужив на користь [PERSON] належну йому земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 2611092001:22:002:0180, яка знаходиться в с.Поляниця Яремчанської міської ради, цільове призначення- для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А. та зареєстрований в реєстрі за №190. \~ \~ \~ \~Відповідно до пункту третього цього договору продаж земельної ділянки, за домовленістю сторін, здійснюється за 331296,00 грн, які покупець повністю сплатив продавцю до укладення, підписання та нотаріального посвідчення договору. Згідно з пунктом вісімнадцятим договору продавцем надано довідку за №61/02-20 від 17.02.2017 року, видану Поляницькою сільською радою Яремчанської міської ради про те, що на даній земельній ділянці капітальні будівлі і споруди відсутні. 12.09.2017 року [PERSON] звернулася з заявою до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про вчинення кримінального правопорушення. Відповідні відомості внесені до ЄРДР 12.09.2017 року і розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №1201709000000496 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Постановою старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГУНП в Івано-Франківській області Стрипи М.Г. від 14.09.2017 року земельну ділянку з кадастровим номером 2611092001220020188 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №1201709000000496 від 12.09.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Постановою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Островського Л.Є. від 20.09.2017 року, яку залишено без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 07.05.2018 року, в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №1201709000000496 від 12.09.2017 року накладено арешт на земельну ділянку, що знаходиться в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області з кадастровим номером 2611092001220020188 з метою збереження її як речового доказу у кримінальному провадженні. 14.09.2017 року [PERSON] звернулася зі скаргою до Міністерства юстиції України в якій просила провести перевірку правомірності прийнятих рішень державних реєстраторів зокрема: рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лубніної Т.І. від 19.12.2016 року, індексний номер 33009794 та рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А. від 20.03.2017 року індексний номер 343553996. Наказом Міністерства юстиції України №3289/5 від 24.10.2017 року скаргу [PERSON] від 14.09.2017 року задоволено частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: від 26.01.2017 року №№33579994,33577624,33581828 державного реєстратора виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франківської області Онутчака Р.Р.; від 24.02.2017 року №№ 34026088,34025352, від 07.03.2017 року № 34177994 приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л.Т.; від 05.04.2017 року № 34640506 приватного нотаріуса Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В.; від 05.04.2017 року № 34625891 приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Кот М.О.; від 21.02.1017 року № 33962222 приватного нотаріуса Свалявського районного нотаріального округу Закарпатської області Дядюші О.О. У задоволенні решти вимог скарги відмовлено. Постановою прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської області Косовець Р.М. від 24.01.2018 року відмовлено у задоволенні скарги адвоката Осадчої Н.О. в інтересах [PERSON] про скасування постанови слідчого від 14.09.2017 року про визнання земельних ділянок речовими доказами у кримінальному провадженні №1201709000000496 від 12.09.2017 року. \~ \~ \~ \~Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП в Івано-Франківській області Приймака Л.Я. від 19.04.2018 року адвоката Волкову Т.В. залучено до участі у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №1201709000000496 від 12.09.2017 року як представника потерпілої [PERSON] . Відповідно до протоколу про надання доступу до матеріалів(додаткових матеріалів) від 19.04.2018 року представнику потерпілої [PERSON] -адвокату Волковій Т.В. було надано доступ до матеріалів кримінального провадження №1201709000000496 від 12.09.2017 року у трьох томах з якими остання ознайомилась 19.04.2018 року, що засвідчила своїм підписом. З направлених до суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т.І. копій документів, наданих для посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.12.2016 року вбачається, що нотаріусу було подано: -копію паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Центрально-міським РВ Макіївського МУ УМВСУ в Донецькій області 30.08.1997 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженки м.Макіївка Донецької області, з фото особи на аркуші 1 та 5 паспорта, з якої вбачається, що зареєстрованим місцем проживання останньої з 06.05.2011 року є [ADDRESS] , відмітка про реєстрацію шлюбу відсутня; - заяву від 14.12.2016 року, подану від імені та за підписом [PERSON] , в якій зазначено, що на момент придбання нею земельної ділянки площею 0,25 га кадастровий номер 2611092001:22:002:0188, яка розташована в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, остання в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебувала та не перебуває на момент укладення зазначеного договору. Земельна ділянка, що відчужується є її особистою власністю, не є спільною сумісною власністю і будь-яких прав щодо неї у осіб, передбачених ст..ст.60-65,74 СУ України не існує. Дана заява підписана [PERSON] , який засвідчив, що ознайомлений із її змістом. Згідно довідки виконкому Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №357 від 02.12.2016 року, [PERSON] має на праві приватної власності на території Поляницької сільської ради земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер 2611092001:22:002:0188 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.06.2004 року. На даній земельній ділянці капітальні будівлі і споруди відсутні. \~ \~ \~ \~З долученої до матеріалів справи засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирсановою Т.О. 01.06.2018 року, за реєстром №961 фотокопії-витягу паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 30.08.1997 року Центрально-міським РВ Макіївського МУ УМВСУ в Донецькій області на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Макіївка Донецької області вбачається, що у даному паспорті на сторінці №10 наявний штамп про реєстрацію одруження 24.05.1984 року у Палаці одруження м.Макіївки Донецької області з громадянином [PERSON] , 1955 року народження. Окрім цього на сторінці №11 паспорта наявний штамп про реєстрацію місця проживання позивача з 22.06.2004 року за адресою [ADDRESS] . Вивченням даної фотокопії-витягу паспорта позивача встановлено, що фото особи, якій видано паспорт- [PERSON] , що міститься на першій та п`ятій сторінках даного паспорта не відповідає зображенню особи [PERSON] , яке міститься у копії паспорта на ім`я [PERSON] , направленого на адресу суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т.І., який був наданий їй для посвідчення особи продавця при посвідченні 14.12.2016 року договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25 га кадастровий номер 2611092001:22:002:0188 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області. При цьому, також встановлено, що відмітка про реєстрацію місця проживання у фотокопії-витягу паспорта [PERSON] знаходиться на сторінці №11, в той час як з копії паспорта на ім"я позивача, наданого приватному нотаріусу Лубніній Т.І. вбачається, що штамп про реєстрацію місця проживання у даній копії паспорта знаходиться на сторінці №12. Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 29 березня 2018 року №1.1-121/18, проведеної експертом Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України під час досудового розслідування кримінального провадження №1201709000000496 від 12.09.2017 року рукописні написи від імені [PERSON] у графі «Підпис:» у двох примірниках заяви [PERSON] та у двох примірниках заяви [PERSON] від 14.12.2016 року виконані не [PERSON] , а іншою особою. Підписи та рукописні написи від імені [PERSON] у графі «Продавець» у двох примірниках договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1597, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Згідно з висновком судової технічної експертизи документів №1.1.-125/18 від 13 квітня 2018 року, проведеної Івано-Франківським НДЕКЦ МВС України у кримінальному провадженні №1201709000000496 від 12.09.2017 року відбитки круглої гербової печатки в довідці №357 від 02.12.2016 року виконані не печаткою Поляницької сільської ради, відбитки якої надані на дослідження в якості зразків для порівняння. Як вбачається зі змісту висновку судової технічної експертизи документів №1.1.-122/18 від 18.04.2018 року проведеної Івано-Франківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України у кримінальному провадженні №1201709000000496 від 12.09.2017 року відбитки круглої гербової печатки в Державному акті на право власності на земельну ділянку ІФ №058506 від 15.06.2004 року виконані не печаткою Поляницької сільської ради зразка 2004 року та зразка 2010-2018 років, відбитки яких надані на дослідження в якості зразків для порівняння. Відповідно до листа Відділення ПУМБ «РЦ в м. Київ» № КІЕ-50.5/53 від 06.02.2020 року у АТ «ПУМБ» [PERSON] було відкрито картковий рахунок у гривні. В період з 01.10.2016 року по 31.12.2016 року на вказаний рахунок відсутні зарахування згідно договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 14.12.2016 року, зареєстрованих в реєстрі за №1594, №1597. В період з 01.10.2016 року по 31.12.2016 року на вказаний рахунок відсутні зарахування від [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] послалася на положення ст.ст.330,388 ЦК України та вказала, що земельна ділянка площею 0,25 га кадастровий номер 2611092001:22:002:0188, яка розташована в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області належить їй на праві приватної власності та вибула з її володіння проти її волі. За положеннями статей 15 та 16\~ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до п.7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно зі ст.41 Конституції України та ст.319 ЦК України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом статей 317, 318\~Цивільного кодексу\~України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків встановлених цим кодексом та іншими законами України. Статтею 330\~ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.\~388\~ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 5 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. Згідно зі статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст.\~346\~ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. \~ \~ \~ \~Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. \~ \~ \~ \~Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.\~388\~ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. \~ \~ \~ \~Як зазначено у пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Тобто, об`єктом позову про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. У абзаці 2 пункту 22 вищевказаної постанови вказано, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388\~ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. \~ \~ \~ \~У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У пункті\~10\~постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №9\~ від\~06.11.2009\~року «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» зазначено реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК), застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину,за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216\~ЦКУкраїни не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційногопозову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав,передбачених частиною першою статті 388ЦК.\~Відповідно до\~частини п`ятої\~статті 12\~ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216\~ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження\~\~\~\~\~№ 14-208цс18) прийшла до висновку, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388\~ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі №202/436/17(провадження №61-38441св18), від 11.11.2019 року у справі №757/36411/17-ц(провадження №61-2093св19), від 17.12.2019 року у справі №522/3738/13-ц(провадження №61-32385св18). У постанові Верховного Суду від 30.08.2019 року у справі №914/970/18 зазначено, що віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У постанові від 21.11.2018 року у справі №674/31/15-ц Верховний Суд вказав, що на практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216\~ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України). Ефективним способом захисту права власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, є звернення до суду з віндикаційним позовом до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, тобто з позовом про повернення майна із чужого незаконного володіння. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 року у справі №П/811/1640/17 вказала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. З огляду на вказане в разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. За приписами ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. \~ \~ \~ \~За змістом ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"№ 1952-IV від 01.07.2004 року право власності підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст.26 вказаного Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 2611092001:22:002:0188, яка розташована в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04.06.2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Питлюком В.І., за реєстром №1141 та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІФ №058507 від 15.06.2004 року, які на час розгляду справи не скасовані та є чинними. Право власності на вказане нерухоме майно виникло у позивача до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст.4\~Закону України\~«Про внесення\~змін до\~Закону України\~ «Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обмежень»\~та інших\~законодавчих актів\~України» \~№1878-VI\~від 11.02.2010\~року,\~права \~на нерухоме\~майно,\~ що\~виникли до\~набрання чинності\~цим Законом,\~ визнаються\~дійсними у\~разі відсутності\~їх \~державної реєстрації,\~передбаченої цим\~Законом,\~за таких\~умов:\~ якщо\~реєстрація \~ \~прав \~ \~була \~ проведена\~ \~відповідно \~ до\~законодавства,\~що діяло\~на момент\~їх виникнення,\~або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. \~ \~ \~ \~Верховний Суду у постанові від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18 вказав, що п.1 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації чи його дубліката. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав)-це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. \~ \~ \~ \~За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. \~ \~ \~ \~Вказане спростовує доводи представника відповідача про те, що належним власником спірної земельної ділянки є саме відповідач [PERSON] , з тих підстав, що за ним вперше було проведено державну реєстрацію права власності на дане майно. Дослідженими судом доказами, зокрема висновками судових експертиз, повністю підтверджується той факт, що вказана земельна ділянка вибула з володіння позивача за відсутності її волі на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.12.2016 року, укладеного зі [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т.І., за реєстром за №1597, який був укладений та підписаний від імені позивача не [PERSON] , а іншою особою. При цьому, як встановлено судом, при укладенні вказаного договору приватному нотаріусу були надані ряд документів, які не відповідають дійсності та є підробленими, а саме: Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІФ №058506 від 15.06.2004 року та довідка Поляницької сільської ради №357 від 02.12.2016 року, засвідчені круглою гербовою печаткою, відбиток якої не відповідає відбитку дійсної гербової печатки вказаної сільської ради; заява від імені [PERSON] про те, що спірна земельна ділянка належить їй на праві особистої приватної власності та не є спільним майном подружжя, а також, що остання не перебуває у шлюбі, підпис в якій від імені позивача також виконано не [PERSON] , а іншою особою; копія паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] , яка не відповідає наявній у матеріалах справи нотаріально засвідченій копії оригіналу паспорту серії [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] , зокрема у ній вклеєне фото не позивача, а іншої особи, відсутня відмітка про реєстрацію шлюбу, а наявна відмітка про реєстрацію з 06.05.2011 року місця проживання за адресою [ADDRESS] не відповідає дійсності, оскільки позивач з 22.06.2004 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] , при цьому,, відмітки про реєстрацію місця проживання у вказаних копіях паспортів знаходяться на різних сторінках. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що висновки судової почеркознавчої експертизи та судової технічної експертизи документів, проведені в рамках кримінального провадження є неналежним доказом, оскільки не покладені в якості доказу в основу будь-якого судового рішення у кримінальному провадження, яке вступило в законну силу, а також отримані всупереч законодавчо встановленого порядку, виходячи із наступного. Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.ст.77, 78, 79\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. \~ \~ \~ \~Надані позивачем копії висновків судової почеркознавчої експертизи №1.1-121/18 від 29 березня 2018 року, судової технічної експертизи документів №1.1.-125/18 від 13 квітня 2018 року та №1.1.-122/18 від 18.04.2018 року містять інформацію щодо предмета доказування у даній справі, були отримані представником позивача з дозволу слідчого під час ознайомлення із матеріалами кримінального провадження №1201709000000496 від 12.09.2017 року, до якого представник позивача адвокат Волкова Т.В. була допущена в якості представника потерпілої, всі зазначені висновки експертиз, засвідчені з оригіналом слідчим управлінням ГУНП в Івано-Франківській області і видані представнику позивача, а відтак будь-яких підстав важати, що зазначені копії висновків експертиз отримані з порушенням законодавчо встановленого порядку немає, а тому такі докази є належними та допустимими. Дані висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 11.10.2018 року у справі №761/12898/16-ц. При цьому суд враховує те, що представник відповідача із відповідними клопотаннями про призначення відповідних судових експертиз у рамках даної цивільної справи до суду не зверталась. \~ \~ \~ \~Аналогічно безпідставними є посилання представника відповідача стосовно не дослідження дійсності чи підроблення копій паспортів, виданих на ім`я позивача [PERSON] оскільки у матеріалах справи міститься засвідчений нотаріусом паспорт позивача, який як уже зазначено вище, має розбіжності з даними паспорта, який був наданий нотаріусу при посвідченні договору купівлі-продажу від 14.12.2016 року, зокрема щодо фото особи, місця реєстрації та сімейного стану особи, що в свою чергу спростовує доводи відповідача про те, що позивач могла сама використати підроблений паспорт з шахрайською метою, оскільки нотаріус встановлювала особу, котра підписала вказаний договір від імені [PERSON] саме за даними паспорта, фото в якому не відповідає зображенню особи позивача. Отже, з наявних у матеріалах даної цивільної справи письмових доказів, ствердно можна прийти до переконання про те, що по-перше, для укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.12.2016р. за №1597 діючи як продавець особа, що не є позивачем, надала паспорт, який має розбіжності з дійсними даними наявного у позивача паспорту, зокрема фото особи, місця реєстрації та сімейного стану особи. По -друге, Державний акт на право власності від 15.06.2004р. на земельну ділянку, що відчужувалась, та який пред`явлений на день посвідчення договору нотаріально про відчуження землі, не посвідчувався печаткою органу, що видав такий документ Поляницькою сільською радою. Також в довідці №357 від 02.12.2016р., виданої Поляницькою сільською радою до укладення договору купівлі-продажу, печатка останній не належить. По-третє, кошти які обумовлені сторонами договору, за які продано земельну ділянку, позивач [PERSON] від покупця не одержувала, оскільки такий правочин позивач, як встановлено судом за сукупністю оцінених доказів, дійсно не укладала. Факт неотримання позивачем грошових коштів у сумі 500000 грн. від продажу спірної земельної ділянки згідно договору від 14.12.2016 року підтверджується листом АТ «ПУМБ» від 06.02.2020 року про наявність відкритого у даному банку рахунку на ім`я позивача на який за період з 01.10.2016 року по 31.12.2016 року не проводились зарахування грошових коштів ні від [PERSON] , ні згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.12.2016 року. На спростування фактів відсутності інших рахунків на ім`я позивача представник відповідача доказів не надала, та не заявляла клопотання про їх витребування. Будь-яких доказів того, що у позивача наявний оригінал договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.12.2016 року матеріали справи не містять, а представник позивача у своїх поясненнях вказала, що копію зазначеного договору вона отримала з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у вересні 2017 року, відтак вважала, що може засвідчити отриману з реєстру копію. Посилання представника відповідача на те, що наказом Міністерства юстиції України №3289/5 від 24.10.2017 року, відмовлено у скасуванні рішень приватних нотаріусів Київського міського нотаріального округу Лубніної Т.І. та [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №33009794 від 19.12.2016 року, та №34353996 від 20.03.2017 року, що підтверджує правомірність набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку не заслуговують на увагу, оскільки, як уже зазначено вище судом встановлено, що відчуження спірної земельної ділянки за договором купівлі-продажу від 14.12.2016 року було вчинено не [PERSON] , яка не підписувала зазначений договір, а також він був укладений на підставі підроблених документів (паспорта позивача та довідки Поляницької сільської ради), а тому факт вибуття спірної ділянки з володіння позивача поза її волею є підтвердженим та доведеним, а не скасування вищестоящим органом рішень нотаріуса про державну реєстрацію прав, шляхом проведеної перевірки Міністерством юстиції та відсутності обґрунтування причин такої відмови, не може бути перешкодою звернення до суду за захистом своїх прав позивачем чи її представником при цьому позивачем не заперечується той факт, що дії приватних нотаріусів [PERSON] та [PERSON] при посвідченні договорів купівлі-продажу від 14.12.2016 року та 20.03.2017 року відповідали вимогам чинного законодавства про нотаріат. Таким чином, суд приходить до переконання, що оскільки в даному випадку волевиявлення законного володільця земельної ділянки [PERSON] на відчуження вказаного майна було відсутнє, а земельна ділянка вибула з її володіння всупереч її волі, а тому право власності на спірне нерухоме майно у наступного набувача за договором купівлі-продажу- [PERSON] не виникло, оскільки на момент продажу спірного майна його продавець [PERSON] таким правом не володів.\~\~\~ Відтак, на момент розгляду даної справи право власності на спірний об`єкт нерухомості за первинним титулом знаходиться у [PERSON] , вказане майно є індивідуально визначеним, а тому суд приходить до переконання, що земельна ділянка площею 0,25 га кадастровий номер 2611092001:22:002:0188 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області підлягає витребуванню від відповідача [PERSON] на підставі пункту 3 частини першої статті 388\~ЦК України на користь позивача. Подані відповідачем заперечення не спростовують вищезазначених висновків суду та не можуть слугувати належною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із частиною першою статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» № 4909/04, від 10.02. 2010 року). \~ \~ \~ \~ За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання про обґрунтованість та доведеність позовних вимог та вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення шляхом витребування у [PERSON] на користь позивача земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 2611092001:22:002:0188, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1122919726000, що знаходиться за адресою в с.Поляниця, Яремчанської міської ради Івано-Франківської області та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.12.2016 року №33009794, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т.І. та від 20.03.2017 року №34353996, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача 8420 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved