Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

в позові вказано, що 01/07/2003 р. сторони зареєстрували шлюб. [INFO] р. у сторін народився син [PERSON]. Восени 2010 року відповідач залишив позивачку та сина та виїхав проживати до іншого населеного пункту. 17/01/2012 р. шлюб сторін розірвано. З часу окремого проживання відповідач не приймає участь у вихованні, догляді, не відвідує сина, не цікавиться його життям. Дитина перебуває на утриманні позивачки, яка також займається вихованням дитини. Тому позивачка просила суд позбавити відповідача батьківських прав щодо сина. В рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Відповідач належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду спору за його участі, отже він реалізував своє право на безпосередню участь в судовому засіданні. Також у відповідача було достатньо часу для подання суду доказів та обґрунтування його заперечення і спростування позову. Відповідно до п. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про народження № [NUMBER] батьками [PERSON] [INFO] зареєстровано сторін спору. Заочним судовим рішенням від 17/01/2012 р. розірвано шлюб сторін. Відповідно до довідки «Спеціалізованої школи І ступеня, гімназії» від 01/12/2016 р. [PERSON] навчався у вказаному навчальному закладі, за період навчання [PERSON] не відвідував батьківських зборів, не цікавився успіхами сина. Відповідно до довідки ВДВС від 11/02/2016 р. позивачка не отримала аліменти у період з 01/07/2015 р. по 21/12/2016 р. за виконавчим листом №2/2215/145. Відповідно до довідки ВДВС від 11/02/2016 р. заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 51000 гривень. Відповідно до довідки ОСББ «Джерельна-4» дитина проживає з позивачкою. Відповідно до висновку органу опіки та піклування №661 від 06/10/2016 р. він просив суд про задоволення позову. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов'язані поважати дитину . Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. В ст. 164 СК України встановлено підстави позбавлення батьківських прав, однією із яких є ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 15 постанови Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» основним критерієм позбавлення батьківських прав є ставлення батьків до дітей. Так, відповідач не надав суду жодного доказу того, що він здійснює догляд за дитиною, витрати на утримання дитини, виховання дитини. Також відповідач не надав суду жодного доказу того, що будь-хто перешкоджав йому у вихованні дитини чи здійсненні витрат на її догляд і виховання. Також відповідач не надав суду жодного доказу того, що у зв`язку із перешкодами у вихованні дитини він звернувся до відповідного органу для усунення відповідних перешкод, встановлення порядку побачень з дитиною, вирішення спору щодо перешкод у вихованні дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20/11/1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За умов не здійснення відповідачем догляду, виховання, забезпечення та утримання дитини протягом спірного періоду позов обґрунтовано належними на те правовими підставами. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: approved