Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] про стягнення 35 919 доларів США заборгованості за кредитним договором №014/9408/74/43735 від 22.08.2006 року та понесених судових витрат. В обґрунтування позову вказували, що за кредитним договором №014/9408/74/43735 укладеним 22.08.2006 року Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» з [PERSON] останній отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 37 400 доларів США строком до 22.08.2026 року зі сплатою 12% річних. Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань, взятих на себе за кредитним договором між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] 22.08.2006 року укладено договір поруки за умовами якого поручитель зобов`язується відповідати перед позичальником за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором у тому ж обсязі, що і боржник. [PERSON] одержав та використав кошти, отримані в кредит, при цьому не належним чином здійснює платежі для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, відповідно до розрахунку станом на 14.12.2015 року становить 35 919 Доларів США, з яких: заборгованість по кредиту складає 30 531,68 Доларів США; прострочена заборгованість за кредитом 743,62 Доларів США; заборгованість за відсотками у розмірі 2 739,23 Доларів США та пеня за несвоєчасну оплату кредиту та погашення віслюків у розмірі 2 648,09 Доларів США. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» є правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» відповідно до п. 1.3 Статуту, зареєстрованого 06.06.2012 року. Таким чином, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило про стягнення з боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] у солідарному порядку існуючу заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати. Заперечуючи проти позову [PERSON] у грудні 2016 року подав зустрічну позовну заяву до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - [PERSON] про визнання кредитного договору неукладеним. В обґрунтування зустрічного позову вказував, що 22.08.2006 року він дійсно уклав з Київською регіональною дирекцією (філією) Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» кредитний договір №014/9408/74/43735 за яким отримав кредит у гривнях в розмірі 188 870 грн. на умовах встановлених договором і зобов`язувався повернути кредит і сплатити проценти. При цьому, текст кредитного договору наданий позивачем і який знаходиться в матеріалах справи не відповідає дійсному укладеному кредитному договору. За твердженням [PERSON] підпис позичальника схожий на його підпис, проте цей підпис ставила інша особа. В тексті договору наданому до позовної заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» йдеться про кредит в доларах, однак не зазначено про валюту якої країни йдеться. Також, вказаний примірник договору не містить додатку до договору щодо графіку погашення кредиту, а ряд умов, зокрема пункти 1.5, 4.1, 5.1 залишилися незаповненими, що дає можливість для їх довільного тлумачення і є свідченням неузгодженості. Таким чином, відсутність згоди щодо істотних умов договору, дійсного підпису позичальника та недотримання належної форми договору на думку [PERSON] є підставою для визнання його неукладеним. Представники ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у судовому засіданні підтримали первісний позов та просили задовольнити вимоги банку з підстав викладених у первісній позовній заяві. При цьому, заперечили проти зустрічного позову вказуючи, що факт отримання кредиту у сумі 37 400 доларів США клієнтом [PERSON] вже встановлено та підтверджено у рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 24.02.2015 року, яке набрало законної сили. Подальші та узгоджені дії [PERSON] щодо внесення коштів в іноземній валюті спрямованих на врегулювання кредитної заборгованості та на часткове виконання умов кредитного договору, свідчать про обізнаність та розуміння позивачем умов кредитного договору. Крім того, за твердженням представників ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. [PERSON] та представник останнього категорично заперечували проти первісного позову та просили про задоволення зустрічних позовних вимог. [PERSON] та його представник першопочатково заперечували проти позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вказуючи про те, що [PERSON] не підписував договір поруки, а згодом заперечили проти первісного позову про стягнення заборгованості в частині вимог до поручителя вказуючи про припинення поруки, оскільки позов пред`явлено пізніше ніж за шість місяців після настання строку для виконання зобов`язання. Суд заслухавши пояснення представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», [PERSON] та його представника, [PERSON] та представника останнього, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступне. 22.08.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», який змінив своє найменування на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/9408/74/43735 . Відповідно до умов кредитного договору банк наддав [PERSON] кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 37 400 Доларів США, а той в свою чергу зобов`язався погасити наданий кредит у повному обсязі до 22.08.2026 року та сплатити за користування кредитом відсотки. За п. 1.4 Договору за користування кредитними коштами встановлена процентна ставка у розмірі 12% річних . Згідно п. 9.1 Договору за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених положенням цього Договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення, починаючи з першого дня закінчення строку виконання зобов`язань, зазначених у договорі. З матеріалів справи вбачається, що укладенню та підписанню кредитного договору передувала особиста заява [PERSON] до банку на отримання кредиту саме у Доларах США (Т. 2, а.с. 119). При цьому, у вказаному документі за підписом [PERSON] підтверджено, що він ознайомлений з кредитними умовами, зокрема: мета для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовну сукупну вартість кредиту, та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту тощо. Також вказано, що зміст умов кредитування зрозумілий. За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається , як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, заперечуючи підписання кредитного договору та відповідно своєї волі до отримання кредиту [PERSON] не подано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини. Статтею 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що сторони в добровільному порядку погодили, усі істотні та необхідні умови кредитного договору, [PERSON] добровільно виявив бажання скористатись послугами банку та укласти кредитний договір. Позичальник діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним у договірні відносини, на власний розсуд визначив характер договору, який було укладено, його умови (зміст). Згідно ч.2 ст. 1056 ЦК України позивач мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Проте, вказаних дій позивач не вчинив та укладав кредитний договір, висловивши у такий спосіб своє волевиявлення щодо укладення кредитного договору. Доводи [PERSON] при обґрунтуванні своїх позовних вимог зводяться зокрема до того, що при укладенні кредитного договору його не проінформували належним чином щодо загальної сукупної вартості кредиту та її складових, у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів». В свою чергу Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачає такої підстави для визнання кредитного договору неукладеним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо звернення з вимогою [PERSON] до Банку про надання додаткових відомостей, або щодо нерозуміння умов кредитування позичальником. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 №566 (зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням №254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно з п.5.4. Положенням №254, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, Що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Виписки з рахунків клієнта є регістрами аналітичного обліку, вмішують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (практика - постанова ВГСУ у справі № 905/2009/15 від 06.04.2007 року.) З огляду на зазначене, банківські виписки наявні в матеріалах справи, крім іншого, є належними доказами підтвердження видачі кредиту [PERSON] . Таким чином, судом встановлено та підтверджено в судовому засіданні, що [PERSON] уклав 22.08.2006 року кредитний договір №014/9408/74/43735 та отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 37 400 доларів США. При цьому, в порушення умов кредитного договору, [PERSON] взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував. Згідно наданого розрахунку заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом станом на 14.12.2015 року становить 35 919 Доларів США, з яких: 30 531,68 Доларів США заборгованість за кредитом, 743,62 Доларів США прострочена заборгованість за кредитом, заборгованість по сплаті відсотків у розмірі 2 739,23 Доларів США та пеня за невчасну сплату кредиту та відсотків у розмірі 2 648,09 Доларів США. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Факт укладення договору №014/9408/74/43735 від 22.08.2008 року між АППБ «Аваль» та [PERSON] , отримання останнім кредиту у сумі 37 400 дол. США встановлено та підтверджено у рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 24.02.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.06.2015 року ( Т.1 а.с. 99-109). Як вбачається з положень ч. 4 ст. 213 ЦК України якщо немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, подальші та узгоджені дії [PERSON] щодо внесення коштів в іноземній валюті спрямованих на врегулювання кредитної заборгованості та на часткове виконання умов кредитного договору №014/9408/74/43735 від 22.08.2008 року, свідчать про обізнаність, визнання та розуміння позивачем умов кредитного договору. Згідно з положеннями Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначення договору як неукладеного може бути на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. До того ж позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено; у такому разі можуть заявлятися вимоги, передбачені главою 83 ЦК України. Вимога про визнання правочину неукладеним, не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, що визначені ст. 16 Цивільного кодексу України, а тому суди повинні відмовляти в позові з такою вимогою. Правомірність вищевикладених висновків підтверджується судовою практикою. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Доводи позову [PERSON] про визнання кредитного договору неукладеним є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, приписам чинного законодавства та сталій судовій практиці, а отже не підлягають задоволенню. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 22.08.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] укладено договір поруки. У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами у відповідності до ст. 629 ЦК України. Окрім того, відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Враховуючи зазначене вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором законні та обґрунтовані. При цьому, відповідно до ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України визначено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом так і від будь-кого з них окремо. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). У відповідності до договору поруки від 22.08.2006 року укладеним між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] поручитель зобов`язується відповідати перед позичальником за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором у тому ж обсязі, що і боржник. Відповідальність [PERSON] та [PERSON] є солідарною. За п. 4.1 Договору поруки, цей договір набирає чинності з моменту його підписання та втрачає свою чинність з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання, моментом повного погашення заборгованості боржника. Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч.4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Так, під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов`язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору. Як установлено судом, [PERSON] (а відтак і поручитель) взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 22.08.2026 року, сплачуючи її щомісячними платежами згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Крім того, згідно п.п. 6.5 Кредитного договору банк залишив за собою право вимагати від позичальника дострокового стягувати повернення заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції у разі невиконання позичальником умов цього договору. Аналіз ст. 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Зазначена позиція збігається з позицією Верховного Суду України виказаною у Постанові від 17.09.2014 року у справі №6-53цс14. З листами вимогою, в тому числі, до поручителя [PERSON] про дострокове термінове погашення заборгованості за кредитним договором банк звернувся 22.07.2015 року. При цьому, позов до суду про стягнення заборгованості з поручителя подано лише 27.05.2016 року, що перевищило 6 місяців з моменту припинення сплати позичальником ануїтетних платежів в рахунок погашення заборгованості та часу звернення до поручителя про дострокове погашення заборгованості. За таких обставин, вимоги позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя [PERSON] не підлягають задоволенню з огляду на припинення поруки. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму сплаченого судового збору у розмірі 12 855 грн. 46 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial