Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив скасувати наказ відповідача №03-к від 29.02.2016 року про звільнення за власним бажанням; зобовязати відповідача видати наказ про звільнення за ч.2 ст.40 КЗпП України за станом здоровя. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав на те, що 22 жовтня 2015 року його було прийнято на роботу до АТП МКП "Дніпропетровський електротранспорт" машиністом екскаватору. З 12.01.2016 року по 13.01.2016 року він проводив ремонтні роботи екскаватора по зняттю передньої балки рульового керування та отримав виробничу травму кістково-мязової системи. В подальшому, він був оглянутий лікарем травматологом. 20.02.2016 року він вийшов на роботу з випискою історії хвороби, відповідач його до роботи не допустив та запропонував звільнитись за власним бажанням або зазначив, що його звільнять за прогул, тому, позивач вимушений був написати заяву про звільнення за власним бажанням. Наказом №03-к від 29.02.2016 року позивач був звільнений за власним бажанням. Вважає, що його звільнення відбулось з порушенням норм КЗпП України, у звязку з чим, позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з наступним. Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 КЗпП України. У судовому засіданні встановлено, що наказом №40-к від 22.10.2015 року [PERSON] був прийнятий на роботу до АТП МКП "Дніпропетровський електротранспорт" машиністом екскаватору. За час роботи в АТП МКП "Дніпропетровський електротранспорт" [PERSON] у період з 13.01.2016 року по 25.01.2016 року перебував на лікарняному за загальним захворюванням гострий не уточнений бронхіт та в період з 26.01.2016 року по 19.02.2016 року за загальним захворюванням остеопороз. 26 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до адміністрації АТП МКП "Дніпропетровський електротранспорт" із заявою про звільнення за власним бажанням. Наказом №03-к від 29.02.2016 року позивач був звільнений за власним бажанням з АТП МКП "Дніпропетровський електротранспорт". Відповідно до приписів ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Встановлено, що роботодавець звільнив позивача згідно зі\~ст.38 КЗпП України\~з дотриманням вимог трудового законодавства і виходячи із заяви [PERSON], який просив його звільнити за власним бажанням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.12 постанови №9 від 06 листопада 1992 року (зі змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про звільнення за\~ст.38 КЗпП\~суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Перевіряючи доводи позивача в цій частині, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються будь-якими доказами; спростовуються особистою заявою позивача. Суд належним чином перевірив доводи працівника про те, що керівництво АТП МКП "Дніпропетровський електротранспорт" примусило [PERSON] подати заяву про розірвання трудового договору. Відповідно до вимог\~статті 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 цього Кодексу. Так, у заяві, позивач зазначив про звільнення за власним бажанням, що свідчить саме про його бажання звільнитися за\~ст.38 КЗпП України\~і не суперечить даній нормі права, яка передбачає, що власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір на підставі, про яку просить працівник. Встановлено, що будь-яких зауважень щодо незгоди з наказом, позивач не висловив. Оскільки судом не встановлено, що з боку керівництва мав місце примус до написання заяви про звільнення за власним бажанням, інших порушень при звільненні [PERSON] з боку АТП МКП "Дніпропетровський електротранспорт" не встановлено, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування наказу №03-к від 29.02.2016 року, безпідставні. Звільнення позивача з підстав, визначених ч.1\~статті 38 КЗпП України, відповідає вимогам закону та бажанню [PERSON]; останній не надав суду переконливих доказів, які б спростували ці обставини. Суд також враховує, що відповідач Автотранспортне підприємство Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт" є структурним підрозділом Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт" згідно статуту підприємства без права юридичної особи, що підтверджено копією статуту. За своїм станом Автотранспортне підприємство Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт" не може виступати в якості відповідача, оскільки не є відокремленою самостійною юридичною особою, права якої обумовлені ст.80 ЦК України. Зазначене було обговорене в судовому засіданні та розяснено позивачу право на уточнення позовних вимог відповідно до вимог ст.33 ЦПК України, проте, позивач не скористався зазначеним правом. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 06.06.2016 року, позивачу було відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви до Автотранспортного підприємства Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт" про зміну підстав для звільнення на строк, не більше як до ухвалення рішення. Відповідно до вимог ч.2 ст.82 ЦПК України, витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення, тому з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 (двадцять) коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved