Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька. Позовні вимоги мотивувала тим, що сторони є батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. 17 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. З моменту народження дитини позивач разом з дитиною проживають окремо від відповідача у своєї бабусі. Але зареєстровані вони за адресою [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що 26 серпня 2016 року Виконавчим комітетом Білицької міської ради прийнято рішення про надання позивачці для проживання її з малолітньою донькою двокімнатну квартиру по [ADDRESS], виникла необхідність зареєструватись за вказано адресою, проте відповідач добровільно згоди на реєстрацію дитини не дає. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Також не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Представник органу опіки та піклування Добропільської міської ради позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Представник відділ реєстрації Білицької міської ради в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у відсутності їхнього представника. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився з невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення у його відсутність на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечила проти такого порядку вирішення спору. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Добропільського міськрайонного суду від 17 березня 2014 року розірвано. У шлюбі у них народилась дитина - [PERSON]. [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 25 червня 2012 року. Як вбачається з домової книги для прописки громадян в буд. [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вищевказаною адресою. (а.с.14-18). Як пояснила позивака від дня свого народження дитина проживає разом з матір'ю, окремо від відповідача. Рішенням виконавчого комітету Білицької міської ради №73 від 26 серпня 2016 року вирішено надати жиле приміщення [PERSON], яка перебуває на квартирному обліку у виконкомі міської ради, склад сім'ї дві особи (вона, дочка), двокімнатну квартиру в м.Білицьке за адресою: [ADDRESS], жилою площею 26.6 кв.м. З квартирного обліку зняти. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 154 СК України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 СК України). Частиною першою статті 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. (ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України). Аналогічна позиція також міститься і в п.п. 6 п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року, відповідно до якої у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Статтею 6 Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Слід зазначити, що оскільки дитина є не досить зрілою істотою для формування своєї думки щодо визначення місця свого проживання, право на визначення місця проживання та місця перебування дитини надано перш за все батькам дитини. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що сторони спільно не проживають, зареєстровані за різними адресами в межах міста Білицьке Добропільського району Донецької області. Суд бере до уваги, що фізична особа, яка не досягла десяти років, має місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. Дитина проживає разом з матір'ю. Ненадання дозволу відповідачем на проведення реєстрації місця проживання малолітньої дочки унеможливлює проведення такої реєстрації компетентними органами та порушує передбачене законом право дитини на реєстрацію місця проживання. Суд звертає увагу, що відповідач в судове засідання не з'явився та доказів протилежного суду не надав. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON], про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про забов'язання відділу реєстрації Білицької міської ради провести дану реєстрацію, то суд виходить з наступного. Як вбачається з позовної заяви, відділ реєстрації Білицької міської ради виступала в якості третьої особи, яка не заявляла самостійної вимоги на предмет спору, тобто будь-якого спору між позивачкою та відділом реєстрації Білицької міської ради не існувало, а тому суд позбавлений можливості зобов'язати третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору до здійснення будь яких дій. Крім того, суд зазначає , що задоволення вимог про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька є ефективним способом захисту порушеного права дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved