Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила визнати недостовірною поширену Національним антикорупційним бюро України стосовно неї інформацію про те, що вона «суддя-хабарниця», яка міститься в назвах публікацій: -«Справа судді-хабарниці ОАСК: матеріали відкрито», розміщений 30.07.2018 року на веб-сайті Національного антикорупційного бюро України за посиланням https://nabu.gov.ua/novyny/sprava-suddi-habarnyci-oask-materialy-vidkryto; -«Справа судді-хабарниці ОАСК: обвинувальний акт скеровано до суду», розміщений 03.08.2018 року на веб-сайті Національного антикорупційного бюро України за посиланням https://nabu.gov.ua/novyny/sprava-suddi-habarnyci-oask-obvynuvalnyy-akt-skerovano-do-sudu. Зобов`язати Національне антикорупційне бюро України упродовж 15 календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію про те, що [PERSON] є «суддею-хабарницею» шляхом опублікування вступної та резолютивної частин рішення суду, постановленого у цій справі, та виключення слів «судді-хабарниці» у назвах публікацій: -«Справа судді-хабарниці ОАСК: матеріали відкрито», розміщений 30.07.2018 року на веб-сайті Національного антикорупційного бюро України за посиланням https://nabu.gov.ua/novyny/sprava-suddi-habarnyci-oask-materialy-vidkryto; -«Справа судді-хабарниці ОАСК: обвинувальний акт скеровано до суду», розміщений 03.08.2018 року на веб-сайті Національного антикорупційного бюро України за посиланням https://nabu.gov.ua/novyny/sprava-suddi-habarnyci-oask-obvynuvalnyy-akt-skerovano-do-sudu. Стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є суддею Окружного адміністративного суду м. Києва. 26.03.2018 року до ЄРДР за реєстраційним №42018000000000687 відносно позивача внесені відомості про досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 11.05.2018 року позивачу повідомлено про підозру. 26.07.2018 року позивачу повідомлено про відкриття матеріалів справи, а 01.08.2018 року вручено обвинувальний акт за обвинуваченням позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, який того ж дня направлено до Голосіївського районного суду м. Києва. 30.07.2018 року на веб-сайті Національного антикорупційного бюро України за посиланням https://nabu.gov.ua/novyny/sprava-suddi-habarnyci-oask-materialy-vidkryto розміщено публікацію «Справа судді-хабарниці ОАСК: матеріали відкрито» такого змісту: «26.07.2018 року детективи Національного антикорупційного бюро України під процесуальним керівництвом прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури повідомили судді Окружного адміністративного суду м. Києва про завершення досудового розслідування за фактом отримання нею неправомірної вигоди. Їм надано матеріали слідства для ознайомлення. Суддю викрили при отримані неправомірної вигоди у розмірі 2000 доларів США 10.05.2018 року прокурори САП та оперативні працівники Головного управління «К» Служби безпеки України. 11 травня їй повідомили про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. У подальшому 24 травня 2018 року, суд обрав підозрюваній судді запобіжний захід у вигляді застави у розмірі понад 140 тис. грн. та поклав на неї низку інших процесуальних обов`язків. Рішенням Вищої ради правосуддя суддю тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності. Застереження. Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути кримінальному покаранню доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду». 03 серпня 2018 року на веб-сайті Національного антикорупційного бюро України за посиланням https://nabu.gov.ua/novyny/sprava-suddi-habarnyci-oask-obvynuvalnyy-akt-skerovano-do-sudu розміщено публікацію «Справа судді-хабарниці ОАСК: обвинувальний акт скеровано до суду» такого змісту: «Обвинувальний акт стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва, викритої на отриманні неправомірної вигоди, 1 серпня 2018 року скерували до Голосіївського районного суду м. Києва. [PERSON] викрили при отриманні неправомірної вигоди у розмірі 2000 доларів США прокурори САП та оперативні працівники Головного управління «К» Служби безпеки України 10 травня 2018 року. 11 травня судді повідомили про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а кримінальне провадження передали до НАБУ для подальшого розслідування. У подальшому, 24 травня 2018 року, суд обрав підозрюваній запобіжний захід у вигляді застави у розмірі понад 14 тис грн. та наклав на неї низку інших процесуальних обов`язків. Також рішенням Вищої ради правосуддя суддю тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності. 26 липня підозрюваній повідомили про завершення досудового розслідування та надано їй та її захисникам доступ до матеріалів справи. Застереження. Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути кримінальному покаранню доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду». В указаних публікаціях, хоча і не зазначено ім`я позивача, однак вона вважає, що мова йде виключно про неї, оскільки вона єдина із суддів Окружного адміністративного суду міста Києва, кому 10 травня 2018 року оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України і 01.08.2018 року обвинувальний акт направлено до суду. Поширення інформації відповідачем підтверджується також тим, що ця інформація відразу ж була підхоплена низкою засобів масової інформації та, в свою чергу, також поширена ними, при цьому вже із конкретною вказівкою на особу позивача. Вважає, що поширена НАБУ інформація про те, що позивач «суддя-хабарниця» не є оціночним судженням, оскільки воно є стверджувальним і категоричним, його не можна витлумачити як критичну оцінку діяльності позивача на посаді судді, це не є вираженням суб`єктивної думки відповідача. Крім того, цю інформацію можна перевірити на предмет дійсності, зокрема, шляхом з`ясування наявності вироку суду, який набрав законної сили, про визнання позивача винною в отриманні неправомірної вигоди. Такий вирок відсутній. Сам по собі факт порушення стосовно позивача кримінального провадження, оголошення підозри, вручення обвинувального акту не є підставою для визнання позивача винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та висловлювання про те, що позивач є «суддею-хабарницею». Використання відповідачем слів «суддя-хабарниця» в поширеній ним інформації відображає упереджене та необ`єктивне ставлення до позивача НАБУ як державного органу, який проводив досудове розслідування щодо неї у кримінальному провадженні; впливає на суспільну думку та переконує громадськість у вині позивача у вчиненні кримінального правопорушення за відсутності встановлення цієї обставини в судовому порядку, що наперед впливає на оцінку фактів судом; призводить до негативного впливу на ділову репутацію позивача, її честь і гідність. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 15.07.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 16.08.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що позивачем не доведено, що спірні публікації стосуються саме неї, а з аналізу змісту цих статей вбачається, що жодна з них не містить посилання на ім`я позивача або на складову імені. Посилання позивача на те, що інші ЗМІ в своїх публікаціях послалися на прес-службу відповідача та вказали ім`я позивача, не є доказами винних дій відповідача, оскільки ці ЗМІ йому не належать та не контролюються ним. У своїй позовній заяві позивачем не вказано, яким чином особа, яка ознайомилася із публікаціями на сайті відповідача може дійти висновку, що спірні публікації стосуються саме позивача. Також, у них відсутня інформація про те, що про завершення досудового розслідування повідомлено лише одному судді Окружного адміністративного суду України, або що лише одного суддю зі всього складу суду викрили при отриманні неправомірної вигоди, або вчинення інших процесуальних дій стосується єдиного судді зі складу всього суду, або інша інформація, яка вказує на особу позивача. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позову. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та/або/членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Судом встановлено, що 30.07.2018 року на веб-сайті Національного антикорупційного бюро України за посиланням https://nabu.gov.ua/novyny/sprava-suddi-habarnyci-oask-materialy-vidkryto розміщено публікацію «Справа судді-хабарниці ОАСК: матеріали відкрито» такого змісту: «26.07.2018 року детективи Національного антикорупційного бюро України під процесуальним керівництвом прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури повідомили судді Окружного адміністративного суду м. Києва про завершення досудового розслідування за фактом отримання нею неправомірної вигоди. Їм надано матеріали слідства для ознайомлення. Суддю викрили при отримані неправомірної вигоди у розмірі 2000 доларів США 10.05.2018 року прокурори САП та оперативні працівники Головного управління «К» Служби безпеки України. 11 травня їй повідомили про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. У подальшому 24 травня 2018 року, суд обрав підозрюваній судді запобіжний захід у вигляді застави у розмірі понад 140 тис. грн. та поклав на неї низку інших процесуальних обов`язків. Рішенням Вищої ради правосуддя суддю тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності. Застереження. Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути кримінальному покаранню доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду». 03 серпня 2018 року на веб-сайті Національного антикорупційного бюро України за посиланням https://nabu.gov.ua/novyny/sprava-suddi-habarnyci-oask-obvynuvalnyy-akt-skerovano-do-sudu розміщено публікацію «Справа судді-хабарниці ОАСК: обвинувальний акт скеровано до суду» такого змісту: «Обвинувальний акт стосовно судді Окружного адміністративного суду міста Києва, викритої на отриманні неправомірної вигоди, 1 серпня 2018 року скерували до Голосіївського районного суду м. Києва. [PERSON] викрили при отриманні неправомірної вигоди у розмірі 2000 доларів США прокурори САП та оперативні працівники Головного управління «К» Служби безпеки України 10 травня 2018 року. 11 травня судді повідомили про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а кримінальне провадження передали до НАБУ для подальшого розслідування. У подальшому, 24 травня 2018 року, суд обрав підозрюваній запобіжний захід у вигляді застави у розмірі понад 14 тис грн. та наклав на неї низку інших процесуальних обов`язків. Також рішенням Вищої ради правосуддя суддю тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності. 26 липня підозрюваній повідомили про завершення досудового розслідування та надано їй та її захисникам доступ до матеріалів справи. Застереження. Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути кримінальному покаранню доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду». Позивач стверджує, що розміщена 30.07.2018 року на сайті відповідача публікація «Справа судді-хабарниці ОАСК: матеріали відкрито» та 03.08.2018 року публікація «Справа судді-хабарниці ОАСК: обвинувальний акт скеровано до суду» хоча і не вказує на ім`я позивача, однак веде мову виключно про неї, оскільки вона є єдиною із суддів Окружного адміністративного суду міста Києва, кому 10.05.2018 року оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України і 01.08.2018 року обвинувальний акт направлено до суду. Позивач вважає, що зазначаючи у своїх публікаціях про те, що вона є «суддею-хабарницею», відповідач фактично назвав її особою, яка отримала неправомірну вигоду/хабар, тобто вказав на винуватість позивача у вчиненні кримінального правопорушення як на доконаний факт. Крім того, зазначає, що розмістивши вищевказані публікації на своєму сайті, позивач поширив таким чином недостовірну інформацію про позивача необмеженому колу осіб, що не викликає сумнівів. В якості доказу поширення інформації, посилається на те, що вона одразу ж була поширена іншими ЗМІ з посиланням на сайт відповідача та ще й із вказівкою на особу позивача. Позивач вважає, що поширена інформація про те, що вона є «суддею-хабарницею» не є оціночним судженням, оскільки воно є стверджувальним та категоричним, його не можна витлумачити як критичну оцінку діяльності позивача на посаді судді, це не є вираженням суб`єктивної думки відповідача. Крім того, цю інформацію можна перевірити на предмет відповідності дійсності, зокрема шляхом з`ясування наявності вироку суду, який набрав законної сили, про визнання позивача винною в отриманні неправомірної вигоди. Однак такий вирок відсутній, тому ніхто не в праві називати позивача «суддею-хабарницею», навіть якщо у цих статтях міститься посилання на ст. 62 Конституції України. При цьому позивач усвідомлює, що є публічною особою, а тому підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики у ЗМІ. Позивач зазначає, що негативний вплив на її ділову репутацію, честь та гідність, тобто порушення її немайнових прав полягає у руйнації позитивної оцінки громадськістю людських, ділових та професійних якостей судді, в значному громадському осуді в мережі Інтернет, виключенні із суддівської групи Viber та не включенні до групи Telegram, в припиненні спілкування колег-суддів, знайомих юристів, які переконані в дійсності тверджень відповідача. Однак, суд вважає, що у вказаній інформації відсутні жодні фактичні дані, які можна було б вважати недостовірними та такими, що порушують права позивача, натомість вона містить оціночні судження, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» Національне антикорупційне бюро України є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових. Завданням Національного бюро є протидія кримінальним корупційним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеці. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 16 Закону національне бюро: здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також проводить досудове розслідування інших кримінальних правопорушень у випадках, визначених законом. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону, керівництво діяльністю Національного бюро здійснює його Директор, який призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України в порядку, визначеному цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону, Національне бюро через засоби масової інформації, на своєму офіційному веб-сайті та в інших формах регулярно інформує суспільство про свою діяльність. Національне бюро оприлюднює та надає інформацію на запити в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації». Згідно п. 8 ч. 1 ст. 16 Закону, Національне бюро: звітує про свою діяльність у порядку, визначеному цим Законом, та інформує суспільство про результати своєї роботи. Згідно ч. 1 ст. 26 Закону, контроль за діяльністю Національного бюро здійснюється комітетом Верховної Ради України, до предмету відання якого відноситься боротьба з корупцією і організованою злочинністю, в порядку, визначеному Конституцією України, Законом України «Про демократичний цивільний контроль над Воєнною організацією і правоохоронними органами держави», цим та іншими законами України. Встановлено, що 30.07.2018 року та 03.08.2018 року з метою інформування суспільства щодо діяльності Національного бюро на веб-сайті Національного антикорупційного бюро України розміщено публікації «Справа судді-хабарниці ОАСК: матеріали відкрито» та «Справа судді-хабарниці ОАСК: обвинувальний акт скеровано до суду». Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 Постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до частин 1-2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Верховний суд України у пункті 18 постанови Пленуму від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова) роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 15 Постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У відповідності до роз`яснень Пленуму ВСУ, наданих у Постанові, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем (пункт 9). Верховним судом України наголошено у пункті 19 вказаної Постанови, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 Постанови, позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб`єктивно-оцінної (суб`єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з`ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб`єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 19 Постанови зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації. Це принцип також застосовується до посадових осіб. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48). Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Фельдек проти Словаччини" (Case of Feldek v. Slovakia) по заяві N 29032/95) від 12 липня 2001 року, сприяння вільній політичній дискусії є дуже важливою рисою демократичного суспільства. Він приділяє найбільше уваги свободі вираження поглядів у контексті політичної дискусії та вважає, що для виправдання обмежень політичних висловлювань потрібні дуже серйозні підстави. Якщо дозволяти широкі обмеження політичних висловлювань, в окремих випадках це, безсумнівно, впливатиме на повагу до свободи вираження поглядів взагалі у цій державі (п.83). Суд визнає, що повідомлення заявника було оцінним судженням, достовірність якого не підлягає доведенню. Воно було зроблено у контексті вільної дискусії з питання, що становить загальний інтерес, а саме - політичного розвитку Словаччини у світлі його історичних передумов. Це повідомлення стосувалося державного діяча, міністра Уряду, стосовно якого межі прийнятної критики є ширшими, ніж для приватної особи. (п.85). Стороною позивача доведено суду, що позивач є публічною людиною, вона перебувала на посаді судді Окружного адміністративного суду м. Києва, а відтак будь-яка інформація навколо її особи становить суспільний інтерес. Між тим, у висловлюваннях, що є предметом спору у справі, відсутні елементи стверджувального характеру. Інформація, яка міститься у спірних публікаціях, а саме: про відкриття матеріалів опублікована на сайті відповідача на підставі відповідного дозволу детектива, і в тому обсязі, який визначений службовою запискою № 04/14853-12 від 30.07.2018 року; щодо матеріалу стосовно скерування обвинувального акту до суду, дані підготовлені на підставі публікації Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (посилання на публікацію: https://www.facebook.eom/sap.gov.ua/photos/a.836519139784604/130750521268592/?typе=3&__xts__%5B0%5D=68.ARBlKVjg6ULalZzxKXeUhfaTuapLKGSavcl9DI5bEGMolbg4iyFiBFVmwB-T03 mlOkxLnLaOL wT 1 KVielLRgwKpEhPPicld W OZhX-kDe_-Bo AC sgD5 i- YRNpuyg9Em5T4QOzsAOEtMkQq2t9LOZoW_4uE8CXwlgW7Uud5DkGkDD6g2r ZAprBexJBpf4pBxvZwwbYN4t2Azkck2JAJilb2-0eEGnsPQAqIBbiuiGsU4PsymBtwA2Tibu24k3IS5pMJwMBJgjC93hJQPdFzZTho Gm678rvVeyNWDQ9NPL7rF6w033FI5WbFF2hw2W3AsXYRIamy24WgKiBuvNl Z1 QK6Q&_tn_=-R. Позивачем не доведено, що спірні публікації стосуються саме неї, а з аналізу змісту цих статей вбачається, що жодна з них не містить посилання на ім`я позивача або на складову імені. Статтею 28 Цивільного кодексу України визначено, що ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Однак, і сама позивач у своїй позовній заяві зазначає про те, що у спірних публікаціях не зазначено її імені. Посилання позивача на те, що інші ЗМІ в своїх публікаціях послалися на прес службу відповідача та вказали ім`я позивача, не є доказами винних дій відповідача, оскільки ці ЗМІ йому не належать та не контролюються ним. Посилання позивача на порушення відповідачем ч. 1 ст. 62 Конституції України суд також вважає безпідставним, оскільки виходячи з аналізу змісту статей, вони не містять вказівок на те, що позивач є винною у скоєнні злочину або обвинуваченою. Зазначені статті містять інформацію лише про те, що суддя є підозрюваною, про її викриття, про надання їй матеріалів слідства для ознайомлення, про скерування обвинувального акту до суду, тобто висвітлюється лише перебіг кримінального провадження без зазначення імені особи, щодо якої воно ведеться. Жодної інформації про ім`я судді та про те, що вона є винною у вчиненні злочину спірні статті не містять. У своїй позовній заяві позивачем не вказано, яким чином особа, яка ознайомилася із публікаціями на сайті відповідача може дійти висновку, що спірні публікації стосуються саме позивача. Також, у них відсутня інформація про те, що про завершення досудового розслідування повідомлено лише одному судді Окружного адміністративного суду України, або що лише одного суддю зі всього складу суду викрили при отриманні неправомірної вигоди, або вчинення інших процесуальних дій стосується єдиного судді зі складу всього суду, або інша інформація, яка вказує на особу позивача (копії процесуальних документів або посилання на них). Крім того, у Кримінальному кодексі України відсутнє поняття «хабарництво», тому твердження позивача, про те, що відповідач фактично назвав її особою, яка отримала неправомірну вигоду/хабар, тобто вказав на винуватість позивача у вчиненні кримінального правопорушення як на доконаний факт, є безпідставним. Приймаючи до уваги, що спірні статті висвітлюють етапи кримінального провадження, про що також не заперечує позивач, відсутні підстави визнавати наведену в них інформацію недостовірною. У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказується, що політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Таким чином позивач вірно вказала у своїй позовній заяві, що межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Позивач для підтвердження своєї позиції використовує лише власне бачення та власні доводи, що не підкріплені фактами. Отже, аргументи позивача формуються лише на власних домислах і жодним чином не можуть вважатися поширеними відповідачем. Одночасно, інформація, яка була поширена 30.07.2018 року та 03.08.2018 року НАБУ сама по собі не містить негативного навантаження, а набуває такого лише в інтерпретації позивача. Невід`ємними елементами юридичного складу правопорушення у даній категорії справ є поширення недостовірної інформації та порушення прав внаслідок її поширення. Натомість поширена відповідачем інформація сама по собі не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки в ній не стверджується про порушення саме позивачем норм чинного законодавства або вчинення аморальних дій. Відтак така негативна оцінка певних фактів щодо позивача, надана самим позивачем в позовній заяві. Будь-яких інших доказів негативного відображення цієї інформації немає. Враховуючи роль засобу масової інформації як «сторожового пса», як це визначено у п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі Лінгенса 12/19984/84/131 від 08.07.1986 року, а також беручи до уваги соціально-важливий характер інформації, оскільки право громадськості отримувати цю інформацію переважає необхідність здійснювати зайву цензуру, відповідач вважав за необхідне висловити свої переконання, які виражають власну критичну оцінку діяльності позивача, з метою доведення такої інформації до громадськості у формі, обраній відповідачем. Така позиція відповідача не йде у розріз з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, у своєму рішенні у справі Де Хеєс і Гільзес проти Бельгії від 24.02.1997 року, Європейський суд з прав людини визначив, що стаття 10 Конвенції захищає не лише висловлені відомості і судження, але й форму в якій це робиться. В той же час суд підкреслив, що свобода слова застосовується не тільки стосовно інформації та ідей, що схвально сприймаються у суспільстві або розглядаються як необразливі чи не варті уваги, але й стосовно тих, які шокують, ображають та викликають занепокоєння у державі чи частини населення. Крім того, свобода журналіста включає право на можливу долю перебільшення і, навіть, провокації. Слід звернути увагу і на той факт, що позивач є посадовою особою Окружного адміністративного суду м. Києва та була відсторонена від посади на підставі рішення ВРП, яка в силу її статусу піддається вищому ступеню уваги, критики та оцінки з боку громадськості та медіа. При цьому, будучи посадовою особою Окружного адміністративного суду м. Києва, позивач повинна бути готовою до такого рівня уваги та критики до своєї особи, на що звертає увагу як Верховний Суд України, так і Європейський суд з прав людини у своїй численній практиці. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 визначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. З огляду на це, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Презумпція, що негативна інформація вважається недостовірною, була виключена зі статті 277 ЦК України Законом України від 27.03.2014 року №1170-VІІ. З цих підстав не може застосовуватись п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1, оскільки він роз`яснює норму частини 3 ст. 277 ЦК України, яка виключена. Відповідно до п. 18 Постанови, згідно з положеннями статті 277 ЦК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Крім того, відповідач має гарантовану п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, свободу вираження поглядів, яка становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. Саме в межах такої свободи вираження поглядів ним і реалізовано це право в межах власних суб`єктивних оцінок. Такі оцінки відповідачем висловлені правомірно, адже базуються на фактологічній основі. Так, ЄСПЛ у справі «Нова газета і Бородянський проти Російської Федерації» від 28.03.2013 року визначив, що мінімально фактичною основою для висловлювань, що містять оціночні судження, є загальновідомі факти, підтвердження висловлення певним джерелом та незалежне дослідження. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що інформація поширена відповідачем не містить будь-яких фактичних неправдивих даних, не несе будь-якого негативного навантаження і, відповідно, враховуючи контекст і характер застосованих мовних засобів та стилістичних прийомів, жодним чином не посягає на честь, гідність та ділову репутацію позивача, не містить конкретного посилання на позивача. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed