Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивач звернувся із заявою, якою заявленими вимогами ставить питання про стягнення з державного бюджету України шкоду спричинену незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. В обґрунтування зазначив, що за наслідками кримінального переслідування проти нього було винесено виправдувальний вирок, який набув законної сили і позивач є повністю реабілітованим. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав викладених у позові та з урахуванням доказів наявних у справі стягнути з державного бюджету України 195 371, 38 гривень середнього заробітку за час відсторонення від посади; 1 000 000 000 гривень моральної шкоди у зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, 51 700 гривень витрат на правову допомогу та 6 000 гривень інших витрат понесених у даній кримінальній справі, а всього 1 253 071, 38 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні вимог не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні адже, на переконання представника, позов заявлено не до тієї особи. Представник прокуратури Житомирської області, як представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог, в судовому засіданні, дав пояснення за якими частково погодився із заявленим позов. Вважав, що підлягає до стягнення сума в 26 430, 60 гривень моральної шкоди та 163 596,40 гривень середнього заробітку за час відсторонення від посади. Неявку представника третьої особи УМВС України в Житомирській області було визнано без поважних причин і слухання справи було продовжено на підставі ч. 2 ст. 169 ЦПК України. Заслухав пояснення учасників розгляду, проаналізував наявні у справі докази та заслухав показання свідка [PERSON], суд встановив наступні фактичні обставини справи. 4 травня 2012 року СУ УМВС України в Житомирській області, на підставі положень КПК України (1960 року) порушило кримінальну справу за фактом розтрати чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого в особливо великих розмірах, за ознаками складу злочину передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України (а.с.5,6). 24 вересня 2012 року позивача було затримано в порядку ст. ст. 106, 115 КПК України (1960 року) за підозрою у вчиненні злочину передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України (а.с.31). В подальшому відносно позивача, як виходить з суті пояснень сторін, було звільнено і обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Однак точних та документальних підтверджень дати звільнення та обрання зазначеного запобіжного заходу суду сторонами не надавалось. 26 вересня 2012 року позивачеві було предявлено обвинувачення за ч. 5 ст. 191 КК України (а.с.34). Постановою прокуратури від 26 вересня 2012 року позивача було відсторонено від посади головного лікаря комунального підприємства "Житомирський обласний лікувально-санаторний центр радіаційного захисту для дитячого та дорослого населення "Дениші" Житомирської обласної ради (а.с.36). На виконання останньої постанови, розпорядженням голови Житомирської обласної ради № 351-К від 27 вересня 2012 року позивача відсторонено від зазначеної посади (а.с.37). 31 липня 2014 року розпорядженням голови Житомирської обласної державної адміністрації № 169-К було визнано таким, що втратило чинність розпорядження голови обласної ради № 351-К від 27 вересня 2012 року "Про відсторонення від посади [PERSON]І." у зв'язку із виправдувальним вироком відносно останнього і вирішено допустити до виконання обов'язків на попередній посаді з 1 серпня 2014 року (а.с.80). Разом з тим позивачеві було відмовлено у виплаті середньомісячного заробітку за час відсторонення від посади (а.с.82 - 84). Середньомісячна заробітна плата позивача на час відсторонення від посади, враховуючи довідку № 409 від 1 серпня 2014 року про заробітну плату за березень та квітень 2012 року (а.с.85), становить 7 436, 20 гривень. За місцем проживання та перебування позивача неодноразово проводились обшуки та накладався арешт на його майно в рамках зазначеної кримінальної справи (а.с.7 - 30). З літа 2012 року у [PERSON] було виявлено загострення серцево-судинної системи та системи травлення, які, внаслідок перенесених психо-емоційних навантажень, зумовили загострення зазначених хвороб, а в подальшому стали наслідком проведення у позивача стаціонарного та амбулаторного лікувань (а.с.46). [PERSON] проходив курси діагностики та лікування з кінця 2012 по 2014 роки (а.с.47-57). Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 6 лютого 2014 року, який набув законної сили 25 червня 2014 року [PERSON] визнано невинуватим та виправдано за ч. 5 ст. 191 КК України. Між адвокатом [PERSON] та [PERSON] 29 травня 2012 року був укладений договір про надання правової допомоги у кримінальній справі (а.с.58,60). На виконання даного договору, відповідно до акту виконаних робіт та оригіналів касових ордерів, позивачем адвокату було сплачено 51 700 гривень (а.с.6173). Відповідно до копії договору № 16 від 27 грудня 2012 року між адвокатом [PERSON] та приватною аудиторською фірмою "Аудит-Бутинець" остання зобовязалась скласти експертний висновок у результаті експертного дослідження за 6 000 гривень (а.с.74), які були сплачені 28 грудня 2012 року [PERSON] Дані кошти були повернуті адвокату позивачем 30 червня 2014 року (а.с.76), відповідно до оригіналу розписки наявного у справі. Позивач в період часу з 20 травня 2012 року по 30 листопада 2013 року, відповідно до копії розписок (а.с.77-79), позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 205 тисяч гривень. Дані кошти, як повідомив допитаний в судовому засіданні свідок, надавались в борг, серед іншого і на оплату послуг адвоката, і на день розгляду даної судової справи не були повернуті. Зазначеними копіями судових рішень та рішень органів досудового слідства, на переконання суду, підтверджується факт незаконного кримінального переслідування позивача в період часу з 26 вересня 2012 року до 25 червня 2014 року. Тим самим, суд погоджується із доводами представника прокуратури Житомирської області, як третьої особи, щодо початку кримінального переслідування [PERSON], який розпочався саме з 26 вересня 2012 року тобто з дня предявлення обвинувачення позивачеві. Однак, суд не погоджується як з доводами представника прокуратури так із доводами позивача із представником, щодо тривалості кримінального переслідування і вирішує, що воно тривало 20 повних місяців і 30 днів сумарно (5 днів вересня 2012 року і 25 днів червня 2014 року) або 638 днів чи 21 місяць всього, враховуючи день предявлення обвинувачення та день вступу у силу виправдувального вироку тощо. Суд не погоджується із доводами позивача та його представника щодо того, що кримінальне переслідування тривало з 4 травня 2012 року по 19 лютого 2014 року, тобто з дати порушення кримінальної справи по факту та до постановлення ухвали ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ про залишення без змін рішень судів першої та апеляційної інстанцій адже притягненням до кримінальної відповідальності вважається предявлення обвинувачення за КПК 1960 року і, відповідно, що було врегульовано положеннями п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду" в редакцій чинній на час предявлення обвинувачення. Згаданою нормою передбачалось наступне: "Відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У зазначених випадках, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду". Слід зауважити, що КПК України № 4651-VI, що був прийнятий 13 квітня 2012 року вступив у законну силу 19 листопада 2012 року, тобто після початку кримінального переслідування позивача за КПК 1960 року. Тобто початок переслідування відбувався за правилами КПК України 1960 року, а закінчувався за КПК України. В зв'язку із прийняттям КПК України і введенням його в дію 19 листопада 2012 року, були внесені зміни до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду" в частині початку кримінального переслідування. За старою редакцією початок кримінального переслідування починався з дня притягнення як обвинуваченого, а після внесення змін, в зв'язку із прийняттям КПК України, такий початок відбувався з дня незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Позивач був притягнутий як обвинувачений за постановою слідчого і тому, на переконання суду, саме з даного дня відповідно до згаданих норм закону, чинних на день виникнення правовідносин, слід починати відлік незаконного кримінального переслідування. Крім зазначеної норми, правовідносини врегульовані і іншими нормами законодавства України. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду" і далі за текстом скорочено Закон від\~01.12.1994\~№\~266/94-ВР) У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода (пункти 1, 4 та 5 ст. 3 Закон від\~01.12.1994\~№\~266/94-ВР). Враховуючи, що позивач був притягнутий до кримінальної відповідальності в певний і зазначений період часу, дане обвинувачення було спростовано постановленням виправдувального вироку відносно нього, який набрав законної сили, а також враховуючи зазначені норми матеріального права, чинного на час виникнення правовідносин, на переконання суду, позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за час відсторонення від посади в сумі 195 371, 38 гривень суд вирішує наступне. Нормами матеріального права, стосовно заявленої вимоги, визначено наступне. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону від\~01.12.1994\~№\~266/94-ВР, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час, серед іншого, відсторонення від роботи (посади) (ч. 1 ст. 4 Закон від\~01.12.1994\~№\~266/94-ВР). Крім Закону від\~01.12.1994\~№\~266/94-ВР, правовідносин врегульовані наказом № 6/5/3/41 від 4 березня 1996 року зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 6 березня 1996 року за № 106/1131, яким було затверджено положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" (далі за текстом скорочено положення). Даним положенням, в свою чергу та стосовно заявленої вимоги, зазначено наступне. Це Положення визначає порядок застосування Закону від 01.12.1994 № 266/94-ВР 2 (п. 1 положення). Закон від 01.12.1994 № 266/94-ВР встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок, серед іншого, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, поновлення порушених у зв'язку з цим трудових, службових, пенсійних, житлових, інших особистих і майнових прав, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов'язані з цим обов'язки зазначених органів (п. 2 положення). Право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації (п. 3 положення). Завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (п. 4 положення). Право на відшкодування шкоди мають громадяни, щодо яких незаконні дії, передбачені частиною 1 ст. 1 Закону, були здійснені після набуття Законом чинності, тобто після 16 січня 1995 року (п. 5 положення). Шкода, завдана до цього часу, відшкодовується у відповідності з законодавством, що діяло на момент завдання шкоди (п. 6 положення). Відповідно до ст. 3 Закону відшкодуванню громадянинові підлягають: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода (підпункти 1, 4 та пункту 7 положення). Згідно з частиною 1 ст. 4 Закону розмір сум, які передбачені п. 1 ст.3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (п. 8 положення). Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється для робітників і службовців - у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. N100 (100-95-п) "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" та від 05.05.95 р. N 348 (348-95-п) "Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100" (підпункт 1 п. 9 положення). Обчислення середньомісячного заробітку провадиться з дотриманням передбаченого законодавством коригування втраченого громадянином заробітку (абзац другий підпункту 3 п. 9 положення). В свою чергу, спеціальним законом, який регулює коригування втраченого громадянином заробітку, на переконання суду є Закон України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати". Даним законом визначено наступне. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3 останнього закону). Враховуючи зазначені фактичні обставини справи та норми матеріального права, якими врегульовані дані правовідносини, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з державного бюджету України на користь позивача 195 371, 28 гривень середнього заробітку за час відсторонення від зазначеної посади з урахуванням корегування втраченого заробітку і тим самим часткового задоволення зазначеної позовної вимоги, виходячи з наступного. Судом було встановлено за доказами поданими позивачем та не спростованими іншими учасниками судового розгляду, що середньомісячна заробітна плата позивача на день відсторонення від посади становила 7 436, 20 гривень. Відсторонення від посади тривало повних 22 місяці (з жовтня 2012 року по липень 2014 року включно, тобто по день допуску до виконання посадових обов'язків). Середній заробіток за час відсторонення від посади і який підлягає до стягнення на користь позивача становить 163 596, 40 гривень (7 436, 2 х 22 = 163 596, 40 гривень). Компенсація втраченого заробітку, враховуючи приріст споживчих цін або індекс інфляції в період невиплати доходу, наведені позивачем (а.с.86), враховуючи наявні в Україні показники, на переконання суду, відповідають дійсності та можуть бути задоволені судом. Однак, підрахунок був здійснений із помилкою і завищений на 10 копійок, а тому правильна сума становить 31 774, 88 гривень. Наведений розрахунок не спростовувався іншими учасниками провадження в тому числі шляхом подання належних та допустимих доказів у порядку та в строки визначені процесуальним законом (ч. 2 ст. 60 ЦПК України), а тому та в тому числі приймається судом до уваги при прийнятті даного рішення і покладається в його основу. Направленим позовом і заявленими вимогами позивач не ставить питання про стягнення заробітку за дні у вересні 2012 року, коли він був відсторонений від посади і суд, враховуючи положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України, позбавлений можливості виходити за їх межі. Таким чином, сума середнього заробітку разом із компенсацією його втраченої частини і підлягає до стягнення становить 195 371, 28 гривень. Стосовно стягнення на користь позивача моральної шкоди суд вирішує наступне. Нормами матеріального права визначено наступне. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (абзац 4, 5 ст. 4 Закону від 01.12.1994 № 266/94-ВР). Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону від 01.12.1994 № 266/94-ВР). Передбачене частиною 5 ст. 4 Закону від 01.12.1994 № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст. 13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст. 12 Закону від 01.12.1994 № 266/94-ВР. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст. 13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету (п. 17 порядку). Нормами ЦК України, в свою чергу, визначено наступне. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її, серед іншого, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ст. 1176 ЦК України). Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову в зазначеній частині і стягнення з державного бюджету України на користь позивача 75 539 гривень направлених на відшкодування моральної шкоди, якої, на переконання суду, буде достатньо для відновлення перенесених страждань, заподіяних громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань і інших негативних наслідків морального характеру, яких зазнав позивач в зв'язку з незаконним притягнення до кримінальної відповідальності і що були встановлені та зазначені вище у даному судовому рішенні. Суд вирішує стягнути саме зазначену суму, яку на переконання суду, буде достатньо для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Законом визначено мінімальний розмір компенсації за спричинення моральної шкоди виходячи з одного розміру мінімальної заробітної плати за один місяць перебування під слідством або судом. Судом встановлено, що позивач перебував під слідством та судом сумарно 22 місяці. Враховуючи наведені позивачем негативні наслідки спричинені незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, суд вирішує стягнути на користь позивача по три мінімальні заробітні плати за кожен місяць, враховуючи показники мінімальних заробітних плат за відповідні місяці проведені під слідством та судом (пункт 6 положення) (жовтень листопад 2011 року 1118 гривень; грудень 2012 року 1134 гривень; з січня по листопад 2013 року 1147 гривень; з грудня 2013 року по червень 2014 року включно 1218 гривень = 24 513 х 3 = 73 539 гривень). Крім наведених мотивів часткового задоволення даної вимоги, на переконання суду, моральна шкода у більшому розмірі позивачем та його представником наведена та доведена належними та допустимими доказами не була. Стосовно стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, суд вирішує наступне. Позивачем було доведено належними та допустимими доказами понесення витрат за надання правової допомоги в розмірі 51 700 гривень, що було зазначено вище у даному рішенні. Заявлені вимоги у даній частині відповідають зазначеним вище нормам матеріального права і тому можуть бути задоволені судом. Доказів, які б спростовували наведене і доведене позивачем та його представником, іншими учасниками розгляду не надано. Посилання представника третьої особи прокуратури Житомирської області про те, що адвокатом не надано підтверджень сплати податків за доходи отримані за кошти позивача на правову допомогу не приймаються судом до уваги при прийнятті рішення у даній частині вимог, адже висловлене не підтверджене документально. Відповідно до положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях і за таких обставин суд вважає саме припущенням заявлене представником прокуратури. Крім цього, суд підкреслює, що відповідно до положень ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть справі. Суд забезпечує докази шляхом їх витребування лише в тому випадку, коли у сторін є перешкоди щодо надання певних доказів та в порядку визначеному законом, а саме ст. ст. 133, 134 та 137 ЦПК України. Докази, які б спростовували доводи позивача і представника, в судовому засіданні суду не надавались та в тому числі в строки визначені законом і суд позбавлений можливості їх витребувати за власною ініціативою, враховуючи в тому числі положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України за якими суд розглядає справу, серед іншого, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому слід зауважити, що суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, що визначено положеннями ч. 4 ст. 10 ЦПК України, в тому числі шляхом роз'яснення прав до початку слухання справи по суті та роз'яснюючи наслідки не подання доказів у визначені законом строки. Всім учасникам розгляду були надані рівні можливості, в порядку визначеному процесуальним законом, змагатись та доводити перед судом переконливість доказів (ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України). Одночасно, суд вирішує відмовити у стягненні з державного бюджету України на користь позивача витрати в розмірі 6 000 гривень інших витрат понесених [PERSON] за проведення експертизи, виходячи з наступного. Позивач та його представник посилаються на положення ч. 3 ст. 3 Закону від 01.12.1994 № 266/94-ВР, як на правову підставу для стягнення заявленої суми. Однак, п. 10 положення визначено наступне. Крім відшкодування заробітку та інших грошових доходів, громадянинові згідно з п.3 ст. 3 Закону від 01.12.1994 № 266/94-ВР підлягають поверненню суми штрафу, стягнуті на виконання вироку суду як міри покарання, судові витрати та інші витрати. До інших витрат відносяться суми, стягнуті з громадянина на виконання вироку в частині задоволеного цивільного позову, суми, внесені ним на відшкодування матеріальної шкоди добровільно або за вимогою адміністрації, а також суми, витрачені на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду та найом жилого приміщення. Відповідно до п. 4 ст. 3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об'єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв'язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. Таким чином, положенням, яке визначає порядок застосування зазначеного Закону, чітко визначено вичерпний перелік інших витрат до яких наведене позивачем у заяві не відноситься. На переконання суду, розширеному тлумаченню дана норма не підлягає. Саме за таких обставин дана вимога не може бути задоволена і в цій частині. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial