Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] до [PERSON], [PERSON] з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що 02 грудня 1994 року УЖКГ виконкому Одеської міської Ради було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], відповідно до якого дана квартира належить на праві спільної часткової власності позивачці, її чоловіку - [PERSON] та дітям - [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина, яка складається з належної йому 'А частки квартири. Позивачка зазначає, її доньки звернулися до нотаріальної контори із заявами про відмову від спадщини на користь матері. 23.04.2010 року державний нотаріус у письмовій відповіді сповістила позивачку, що є розбіжності в написанні прізвища [PERSON] в свідоцтві про право власності на житло та свідоцтві про смерть, а саме: в свідоцтві про право власності вказано „[PERSON]", а в свідоцтві про смерть „[PERSON]". Вказані розбіжності з'явилися тому, що при видачі свідоцтва про право власності документом, який посвідчував особу [PERSON] був паспорт громадянина УРСР, в якому російською мовою було вказано прізвище „[PERSON]", а свідоцтво про право власності складено на українській мові та вказано прізвище „[PERSON]". В паспорті громадянина України було вказано прізвище „[PERSON]". У судовому засіданні відповідачі визнали позов у повному об'ємі, про надали письмові заяви. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 02 грудня 1994 року УЖКГ виконкому Одеської міської Ради було видано свідоцтво [NUMBER] про право власності на квартиру [ADDRESS], відповідно до якого дана квартира належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 18 лютого 2010 року. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина, яка складається з належної йому % частки квартири. [PERSON] звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. [PERSON], [PERSON] звернулися до нотаріальної контори із заявами про відмову від спадщини на користь [PERSON]. 23.04.2010 року державний нотаріус у письмовій відповіді сповістила позивачку, що є розбіжності в написанні прізвища [PERSON] в свідоцтві про право власності на житло та свідоцтві про смерть, а саме: в свідоцтві про право власності вказано „[PERSON]", а в свідоцтві про смерть „[PERSON]". Судом встановлено, що при видачі свідоцтва про право власності документом, який посвідчував особу [PERSON] був паспорт громадянина УРСР, в якому 1 російською мовою було вказано прізвище „[PERSON]", а свідоцтво про право власності складено на українській мові та вказано прізвище „[PERSON]". В паспорті громадянина України було зазначено прізвище „[PERSON]". Тому „[PERSON]", зазначений у свідоцтві про право власності на житло та „[PERSON]", зазначений у свідоцтві про смерть є однією і тією ж особою. Суд вважає, що пояснення позивача та його представника відповідають дійсності та не суперечать зібраним у справі доказам, а розбіжності в написанні прізвища є орфографічними помилками допущеними під час перекладу з російської на українську мову. Разом з тим, після дослідження матеріалів справи, у суду немає будь - яких підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених позивачем. На думку суду, документи, надані заявником для доказу встановлення юридичного факту, є достатніми для підтвердження цього факту, а різниця в написанні прізвища в різних документах суд вважає технічними помилками при перекладі, тому суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні заявлених вимог. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, суд вважає, що зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, дозволяють задовольнити позов [PERSON] в повному обсязі. Згідно зі ст. 217 ЦПК У країни суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. На підставі викладеного,

Outcome: approved