Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення способу участі батька у вихованні дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.10.2013 року по даний час, від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. 15.12.2016 року відповідачка разом з сином поїхала провідати батьків і додому не повернулась. На даний час відповідачка уникає будь-якого спілкування, не відповідає на телефонні дзвінки та смс-повідомлення, не надає інформацію про сина, про стан його здоров'я та розвиток. 12.01.2017 року позивач звернувся до Служби у справах дітей Деснянської РДА із заявою щодо проведення бесіди з відповідачкою стосовно перешкод у спілкуванні з дитиною, але до цього часу це питання не вирішено. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить зобов'язати відповідачку не чинити перешкоди в його вихованні та спілкування з малолітнім сином, а також встановити порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: систематичні побачення з сином 1-ї та 3-ї п'ятниці місяця з 18 години до 10 години неділі; 2-у та 4-у середу місяця з 18 години до 19.30 години; в день народження сина з 12 до 16 години; половину всіх шкільних канікул та три тижні влітку для сумісного відпочинку та оздоровлення сина. У судовому засіданні позивач та його представник подали заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просили суд: 1) Зобов"язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], [INFO]; 2) Встановити порядок участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON], [INFO], за наступним графіком: 1) До досягнення дитиною п'ятирічного віку (до 28 липня 2019 року): - кожної середи з 17 години до 20 години (без присутності матері); - з 17 години кожної п'ятниці до 20 години кожної суботи (без присутності матері); - щорічно 29 липня з 10 години до 20 години (без присутності матері); - щорічно 02 та 08 січня з 10 години до 20 години (без присутності матері); - щорічно 14 днів поспіль у період з 01 червня до 01 вересня для спільного літнього відпочинку та оздоровлення дитини (без присутності матері). 2) З часу досягнення дитиною п'ятирічного віку (з 29 липня 2019 року) і до досягнення дитиною 14-річного віку (до 28 липня 2028 року): - кожної середи з 17 години до 20 години (без присутності матері); - з 17 години кожної першої та третьої п'ятниці місяця до 18 години кожної першої та третьої неділі місяця (без присутності матері); - щорічно по три дні поспіль в період шкільних весняних та осінніх канікул (без присутності матері); - щорічно по сім днів поспіль в період шкільних зимових канікул (без присутності матері); - щорічно 21 день поспіль в період шкільних літніх канікул (без присутності матері); - щорічно 29 липня з 10 години до 20 години (без присутності матері). Відповідачка на початку судового розгляду позовні вимоги не визнала. Пояснила, що вона ніяким чином не чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною. Сам відповідач не приходить до них, не цікавиться дитиною, не надає матеріальну допомогу. Крім того, їх син дуже маленький, потребує догляду за ним матері, а тому вона заперечує, щоб батько зустрічався з дитиною без неї. На підставі викладеного відповідачка просила у задоволенні позову відмовити. У подальшому відповідачка у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що відповідачка не чинить перешкод у спілкуванні батька з дитиною, сам відповідач жодних належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог не надав. Також представник зазначив, що дитина дуже маленька, давно не бачила батька, а тому зустрічатися батьку з дитиною без присутності матері неможливо. Але мати дитини не заперечує проти того, що батько буде спілкуватися з дитиною в її присутності. На підставі викладеного представник відповідача просив позовні вимоги задовольнити частково. Представник третьої особи - Служби у справах дітей - у судовому засіданні просила прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства, з урахуванням Висновку Органу опіки та піклування, наданого у даній справі. Вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідачки, її представника, представника третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.10.2013 року по даний час, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У період шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. На даний час малолітній [PERSON] проживає разом із своєю матір"ю [PERSON] за згодою сторін. Позивач на даний час працює інженером І категорії в інституту "Укрдіпробудміст", отримує заробітну плату, що підтверджується відповідною довідкою від 28.02.2017 року. За місцем роботи позивач характеризується позитивно, що підтверджується відповідною характеристикою від 01.03.2017 року. Позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідною довідкою від 19.09.2014 року, де також зареєстрований і неповнолітній [PERSON]. Проживає позивач за адресою: [ADDRESS]. За місцем реєстрації та місцем проживання позивач також характеризується позитивно, що підтверджується відповідними характеристиками. За заявою позивача Службою у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації було складено Акт обстеження умов проживання за місцем реєстрації позивача та дитини від 17.05.2017 року, відповідно до якого у квартирі створені всі умови для перебування дитини. Також позивач звертався до директора Київського міського центру дитини із заявою про проведення сімейної медіації (заява від 01.02.2017 року), але згідно листа центру медіація проведена не була через відмову відповідачки (лист від 10.04.2017 року). На підставі ухвали судді Деснянського районного суду м. Києва про відкриття провадження працівниками Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації були вчинені дії щодо проведення обстеження умов проживання дитини за місцем проживання відповідачки, а саме за адресою: [ADDRESS]. Але провести обстеження стало неможливим через відмову відповідачки відчинити двері та допустити працівників Служби до квартири, що підтверджується відповідним Актом № 214 від 02.06.2017 року. Як вбачається з медичних документів, наданих до суду, малолітній [PERSON] часто хворіє, перебуває під наглядом лікарів, у тому числі лікаря-невропатолога. Крім того, відповідно до Консультативного висновку психолога від 11.10.2017 року дитині надано відповідні рекомендації, а саме: щоденний домашній режим; за рахунок високого рівня прив'язаності до матері - всі знайомства, заняття проводити в її присутності для запобігання розвитку істеричних розладів та стресових станів; систематичний огляд невролога. Вирішуючи вимоги кожної із сторін у справі суд враховує наступні вимоги закону. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов"язані здійснювати свої батьківські обов"язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Тобто права та обов"язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов"язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв'язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини, на телефонні дзвінки не відповідає, уникає зустрічей з ним, що стало підставою для звернення його до суду з даним позовом Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що призвело до того, що сторони між собою не спілкуються, відповідачка уникає зустрічей з позивачем, не надає можливості батьку спілкуватися з дитиною. Той факт, що відповідачкою чиняться перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та був підтверджений належними письмовими доказами та показами свідків, допитаних у судовому засіданні. Так, свідки, допитані з боку позивача, пояснили наступне. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є матір'ю позивача та бабусею малолітнього [PERSON]. З грудня 2016 року вони не мають можливості спілкуватися з онуком, оскільки відповідачка переїхала проживати до батьків, на телефонні дзвінки не відповідає, зустрічей з ними уникає, а все спілкування зводиться лише до спілкування з батьком відповідачки, який категорично заперечує проти зустрічей з онуком. У дитини були дуже гарні відносини з батьком, але тривалий час він не може бачитися з сином. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є сусідкою сім'ї [PERSON], тривалий час спостерігала відносини позивача та відповідачки, а також інших членів сім'ї. Стосунки в сім'ї дуже гарні, вони всі доброзичливі. [PERSON] була не дуже контактною, з нею вона мало спілкувалася. Свідок [PERSON] у суді пояснив, що він є рідним братом позивача. Вони проживали всі разом в одній квартирі до того часу, як [PERSON] переїхала разом з дитиною жити до батьків. Ніяких скандалів між ними не було, вони жили гарно, він постійно допомагав [PERSON] з дитиною. Але після переїзду відповідачка не дає можливості бачитися з дитиною. Свідки, допитані з боку відповідачки, пояснили наступне. Свідок [PERSON] у суді зазначила, що вона є сусідкою сім'ї [PERSON] з 1986 року. Після одруження [PERSON] дуже погано жила з чоловіком, навіть у пологовому будинку допомагала [PERSON] вона, а не її чоловік, який її і додому не забрав після пологів. Костя поводив себе не завжди адекватно, казав, що у нього немає батьківських почуттів. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є подругою [PERSON] вже 10 років, бувала вдома як у [PERSON], так і у [PERSON], коли вони разом проживали. Також вона була з [PERSON] на пологах, потім також їй допомагала. Позивач іноді міг поводити себе неадекватно, від чого [PERSON] з дитиною страждали. Але слід зазначити, що свідки [PERSON] та [PERSON], допитані з боку відповідачки, жодним чином не спростували доводи, встановлені судом, щодо того, що відповідачка чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, Свідки лише пояснили факти спільного проживання сторін у справі та надали характеристику позивачу, при цьому жодних спростувань діям відповідачки не надали, а тому суд вважає, що їх покази, як докази на підтвердження позиції відповідачки, до уваги братися не можуть. 19.06.2017 року Службою у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надано Висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини [PERSON]. Так, відповідно до Висновку Служба вважає за доцільне встановити наступний графік спілкування батька з дитиною, а саме: 1) До досягнення дитиною п'ятирічного віку (до 28 липня 2019 року): - кожної середи з 17 години до 20 години (без присутності матері); - з 17 години кожної п'ятниці до 20 години кожної суботи (без присутності матері); - щорічно 29 липня з 10 години до 20 години (без присутності матері); - щорічно 02 та 08 січня з 10 години до 20 години (без присутності матері); - щорічно 14 днів поспіль у період з 01 червня до 01 вересня для спільного літнього відпочинку та оздоровлення дитини (без присутності матері). 2) З часу досягнення дитиною п'ятирічного віку (з 29 липня 2019 року) і до досягнення дитиною 14-річного віку (до 28 липня 2028 року): - кожної середи з 17 години до 20 години (без присутності матері); - з 17 години кожної першої та третьої п'ятниці місяця до 18 години кожної першої та третьої неділі місяця (без присутності матері); - щорічно по три дні поспіль в період шкільних весняних та осінніх канікул (без присутності матері); - щорічно по сім днів поспіль в період шкільних зимових канікул (без присутності матері); - щорічно 21 день поспіль в період шкільних літніх канікул (без присутності матері); - щорічно 29 липня з 10 години до 20 години (без присутності матері). Згідно із ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. При вирішенні даного спору суд бере до уваги рішення Органу опіки та піклування щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини, але при цьому зауважує, що вказане рішення було прийнято без вивчення думки відповідачки стосовно даного питання, без проведення обстеження умов проживання дитини, без врахування медичних висновків, стану здоров'я дитини, висновків психолога. Крім того, Органом опіки та піклування не було взято до уваги, що з грудня 2016 року (майже півтори роки) дитина не бачила батька. Враховуючи те, що дитині лише 3, 6 роки, така тривала перерва у спілкуванні батька з дитиною значною мірою може вплинути на сприйняття дитиною позивача, на його емоційний стан та здоров'я. Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом письмових доказів, а також того, що позивач має позитивні характеризуючи дані, має можливість та бажання приймати активну участь у вихованні своєї дитини, а також те, що таке спілкування не перешкоджатиме розвитку дитини, наявність між сторонами суперечок щодо участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини, суд вважає, що судом повинен бути визначений порядок участі позивача у вихованні його сина [PERSON]. Але при цьому суд вважає за необхідне до досягнення дитиною п'ятирічного віку слід встановити графік спілкування батька з дитиною у присутності матері. Суд вважає, що це надасть змогу дитині звикнути до батька, а позивачу встановити контакт з дитиною, зацікавити сина, що позитивно вплине на їх стосунки та можливість подальшого спілкування у відсутності матері. З урахуванням вищевикладеного, встановлених судом обставин справи, суд вважає, що для позивача необхідно встановити наступний порядок участі у вихованні сина, а саме: 1) До досягнення дитиною п'ятирічного віку (до 28 липня 2019 року): - кожної середи з 17 години до 20 години у присутності матері; - кожної п'ятниці з 17 години до 20 години у присутності матері; - щорічно 29 липня з 10 години до 20 години у присутності матері; - щорічно 02 та 08 січня з 10 години до 20 години у присутності матері. 2) З часу досягнення дитиною п'ятирічного віку (з 29 липня 2019 року) і до досягнення дитиною 14-річного віку (до 28 липня 2028 року): - кожної середи з 17 години до 20 години (без присутності матері); - з 17 години кожної першої та третьої п'ятниці місяця до 18 години кожної першої та третьої неділі місяця (без присутності матері); - щорічно по три дні поспіль в період шкільних весняних та осінніх канікул (без присутності матері, але за попереднім погодженням з матір'ю); - щорічно по сім днів поспіль в період шкільних зимових канікул (без присутності матері, але за попереднім погодженням з матір'ю); - щорічно 21 день поспіль в період шкільних літніх канікул (без присутності матері, але за попереднім погодженням з матір'ю); - щорічно 29 липня з 10 години до 20 години (без присутності матері). Також суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання відповідачки не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, зважаючи на те, що такий факт, дійсно, має місце, що було достеменно встановлено під час розгляду справи та не спростовано жодним належним доказом, наданим стороною відповідача. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 640, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial