Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

до Івано-Франківського міського суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В позові вказано, що 05/10/1994 р. сторони зареєстрували шлюб, в якому [INFO] народилась донька [PERSON]. До 21 лютого 2011 року донька проживала з позивачкою, а у лютому донька перейшла проживати до відповідача. Під час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS], а також в квартиру сторони придбали стінку кухонну, спальний набір, спальний набір в дитячу, м`який куток, дубовий журнальний столик, холодильник "Атлант", плиту газову, пральну машину "Сіменс", телевізор, кухонний комбайн на загальну вартість 89500 гривень. Позивачка вважає спірне майно спільним та просила суд визнати за нею право на 1/2 зазначеного майна. В наступному позивачка подала заяву про збільшення позову, в якій просила суд відійти від принципу рівності часток в спільній сумісній власності та визнати за нею право власності на 2/3 спірної квартири. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та просили задовольнити його з підстав, вказаних в позові. Також позивачка надала суду пояснення про те, що позивачка не є підприємцем, донька [PERSON] є інвалідом дитинства, відповідач не надає кошти на утримання доньки, а тому позивачка просила відійти від принципу рівності часток. Також позивачка надала суду пояснення про те, що грошові кошти на купівлю квартири надали їх з відповідачем батьки. В судовому засіданні відповідач визнав позов частково, що на його думку повинно передбачати поділ квартири одночасно із його боргом за позикою з тих підстав, що для придбання спірної квартири він отримав позику, не оспорюючи права позивачки на квартиру висловив думку про необхідність визнання за позивачкою права власності на 1/5 частки в квартирі та визнання за ним права власності на 4/5 частки у спірній квартирі. Після перерви відповідач та його представник не з`явились в судове засідання, заздалегідь не повідомили суду про причини неявки та поважність таких причин. Відповідно до п. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Розгляд справи повинен бути здійсненим для забезпечення права сторін на юридичну визначеність та юридичну певність у цьому спорі, про що Україна взяла міжнародні зобов`язання відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини. Судом встановлено наступні обставини. 21/02/2011 року рішенням Івано-Франківського міського суду розірвано шлюб сторін, укладений в жовтні 1994 року. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] 22/08/1995 року у сторін народилась донька [PERSON]. Доньці сторін видано пенсійне посвідчення [NUMBER]. 24/05/2001 р. [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон і відчуження об`єктів нерухомого майна № 36012575 накладено арешт на квартиру [ADDRESS], належну [PERSON]. Відповідно до висновку експерта 13/1/13 варіанти поділу спірної квартири відсутні і можливо визначити лише вартість квартири та її часток в грошовому еквіваленті. Відповідно до довідки МСЕК донька сторін є інвалідом 3 групи, протипоказана робота із навантаженням єдиного здорового ока. Пояснення позивачки щодо вчинення відповідачем щодо неї злочину не можуть бути враховані судом у зв`язку із положенням ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідач подав суду письмові заперечення про те, що квартиру було придбано в шлюбі із позивачкою, але при вирішенні часток в праві на квартиру вважає, що повинно бути відступлено від презумпції рівності часток у зв`язку із тим, що ним було отримано позику на придбання квартири. Відповідно до договору позики від 10/02/2001 р. відповідач та третя особа уклали договір, на підставі якого відповідач отримав позику в сумі 35000 доларів США для купівлі спірної квартири та її ремонту. Однак відповідно до п. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Отже, грошові кошти, які відповідач отримав від третьої особи надійшли у власність відповідача, які він використав на власний розсуд. За поясненнями відповідача вказані грошові кошти він використав на придбання квартири для задоволення житлових охоронюваних законом інтересів. Тому квартиру придбано в інтересі сім`ї, відповідно вона надійшла у власність членів подружжя. Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу від 24/05/2001 р. продаж спірної квартири вчинено за 25589 гривень. Отже, пояснення відповідача про отримання ним 35000 доларів США саме для купівлі квартири також є надуманими, оскільки сума позики значно перевищує суму договору купівлі-продажу. Відповідно до пояснень позивачки вона не була повідомлена відповідачем про укладення ним договору позики, не давала згоду на його укладення, не приймала на себе зобов`язань за договором позики. До суду не було заявлено позову про зобов`язання позивачки за договором позики, надання їй прав чи про покладення на неї обов`язків за вказаним договором, стягнення грошових коштів з позивачки за договором позики. Крім цього покладення на позивачку обов`язків за договором позики означало б заміну боржника у відповідному зобов`язанні. В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Отже, без згоди кредитора не може бути замінено боржника. Заміна боржника в зобов`язанні є дискреційним правом кредитора. Тому пояснення відповідача про покладення на позивачку обов`язків за договором позики, без згоди кредитора є необґрунтованим та є формою зловживання ним правом на звернення до суду, оскільки воно позбавлено правових підстав. Крім зазначеного відповідно до п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Так само відповідно до п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. В свою чергу в п. 1 ст. 511 ЦК України вказано, що зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Отже, правових підстав для покладення на позивачку обов`язків відповідача за договором позики відповідач перед судом не довів. Разом з цим зняття обов`язків з позивача за його договором позики та покладення їх на позивачку без її згоди та без згоди кредитора означало б порушення прав кредитора на визначення особи боржника, порушення майнових прав позивача, шляхом покладення на нього обов`язку із оплати позики, яку вона не вчиняла і були б порушенням ст. 511 ЦК України. Крім зазначеного, необхідно підкреслити, що позову про зобов`язання позивачки відповідач до суду не заявив. Будь-яких клопотань про виклик і допит свідків сторони до суду не заявляли. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07/03/2014 р. було ухвалено визнати право власності на 2/3 частки в праві на спірну квартиру, визнано право на 1/2 не визначених меблів і техніки. Будь-яких доказів придбання сторонами невизначених меблів і техніки позивач суду не надав. Будь-яких доказів того, що надані копії платіжних документів є саме документами про придбання спірних речей, індивідуальні ознаки яких жодним чином не визначені в позові і в поясненнях позивача суду не надано. Отже, перед судом не доведено, що сторони взагалі придбавали невизначені індивідуальними ознаками меблі і техніку, на які позивачка просила визнати право власності. Необхідно зазначити, що позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частки на меблів і побутову техніку, яку, як вона вважає, повинна перебувати в спірній квартирі. Однак відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Отже, речі побутового призначення, в тому числі техніка і меблі, які забезпечують функціонування житла і перебувають в житлі є приналежностями спірного житла і відповідно до ст. 186 ЦК України слідують за ним. Однак в будь-якому разі позивачем не доведено обставини існування спірних меблів і побутової техніки, місця їх перебування на даний час, утримання спірного майна відповідачем, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності на річ, визначену індивідуальними ознаками щодо якої відсутні докази її фізичного існування та утримання відповідачем. Судом було зазначено, що сторони самостійно не дійшли згоди щодо вирішення їх спору. Кожна сторона просила суд про відступлення від принципу рівності часток в спірній квартирі на її користь. Разом з цим право власності позивачки на спірну квартиру відповідачем не заперечувалось. Спір виник між сторонами щодо їх часток у відповідному праві за їх проханнями щодо відступу від презумпції рівності часток подружжя. При цьому в позові саме позивачкою вказано, що донька сторін проживає із відповідачем, отже у позивачки відсутні будь-які правові підстави звертатись до суду із клопотанням про відступлення на її користь від презумпції рівності часток в спільному майні подружжя. Відповідач в своїх поясненнях, звернених до суду просив суд відійти від рівності часток подружжя і визнати за ним право власності на 4/5 частки на спірну квартиру. Однак відповідач не заявив до позивачки зустрічного позову, відповідно і не надав суду компетенцію на вирішення його прохання. Адже відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В свою чергу в п. 1 ст. 118 ЦПК України вказано, що позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції. В п. 1 ст. 123 ЦПК України вказано, що відповідач має право пред'явити зустрічний позов до початку розгляду справи по суті. Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до п. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Однак ні відповідач, ні його представник, який є адвокатом, не подали суду належним чином оформленого зустрічного позову про відступлення від рівності часток на користь відповідача. Тому вони не надали суду компетенцію на вирішення спору за поясненням відповідача щодо визнання за ним права власності на 4/5 квартири. Отже, необхідно відзначити, що відповідач і його адвокат в порушення процесуального закону просили про відступлення від презумпції рівності часток в спільній власності подружжя в письмовому поясненні та в судовому засіданні. В п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначено, що, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, обсяг повноважень сторін щодо спірної квартири визначається положеннями ЦК УРСР, КпШС а зміст прав і охоронюваних законом інтересів сторін визначається положеннями ЦК України. Так, в 22 КпШС було вказано, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до п. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В ст. 60 СК України вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В п. 3 ст. 61 СК України вказано, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, пояснення відповідача про те, що ним для їх з позивачкою сім`ї було придбано квартиру є його поясненням про те, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності. Відповідно до п. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В свою чергу відповідно до ст. 317 ЦК України правомочності володіння, користування і розпоряджання майном складають право власності. Отже законодавством проголошено рівність співвласників в їх правах. В п. 1 ст. 355 ЦК України вказано, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до п. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В п. 1 ст. 15 ЦК України вказано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В п. 1 ст. 70 СК України вказано, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Тому для відступу від принципу рівності часток позивачка повинна була довести обставину, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, а не про окремого її члена, при цьому позивачкою повинно було бути доведено обставину, що відповідач мав відповідну можливість для виконання відповідного обов`язку. Обґрунтовуючи відступлення від принципу рівності часток в спільному майні подружжя позивачка вказала, що донька, у зв`язку з утриманням якої необхідно відійти від такого принципу проживає із відповідачем, отже вона перебуває на утриманні відповідача. Донька сторін є інвалідом третьої групи, отже її працездатність обмежена лише частково, а не повністю. Крім цього, не є правовою підставою для відступу від принципу рівності часток заборгованість по аліментах, оскільки така заборгованість є динамічною, її розмір зменшується або збільшується залежно від її оплати відповідачем. В свою чергу стягнення заборгованості по аліментах здійснюється на основі рішення суду про їх присудження та розрахунку державного виконавця. Отже, заборгованість по аліментах підлягає стягненню в порядку, передбаченому в Закону України "Про виконавче провадження", а не є підставою для відступу від принципу рівності часток в спільному майні подружжя. Крім цього заборгованість по аліментах стягується на основі розрахунку державного виконавця самим же державним виконавцем, а вирішення спору про відступлення від презумпції рівності часток в спільній власності подружжя здійснюється в судовому порядку. Відступлення від рівності часток в спільному майні подружжя не припиняє і не зменшує розміру заборгованості по аліментах. Наявність заборгованості по аліментах є підставою для звернення стягнення на майно відповідача в порядку та черговості, визначених в Законі України "Про виконавче провадження". Так само не є правовою підставою для відступу від принципу рівності часток вимога позивача до відповідача про компенсацію додаткових витрат на утримання членів сім`ї. В п. 3 ст. 70 СК України вказано, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Крім цього ухвалою Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 15/10/2014 р. в цьому спорі скасовано рішення Івано-Франківського міського суду, яким було задоволено позов та здійснено відступлення від презумпції рівності часток в спільній власності позивача та відповідача. Так у вказаній ухвалі зазначено, що перед судом не доведено обставину недостатності розміру аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування доньки, яка проживає з відповідачем. Перед судом не доведено можливості сплати відповідачем аліментів та заборгованості по ним. Під час нового судового розгляду вказані касаційним судом обставини також однозначно не доведені позивачем. Так само суду не надано доказу проживання доньки сторін з позивачкою, в позові вказано, що донька проживає з відповідачем. Відповідно до п. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Аналіз пояснень позивачки про те, що грошові кошти на купівлю квартири надали їх з відповідачем батьки та пояснень відповідача про те, що грошові кошти на купівлю квартири він отримав у позику від третьої особи підлягають критичній оцінці судом, оскільки сторони безпосередньо зацікавлені в результатах вирішення цього спору судом. В такий спосіб сторони мали намір кожна використати на свою користь положення п. 7 ст. 77 СК України. Однак зазначені пояснення сторін є взаємно суперечливими, а відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В п. 1 ст. 60 ЦПК України вказано, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так в п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В п. 2 постанови № 10 Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" вказано, що згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п. 6 договору про надання правової допомоги №2/10 від 27 січня 2014 р. встановлено розмір гонорару за домовленістю сторін. Позивачка просила суд стягнути з відповідача 2000 гривень за оплату послуг правового характеру на підставі договору №25/04/12 укладеного між нею та ТзОВ "Правнича компанія "Де-юре" та на підставі акту приймання-передачі № ОУ-0000015 між позивачкою та представником зазначеного ТзОВ. Відповідно до інформації експерта вартість призначеної судом експертизи становить 2500 гривень. З урахуванням загальної ціни позову і ухваленого по суті рішення судом задоволено позов в 1/3 частині від загальної вартості предмету позову, а тому судові витрати підлягають компенсації у вказаній частині. Інші пояснення, арґументи та докази сторін не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: partial