Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач у лютому 2015 р. звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення Київської міської Ради №856/1912 від 09.07.2009 р."Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]" затверджено проект землеустрою та відповідачу надано у приватну власність вказана вище земельна ділянка. Також, на підставі вище зазначеного рішення, відповідачу виданий Державний акт серії [NUMBER] на право власності на спірну земельну ділянку. Позивач зазначає, що на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08.07.2014 р. визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської Ради №856/1912 від 09.07.2009 р."Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]", з підстав порушення право власності територіальної громади м. Києва на землю, оскільки спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення. За таких обставин, позивач вважає, що Державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га на [ADDRESS], який був виданий на підставі рішення Київської міської Ради №856/1912 від 09.07.2009р. відповідачку [PERSON], має бути визнаний недійсним, а вказана земельна ділянка повернута Київській міській раді. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним належним чином (а.с. 67-69), а тому суд на підставі ст. 224 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності останнього на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі Державного акту серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 18.06.2010р. та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03789, відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1000 га на [ADDRESS] з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 9-10). Встановлено, що вказаний вище державний акт виданий на підставі рішення Київської міської Ради №856/1912 від 09.07.2009р. "Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]" (а.с. 7-8). Судом встановлено, що зазначена вище земельна ділянка була відведена відповідачу [PERSON] відповідно до проекту землеустрою, розробленого ПП "Шоп"як" (а.с. 23-61). Встановлено, що на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08.07.2014 р. визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської Ради №856/1912 від 09.07.2009 р. "Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]", з підстав порушення вимог ст.ст. 116, 118 ЗК України та право власності територіальної громади м. Києва на землю, оскільки спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення. Встановлено, що вказане вище судове рішення станом на 24.03.2015 р. набуло чинності та сторонами не оскаржувалось. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 2 ст. 52 ЗК України, на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкодити використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Відповідно до п.10.4. ДБН 360-92**, на землях зелених зон міст не допускається розміщення будівель, споруд та комунікацій, що не передбачені для відпочинку, занять спортом та обслуговування лісового господарства. Статтею 19 ЗК України (в редакції станом на час прийняття оскаржуваного рішення), встановлено категорії земель України, які поділяються за основним цільовим призначенням, серед яких окремими пунктами зазначені землі рекреаційного призначення та землі житлової та громадської забудови. За даними форми 6-зем, затвердженої наказом №377 ДержкомстатуУкраїнивід 05.11.1998р., земельну ділянку проспекті Перемоги, 15 км, діл. 20-а у Святошинському районі м. Києва вилучено із не наданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування. Таким чином, відповідно до вимог ст.51 ЗК України, спірна земельна ділянка на момент прийняття Київрадою оспорюваного рішення відносилась до земель рекреаційного призначення, а після прийняття вказаного рішення, ця ж земельна ділянка була віднесена до земель житлової та громадської забудови. При цьому, зміна цільового призначення спірної земельної ділянки відповідно до правил ст.20 ЗК України не проводилась. У відповідності до п. "а" ст.21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Згідно частини 1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Що стосується позовних вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та зобов*язання відповідача повернути земельну ділянку, суд приходить до наступного. Відповідно до правил ст.ст. 116, 118 ЗК України, державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того чи є законним рішення, на підставі якого його видано. Згідно пункту 3) частини 1 ст.346 ЦК України, право власності особи припиняється на майно, яке за законом не може належати цій особі. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 7 грудня 1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 січня 1986 року). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов*язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Вказана вище правова позиція висловлена Верховним Судом України в справі №6-92 від 18.09.2013р. Однак, у спірному випадку, як встановлено судом, відповідач набув право власності на земельну ділянку з порушенням ст.ст. 52, 116, 118 ЗК України, тобто незаконно. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки власності територіальної громади у приватну власність та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (п. 54 рішення). Враховуючи наведене, виходячи із приорітету суспільного інтересу над інтересом конкретної особи, суд вважає, що оскільки відпали підстави для отримання відповідачем державного акту на право власності на земельну ділянку від 17.06.2010р., враховуючи те, що спірна земельна ділянка не може належати відповідачу, вказаний вище правовстановлюючий документ підлягає визнанню недійсним, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Таким чином, враховуючи всі зібрані докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає, що позивач відповідно до ст. 60 ЦПК України довів в судовому засіданні позовні вимоги, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved