Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що між ним та відповідачем 18.05.2010 року був укладений договір позики на суму 200 000,00 грн. яким встановлено, що у разі несвоєчасної сплати суми позики сплачуються 7% за кожен місяць користування по день повернення позики, зі строком повернення 18.11.2010 року. Дана позика на теперішній час відповідачем не повернута, у звязку з чим позивач змушений звернутись до суду з даним позовом, яким просить суд стягнути з відповідача на його користь суму позики в розмірі 200 000,00 грн., відсотки за її користуванням в розмірі 938 000,00 грн., суму інфляції за весь час прострочки в розмірі 173 600,00 грн., 3% річних за весь час прострочки в розмірі 30 000,00 грн. суму пені в розмірі 365000,00 грн., а всього в розмірі 1\~706 600,00 грн. Позивач в судовому засіданні дав аналогічні пояснення, викладені в позові, позовні вимоги підтримав, при цьому не заперечував щодо зменшення розміру пені. Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням про розгляд справи за його відсутністю, за участю його представника, та письмові заперечення відповідно до яких ним були повернуті позивачеві грошові кошти за вказаним договором позики у строк, що підтверджується наявними у нього відомостями про доходи з Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м Маріуполя Донецької області, проте зауважує, що [PERSON], зловживаючи його правової необізнаністю та довірою, не надавав письмових підтверджень про повернення грошових сум. Заперечуючи проти позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою, посилається на ч.1 ст.5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та на те, що позивач не є ФОП, не має відповідної ліцензії, а тому не може здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, та не має право надавати грошові кошти на умовах боргу зі сплатою відсотків, тому позовні вимоги в частині стягнення відсотків за позикою є незаконними. Також зазначено, що оскільки зобов'язання перед позивачем виконані в повному обсязі, тому відсутні будь-які підстави для стягнення неустойки. Крім того, посилається на ч.3 ст.551 ЦК України щодо можливості зменшення розміру неустойки за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, а в даному випадку позивач наполягає на стягненні 365 000 гривень, при цьому сума позики становить 200\~000 грн., що є прямою підставою для зменшення суми неустойки. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на письмові заперечення. Суд заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим, проте таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.05.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, що відповідачем не оспорюється. При цьому відповідно до даного договору позикодавець передає позичальнику грошові кошти в розмірі 200 000 грн. строком до 18.11.2010 року, зі сплатою 5% за кожен місяць користування позикою, які повинні виплачуватись не пізніше 18-20 числа кожного місяця, у разі невиплати даних процентів, вони повинні виплачуватись у розмірі 7%. Також п.1.4 даного договору у разі несвоєчасного повернення позики передбачена сплата пені в розмірі 0,5% від суми позики за кожен день прострочки, сплата 3% річних та інфляційних витрат. На обґрунтування доводів щодо погашення суми позики відповідачем надано суду копії довідок та лист Жовтневої МДПІ, проте суд не бере до уваги вказані доводи та документи з огляду на положення ст.ст. 10, 60, 57 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, у зязку з недоведеністю цими даними факту повернення боргу за довором позики від 18.05.2010 року. Також судом не враховуються посилання сторони відповідача на те, що позивач не є ані фінансовою установою, ані фізичною особою підприємцем, тому надавати фінансові послуги у вигляді позики, з нарахуванням відсотків за її користування, на мав повноважень, оскільки спір між позивачем та відповідачами за договором позики від 18.05.2010 року виник між фізичними особами, які не являються ні юридичними особами, ні суб'єктами підприємницької діяльності, які повинні здійснювати свою діяльність відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», і регулюється виключно статтями Цивільного кодексу України. Так відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18 липня 2012 року договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч.1 ст.1048 ЦК України). Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтями 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від сум позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та на вимогу кредитора зобов'язаний виплатити останньому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення, а крім того, якщо за порушення зобов'язання встановлена неустойка (штраф, пеня), то вона підлягає стягненню з боржника в повному розмірі незалежно від стягнення збитків на підставі ст. 624 ЦК України. Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Так заборгованість за договором позики від 18.05.2010 року в частині 7% процентів за кожен місяць користування сумою позики за період з 18.05.2010 року по 18.12.2015 року становить 938000 грн.( 200000 грн. ?7%/100?67міс.). Розрахунок суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення з грудня 2010 року по вересень 2015 року становить 173600 грн. (200\~000 грн. ?(186,8% -100%):100%). Сума 3% річних за прострочення повернення позики за період з 18.11.2010 року по 18.12.2015 року складає 30 000 грн. (200000 грн. ?3%:100%?5). Що стосується позовних вимог про стягнення пені за договором позики, то суд в даній частині виходить з положень ст.ст. 546, 548, 549, 551, 258 ч.2 Цивільного кодексу України якими передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, заставою. Виконання зобовязання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, оскільки розмір пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором позики значно перевищує розмір збитків, тому суд вважає можливим та доцільним зменшити розмір неустойки до 200\~000 грн. Отже, оцінюючи з'ясовані обставини справи, що перевірені представленими доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення вказаного позову, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 18.05.2010 року в розмірі 1\~541\~600 гривень, з яких: сума боргу - 200\~000 грн., проценти - 93 8000 грн., розмір інфляції 17 3600 грн., 3% річних 30\~000 грн., пеня 200 000 грн. Зважаючи на те, що позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, в силу положень частини третьої статті 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial