Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивач звернуся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що нею було надано, [PERSON] позику в розмірі 18800 (вісімнадцять тисяч вісімсот) євро, що підтверджуються складеною Відповідачем власноруч та підписаною у присутності її чоловіка, розпискою від 22.01.2016 року. Згідно якої Відповідач зобов'язувався повернути Позивачу позику в сумі коштів в розмірі 18800 (вісімнадцять тисяч вісімсот) євро. Відповідач частково погасила борг, повернувши позивачу 05 серпня 2017 року 800 (вісімсот) євро, про що в розписці зроблений відповідний запис. Позивачем було надіслано Відповідачу листом вимогу від 20.03.2018 року про повернення грошових коштів в розмірі 18000 (вісімнадцять тисяч) євро. Відповідно до повідомлення про вручення, лист відповідач отримала 22.03.18 року, але досі заборгованість не повернула. Відповідачем у справі надано заперечення на позов, в якому позовні вимоги просить задовольнити частково в розмірі 177977 гривень 52 коп., що за курсом НБУ еквівалентно 5688 євро. Обґрунтовує це тим, що протягом 2016-2018 років нею частково погашалася заборгованість за договором позики. Станом на день пред'явлення позову нею сплачено кошти в сумі 13112 євро. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, але від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник Відповідача у судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. (а.с. 52). Справа неодноразово відкладалась за ініціативою відповідача та його представників. В судовому засіданні від 12.10.2018 року, в якому справа розглядалась по суті, представник відповідача - [PERSON] визнала позовні вимоги частково. Факт укладання договору позики не заперечувала, але вважала що сума боргу значно менше, оскільки кошти частково повертались, але надати докази на підтвердження цього не могла, посилаючись, що письмові докази знаходяться у особисто у відповідача, а тому просила оголосити перерву для надання таких доказів. 29.10.2018 р. на електронну адресу суду надійшла чергова заява від представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку з її зайнятістю у кримінальної справі в Лисичанському міському суді Луганської області, яка призначена на 30.10.2018 року, о 11.00 годині. Однак суд дійшов висновку про продовження розгляду справи, виходячи з кількості відкладених за ініціативою відповідача та його представників судових засідань та тієї обставини, що при призначенні справи на 29.10.2018 року, представник відповідача не повідомила про наявність судових засідань, які перешкоджають бути присутньою на узгоджену з нею дату. Щодо посилань представника відповідача про наявність письмових доказів, що сума боргу значно менше, суд вважає, що 8 судових засідань було достатньо для надання таких доказів. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони випливають з договірних відносин і регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що відповідно до розписки, [PERSON] взяла у борг у позивача 18800 євро та зобов'язалась повернути 22.01.2016 року. [PERSON], чоловік відповідача, погодився з вищевказаним. 05 серпня 2017 року позивач отримала від відповідача 800 євро в розрахунок боргу та залишок склав 18000 євро. (а.с. 7). Позивачем було надіслано Відповідачу листом вимогу від 20.03.2018 року про повернення грошових коштів в розмірі: 18000 (вісімнадцять тисяч ) евро. (а.с. 8). Відповідно до повідомлення про вручення, лист відповідач отримала 22.03.18 року. (а.с. 9). Після закінчення тридцятиденного терміну, а саме: з 23.04.2018 року Відповідач вважається таким, що порушила зобов'язання повернути борг в установлений ч. 2 п. 1 ст. 1049 ЦК України строк. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно до вищевказаної розписки встановлено, що позивач передав відповідачу 18800 євро, що не оспорюється стороною відповідача. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі № 6-2789цс16 . Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (постанова ВСУ від 09.11.2016 р. у справі за № 6-1457цс16 ). У зв'язку з тим, що згідно до вказаної розписки відповідачем добровільно вже частково сплачено суму боргу у розмірі 800 євро із 18800 євро, є обґрунтовані підстави вважати, що відповідач визнає свій обов'язок по погашенню заборгованості за договором позики та той факт, що на даний час повна сума боргу не повернута, підтверджують сумніви в недобросовісності виконання щодо повного погашення заборгованості за договором. Факт укладання договору позики не заперечувала і представник відповідача. Сторона відповідача посилається на те, що протягом 2016-2018 років нею частково погашалася заборгованість за договором позики та станом на день пред'явлення позову нею сплачено кошти в сумі 13112 євро, але жодних доказів на підтвердження вказаних обставин не було надано. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є односторонньою угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Також в даному випадку договір позики укладений між сторонами по справі за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною угодою, з якої дійсно вбачається факт отримання відповідачем в борг грошової суми в розмірі 18800 євро, із зобов'язанням повернення позики. З огляду на викладене порушено право та законний інтерес позивача на повернення йому грошових коштів в повному обсязі. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу № 1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і Стратіс Андреадіс проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59). Відповідно до курсу валют Національного банку України станом на 02.05.2018 року курс евро до гривні складає: 1 евро = 31 грн. 29 коп. 18000 x 31.29 = 563220 (п'ятсот шістдесят три тисячі двісті двадцять ) грн. 00 коп., що підтверджується витягом з офіційного сайту НБУ. (а.с. 6). Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Таким чином вимога про стягнення боргу в іноземній валюті за офіційним курсом надень пред'явлення позову. Суд звертає увагу, шо в мотивувальної частині розрахунок боргу у гривні складає 563220 грн (18000 х 31.29), але в прохальної частині позивач просить стягнути 554 400 грн.. Уточнень до позову не подавалось, а тому суд вважає за дійсну суму зазначену саме у прохальної частині позову, оскільки вона не ускладнює становище відповідача порівняно з зазначеною в мотивувальної частині. Змінювати розмір позовних вимог за власною ініціативою суд не має право. Таким чином, судом було встановлено факт отримання відповідачем грошових коштів, встановлено, що він не виконує та не намагається виконати свого обов'язку по поверненню коштів, тому суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача боргу за договором позики є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved