Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та з урахуванням уточнень просила встановити факт належності померлій [PERSON] на момент її смерті 11.11.1993 року 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: м. Київ, мкр. Жуляни, вул. Садова, 6, зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня під літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Встановити факт належності померлому [PERSON] на момент його смерті 29.01.1998 року цілої частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: м. Київ, мкр. Жуляни, вул. Садова, 6, зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4, що складається з 1/2 його частки у спільній сумісній власності та 1/2 частки, що перейшла до нього після смерті його дружини [PERSON] Встановити факт включення до спадкового майна померлого [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: м. Київ, мкр. Жуляни, вул. Садова, 6, зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з народження і по теперішній час зареєстрована та проживає за адресою: м. Київ, мікрорайон Жуляни, вул. Садова, 6. Будинок за даною адресою був побудований її батьками: [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] [PERSON] померла 11.11.1993 року. Після смерті [PERSON] спадщину прийняв її чоловік [PERSON], батько позивача, фактично вступивши в управління майном. Батьком позивача [PERSON], як спадкодавцем, було складено заповіт від 17 лютого 1994 року, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори, згідно з яким він заповідав належний йому будинок з надвірними будівлями та спорудами позивачу. [PERSON] помер 29.01.1998 року. На даний момент в даному будинку приживає позивач та її донька третя особа [PERSON] Вважає, що нею було прийнято спадщину, оскільки вона фактично вступила в управління та володіння майном. В звязку з цим, позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право спадкування за заповітом, але їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту належності померлому [PERSON] спадкового майна. Позивач звернулась до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на будинок № 6 під літ. "А" та прилеглими надвірними будівлями та спорудами по вул. Садовій. 31.08.2011 року Солом'янський районний суд м. Києва своїм рішенням по справі № 2-2864/11 позов задовольнив в повному обсязі, однак рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.01.2012 року по справі № 22ц/2690/1099/2012, вищевказане рішення Солом'янського районного суду м. Києва було скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову, з підстав того, що не було встановлено факту належності будинку 1970 року будівництва [PERSON] З урахуванням викладеного, позивач просила позов задовольнити. Позивач та її представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог про встановлення факту належності померлій [PERSON] на момент її смерті 11.11.1993 року 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: м. Київ, мкр. Жуляни, вул. Садова, 6, не заперечували. В іншій частині позовні вимоги не визнали посилаючись на те, що дійсно житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: м. Київ, мкр. Жуляни, вул. Садова, 6 був побудований батьками позивача, проте [PERSON] та [PERSON] не зареєстрували свого права власності на зазначений житловий будинок. Крім того, зазначили, що після смерті [PERSON], окрім її чоловіка [PERSON] прийняли спадщину та фактично вступили в управління майном її син [PERSON] та донька позивач [PERSON] Син [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований у спірному будинку, а тому після смерті [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/6 частині житлового будинку №6 по вул. Садовій в м. Києві (м-н Жуляни). 17.02.1994 року [PERSON] склав заповіт на користь позивача [PERSON] 29.01.1998 року [PERSON] помер. 29.12.2009 року брат позивача [PERSON] помер. Після його смерті спадкоємцями першої черги є його дружина відповідач [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON], які відмовились від прийняття спадщини після смерті свого батька на користь відповідача [PERSON] Таким чином, вважають, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню на тій підставі, що весь будинок під літ. А за адресою: вул. Садова, 6 в м. Києві (м-н Жуляни) з надвірними будівлями та спорудами не може бути визнано належним померлому [PERSON], оскільки фактично належав кільком особам після смерті [PERSON] На підставі викладеного просили у задоволенні позову відмовити. Третя особа та її представник в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримали та просили їх задовольнити. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що матері позивача [PERSON] було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку розміром 0,19 га в селі Жуляни к/х "КОМУНІСТ" Києво-Святошинського району та встановлено її межі, що підтверджується актом від 22 червня 1957 року. Також, [PERSON] було надано дозвіл № 786 від 29 червня 1957 року на будівництво житлового будинку за проектом "УКРГИПРОСЕЛЬССТРОЙ" Б-106 з підсобними будівлями, зокрема сарай, погреб, вбиральня, із площею будівництва 108,46 кв.м. 20 лютого 1958 року на засіданні правління колгоспу "КОМУНІСТ" ще раз підтверджено право [PERSON] на продовження будівництва житлового будинку з надвірними будівлями і спорудам, оскільки будівництво здійснене на 5%, що підтверджується протоколом № 2 від 20 лютого 1958 року. Із технічного паспорту від 10 жовтня 1987 року вбачається, що будинок закінчений будівництвом в 1970 році під літ. "А", в тому ж році побудовані сарай літ. "Г", погреб літ. "Д", вбиральня літ. "Е", вимощена доріжка та встановлено паркан, ворота 1975 року, цифри 1-4. Окрім цього, будівництво житлового будинку та будівель до нього проводилось із дотриманням встановлених правил ДБН та інших вимог, що підтверджується наступними документами. Довідкою Відділу Державного пожежного нагляду з обслуговування Солом'янського району м. Києва від 31 серпня 2011 року, де вказано, що при перевірці відповідності вимог протипожежних норм та правил будинку № 6 по вул. Садовій встановлено, що будинок розташований без порушень вимог ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень"; Газифікація житлового будинку була проведена в 1978 році, що підтверджується Довідкою ПАТ "КИЇВГАЗ" від 25 квітня 2012 року, де вказано, що будівельно-монтажні роботи виконані згідно проекту з додержанням будівельних норм та правил, система газопостачання прийнята в експлуатацію; Довідкою Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 16 серпня 2011 року № 8669/01, згідно якої житловий будинок під літ. "А" 1970 року побудови, відповідає діючим на той час, нормам забудови для сільських поселень; висота відповідає нормативам забудови приватного житлового фонду, площа жилих кімнат та підсобних приміщень також в межах показників; дотримано вимоги Дозволу № 786 від 29 червня 1957 року; згідно інвентаризаційних даних переобладнань, перебудов, надбудов самовільно не проводилось. Встановлено, що на момент будівництва житлового будинку за адресою: м. Київ, мкр. Жуляни, вул. Садова, 6, з надвірними будівлями та спорудами, мати позивача [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 55). Таким чином, суд приходить до висновку, що будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: м. Київ, мкр. Жуляни, вул. Садова, 6 був збудований батьками позивача [PERSON] та [PERSON] Проти зазначених обставин не заперечували у судовому засіданні відповідач та її представник. 11 листопада 1993 р. померла мати позивача [PERSON], яка постійно проживала у будинку за адресою: м. Київ, мкр. Жуляни, вул. Садова, 6. Після смерті матері позивача в будинку №6 залишились проживати батько позивача [PERSON], [PERSON] позивач, та неповнолітня на той час донька позивача [PERSON]В третя особа. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті матері позивача на той час були [PERSON] чоловік померлої батько позивача, та її діти донька [PERSON] (позивач у справі) та син (брат позивача) [PERSON]. Брат позивача [PERSON] зі своєю сімєю, з відповідачем з 1987 р. проживали у іншому будинку, збудованому на тій же земельній ділянці, де був збудований будинок батьків. Зазначені обставини підтверджуються рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 30.03.2016 року, яким встановлено, що з довідки форми №3 ВСП «Приватний» вбачається, що [PERSON], [PERSON], та [PERSON], зареєстровані у [INFO] в мкр. Жуляни в м. Києві без зазначення будь-яких літер. Разом з тим, з поданих матеріалів вбачається, що [PERSON], [PERSON], та [PERSON], проживають у житловому будинку №6 по вул. Садова в мкр. Жуляни в м. Києві, який згідно технічного паспорту зазначений під літ «Б». В той же час вбачається, що [PERSON] та [PERSON] проживають у житловому будинку по вул. Садова, 6 в мкр. Жуляни в м. Києві, який згідно технічного паспорту зазначений під літ. «А». Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Після смерті [PERSON] спадщину прийняв її чоловік [PERSON], батько позивача, фактично вступивши в управління майном. Згідно ст.ст. 548, 549 ЦК Української РСР від 18.07.1963 р., який діяв на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Таким чином [PERSON] прийняв спадщину, оскільки він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, проживав із [PERSON] однією сімєю. Після смерті матері, батько позивача продовжував проживати в будинку, сплачував всі необхідні платежі, обробляв землю, ремонтував житловий будинок та господарські будівлі, фактично вступив в управління та володіння майном. Згідно ст. 534 ЦК Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Батьком позивача [PERSON], як спадкодавцем, було складено заповіт від 17 лютого 1994 року, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори, згідно з яким він заповідав належний йому будинок з надвірними будівлями та спорудами позивачу. [PERSON] помер 29 січня 1998 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БК №158787, виданим ВРАЦС Солом'янського РУЮ у м. Києві 11.02.2010 року. Позивачем було прийнято спадщину, оскільки вона фактично вступила в управління та володіння майном, на підставі статті 549 ЦК УРСР 1963 року, в редакції, чинній на момент відкриття спадщини. Також, позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право спадкування за заповітом, але їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту належності померлому [PERSON] спадкового майна, що підтверджується листом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори № 3927/02-14 від 01 листопада 2010 року та матеріалами спадкової справи №859/2010, заведеної після смерті 29.01.1998 року [PERSON] З огляду на це, позивач звернулась до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на будинок № 6 під літ. "А" та прилеглими надвірними будівлями та спорудами по вул. Садовій в мкр. Жуляни, в м. Києві. 31.08.2011 року Солом'янським районним судом м. Києва ухвалено рішення про задоволення позову [PERSON] та визнання за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на будинок №6 по вул. Садовій мікрорайону Жуляни у м. Києві під літерою А згідно технічного паспорту БТІ від 06.08.2010 р. з прилеглими до нього надвірними будівлями, який складається з веранди (1) площею 10,8 кв.м; прихожої (2) площею 16,1 кв.м; житлової кімнати (3) площею 28,2 кв.м; житлової кімнати (4) площею 9,5 кв.м; житлової кімнати (5) площею 9,4 кв.м; кухні (6) площею 8,7 кв.м, а також прилеглих надвірних будівель сарай площею 37,0 кв.м (літер. Г); погріб площею 24,0 кв.м (літер. Д); убиральня площею 3,0 кв.м (літер. Є); споруди (ворота, огорожа, доріжки (№1-4). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.01.2012 року, вищевказане рішення Солом'янського районного суду м. Києва було скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову, з підстав того, що не було встановлено факту належності будинку 1970 року будівництва [PERSON] З відповіді, наданої на заяву позивача, Інспекції ДАБК у м. Києві від 05.11.2013 року за № 7/26-56/0511/10 вбачається, що відповідно до пункту 3.1 "Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних житлових будинків, затвердженого Наказом Мінрегіонбуду № 95 від 19 березня 2013 року: «Документом, що засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації». Таким чином, на даний момент немає потреби у повторному прийнятті даного житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами в експлуатацію, оскільки Інспекцією ДАБК у м. Києві встановлено, що технічний паспорт від 10 жовтня 1987 року, складений за результатами інвентаризації, є документом, що посвідчує прийняття даного об'єкта в експлуатацію відповідно до діючого на момент його будівництва законодавства. Також, на запит позивача, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна надало відповідь від 04.06.2013 року № 12213 (И-2013) про те, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи за адресою вул. Садова, 6 (с. Жуляни) при проведенні поточної інвентаризації станом на 2010 рік самочинних забудов та будівель не введених в експлуатацію на зазначеній земельній ділянці не виявлено. Слід також звернути увагу на те, що згідно архівної довідки № 198 від 17 грудня 1993 року, виданої Виконавчим комітетом Києво-Святошинської райради народних депутатів Київської області, підтверджено, що по документам архівного фонду Жулянської сільської ради в погосподарській книзі за 1983-1985 роках є особовий рахунок [PERSON]. В графі землі зазначено 0,14 га, по вул. Садовій, 6. Встановлення часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Як вбачається із вищенаведеного технічного паспорту, будівництво житлового будинку завершилось в 1970 році, отже в цей момент діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, і передбачала обов'язкову реєстрацію будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Відповідно до пункту 6 Інструкції не підлягають реєстрації також будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них адміністративно не приєднані. Отже, на момент завершення будівництва даний житловий будинок знаходився на території села Жуляни, всі дозвільні документи видавались Жулянською сільською радою, а село Жуляни було підпорядковано до міста Києва лише Указом Президії Верховної ради Української РСР від 26 серпня 1988 року. До компетенції виконкомів місцевих [PERSON] відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих [PERSON], які є особливою формою статистичного обліку, що здійснювалось в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання [PERSON] Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105, у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними [PERSON] народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних [PERSON] із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Отже, за змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права, а записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Крім того, з урахуванням викладеного посилання відповідача та її представника на те, що спірний будинок не може бути предметом спадкування за заповітом, оскільки право власності на нього не було зареєстровано за померлими [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованими. До такого ж висновку дійшов Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року. Згідно п. 3.3 вказаного листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ, у період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо." Серед іншого, ВСС України роз'яснив, що найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Але, як свідчить проведений аналіз справ цієї категорії, суди не завжди при винесенні рішення про відмову в задоволенні позову враховують зазначені обставини. А також не враховують, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної [PERSON] Української РСР від 22 січня 1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель», і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних)." Крім того, слід звернути увагу на те, що відповідно до п. 49-1 «Порядку реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого [PERSON] КМУ № 868 від 17 жовтня 2013 року зі змінами та доповненнями від 13 серпня 2014 року, для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських рад та закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., заявник подає: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку. Документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку, може також вважатися рішення сільської ради щодо передачі (надання) земельної ділянки у власність або користування; виписку з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради, сільським головою (у разі, коли виконавчий орган не створений) або відповідною архівною установою; технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна (у разі, коли у виписці з погосподарської книги відсутні відомості про технічні характеристики об'єкта нерухомого майна)." Даний порядок був доповнений цим пунктом в серпні 2014 року. Встановлено, що позивач зверталась у передбаченому законодавством порядку до Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві, однак отримала рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 03 липня 2014 року № 1417801, у зв'язку з тим, що не було подано документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку та документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси. Дане рішення було прийнято до внесення змін до вказаного Порядку державної реєстрації, і на даний момент не вимагається документу, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси, а документом, що посвідчує право на земельну ділянку може бути рішення про передачі (надання) земельної ділянки у власність або користування. Таким чином, як вбачається із діючого на момент завершення будівництва законодавства так і з чинного законодавства, будинок, що побудований на спеціально відведеній для цього земельній ділянці, згідно із дозволом на будівництво, внесеними записами до погосподарської книги, щодо якого проведено інвентаризацію та складено технічний паспорт, є таким що завершений будівництвом, введений в експлуатацію та є нерухомим майном. Проте, в даній конкретній ситуації, вказаний житловий будинок, хоч і відповідає всім вимогам вже нечинного та чинного законодавства, проте потребує юридичного оформлення для створення правових підстав для отримання позивачем, як спадкоємцем за заповітом після смерті її батька [PERSON] свідоцтва про право на спадщину. Як вбачається із вищенаведених обставин та доказів, єдиною перешкодою у отриманні позивачем свідоцтва про спадщину є відсутність встановлених фактів належності даного майна спадкодавцеві [PERSON] та включення його до спадкового майна. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті \~обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач використала всі можливі способи оформити право власності на даний житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, однак це було безрезультатно, оскільки відсутній інший механізм, окрім судового порядку, для встановлення фактів що мають юридичне значення, з урахуванням чого позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідач та її представник як на підставу для відмови позовних вимог посилались на те, що після смерті [PERSON], окрім її чоловіка [PERSON] прийняли спадщину та фактично вступили в управління майном її син [PERSON] та донька позивач [PERSON] Син [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований у спірному будинку, а тому після смерті [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/6 частині житлового будинку №6 по вул. Садовій в м. Києві (м-н Жуляни). 17.02.1994 року [PERSON] склав заповіт на користь позивача [PERSON] 29.01.1998 року [PERSON] помер. 29.12.2009 року брат позивача [PERSON] помер. Після його смерті спадкоємцями першої черги є його дружина відповідач [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON], які відмовились від прийняття спадщини після смерті свого батька на користь відповідача [PERSON] Таким чином, вважають, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню на тій підставі, що весь будинок під літ. А за адресою: вул.. Садова, 6 в м. Києві (м-н Жуляни) з надвірними будівлями та спорудами не може бути визнано належним померлому [PERSON], оскільки фактично належав кільком особам після смерті [PERSON] На цих же підставах, зазначили, що заповіт складений [PERSON] на користь позивача підлягає скасуванню. Однак зазначені посилання відповідача та представника відповідача є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами з огляду на наступне. В судовому засіданні, яке відбулось 18.05.2016 року на стадії клопотань від відповідача надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 18.05.2016 року було відмовлено в прийняті до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON], , третя особа [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання заповіту недійсним. 18.05.2016 року відповідачем на загальних підставах до Солом'янського районного суду м. Києва було подано позовну заяву до [PERSON], третя особа ГУЮ у м. Києві про визнання заповіту недійсним. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 20.05.2016 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. 01.08.2016 року ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа ГУЮ у м. Києві про визнання заповіту недійсним було повернуто позивачу [PERSON] у звязку з не усуненням недоліків заяви встановлених ухвалою від 20.05.2016 року. Крім того, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30.03.2016 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], КМР, треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування на частину домоволодіння та вселення відмовлено. Таким чином, обставини встановлені рішенням не підлягають доказуванню при розгляді інших справ. Отже, заповіт складений [PERSON] на користь позивача [PERSON] 17.02.1994 року, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державною нотаріальної контори в судовому порядку не оскаржувався, визнаним недійсним не був та є чинним, а тому посилання відповідача та її представника є необґрунтованими. Також слід зазначити, що відповідач неодноразово зверталась до суду з позовами про визнання за нею права власності на частину спірного будинку з різних підстав та їй у цьому було відмовлено, що підтверджується рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20.02.2012 року, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09.11.2012 року, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30.03.2016 року. Відповідно до вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного, суд не приймає до уваги вищевказані посилання відповідача, оскільки вони є необґрунтованими. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору в розмірі 1653,60 грн.

Outcome: approved