Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивач - публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк" звернулося з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 28 липня 2012 року між публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № AN3VRX86480146 про надання останній кредиту в сумі 4952,22 грн. на строк по 27 липня 2015 року з виплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,12 % річних за умови погашення позичальником заборгованості за кредитом та процентами шляхом здійснення щомісячних рівних платежів в розмірі 286,39 грн. У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань по своєчасній сплаті кредиту станом на 25 травня 2015 року у неї виникла кредитна заборгованість перед позивачем в розмірі 17843,12 грн. А тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору та понесені ним судові витрати. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 09 грудня 2015 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства Акцент-Банк про розірвання кредитного договору. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] мотивує цей позов тим, що 28 липня 2012 року між нею (надалі - Замовник) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (надалі Виконавець) в особі менеджера [PERSON] фірми "Ріспект" було укладено договір індивідуального замовлення № 7484. Пунктами 1.1 та 1.2 вищевказаного договору визначено, що Виконавець зобовязується надати послуги індивідуального замовлення та передати Замовнику товар згідно Додатку № 1 до цього договору, а Замовник зобовязується оплатити товар на умовах, встановлених цим договором. Вартість товару (без врахування доставки та монтажу) становить 6148,00 грн. Таким чином з урахуванням статей 901-903 ЦК України вищевказаний договір за своєю природою є договором про надання послуг, в ньому чітко визначено ціну та порядок оплати послуг. Жодних інших договорів між позивачем та ФОП [PERSON] укладено не було. Умовами договору не було передбачено сплати коштів на підставі кредитних коштів Замовника. Позивач категорично не згідна із доводами відповідача щодо порушення нею умов кредитного договору та із необхідністю погашення заборгованості, оскільки нарахування боргу не відповідає вимогам чинного законодавства. Так, на підставі заяви [PERSON] від 28 липня 2012 року між нею та ПАТ "Акцент-Банк" виникли правовідносини, повязані із наданням кредитних коштів. Відповідно до п.9 заяви позичальника від 28 липня 2012 року кредит надавався позичальнику на наступні цілі: оплати/часткової оплати товару згідно з переліком шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ПП [PERSON] № 26002010031042 у ПАТ "Укрсоцбанк", МФО 300023, код ЄРПОУ [NUMBER], загальна вартість товару 5408,00 грн. Пунктом 2.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Рострочка") (Стандарт) визначено, що Банк зобовязується надати позичальнику кредит шляхом перерахування коштів на рахунок торгівельно-сервісного підприємства. Позивач стверджує, що ФОП [PERSON] та ПП [PERSON], яка зазначена у кредитному договорі, є різними субєктами господарювання. Позивач не укладала жодного договору про надання послуг із встановлення вікон з ФОП [PERSON] Крім того, [PERSON] зазначає, що у договорі індивідуального замовлення сума вартості вікон складає 6148,00 грн., а у кредитному договорі 5048,00 грн., що свідчить про порушення банком порядку здійснення належної ідентифікації отримувача кредитних коштів та зарахування цих коштів на його рахунок. Позивач вважає, що банк, допустивши прострочення кредитора, порушив вимоги чинного законодавства та кредитного договору, а тому подальше його виконання наноситиме позивачу матеріальні збитки, що неприпустимо. У звязку з вищенаведеним позивач просить розірвати укладений між нею та відповідачем 28 липня 2012 року кредитний договір. Відповідач позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали з підстав, викладених у запереченні, просили відмовити у його задоволенні, а у разі встановлення факту порушення відповідачем умов кредитного договору застосувати строк позовної давності до неустойки. Зустрічний позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили розірвати кредитний договір від 28 липня 2012 року. Крім того пояснили суду, що в силу п.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів єдиноразової винагороди та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту є незаконними, як такі, що порушують права відповідача, як споживача банківських послуг, а відповідні умови кредитного договору нікчемними. На думку відповідача та її представника, вимога банку про стягнення пені та штрафу в силу п.1 ч.2 ст.258 ЦК України не підлягає до задоволення у звязку зі спливом строку позовної давності. Також в пункті 5.5 Умов надання споживчого кредиту банк встановив термін позовної давності тривалістю пять років, проте відповідач не надавала своєї згоди на збільшення строку позовної давності, як це передбачено ст.259 ЦК України. У момент підписання заяви про надання споживчого кредиту банк не запропонував [PERSON] збільшити строк позовної давності. Крім того, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що станом на 28 липня 2012 року діяли саме такі Умови надання споживчого кредиту, що приєднані до позовної заяви, оскільки вони не містять підпису відповідача. Представник позивача - відповідача за зустрічним позовом - публічного акціонерного товариства Акцент-Банк [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Предявлений [PERSON] до банку зустрічний позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, а у задоволенні зустрічного позову відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Як встановлено в судовому засіданні і що стверджується матеріалами справи, 28 липня 2012 року між фізичною особою-підприємцем (надалі Виконавець) в особі магазину "Ріспект" та [PERSON] (надалі - Замовник) було укладено договір індивідуального замовлення № 7484 ( договір підписав менеджер [PERSON]М.), згідно п.п.1.1, 1.2, 2.3 якого Виконавець зобовязується надати послуги індивідуального замовлення та передати Замовнику товар згідно Додатку № 1 до цього договору, а Замовник зобовязується оплатити товар на умовах, встановлених цим договором. Вартість товару (без врахування доставки та монтажу) становить 6148,00 грн. Замовник в момент підписання договору оплачує завдаток у розмірі 600,00 грн. (а.с.89). Актом № 000623 перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів від 31 липня 2012 року (а.с.97-100) стверджується, що ФОП [PERSON] є власником магазину "Ріспект", під час перевірки порушень не встановлено. Товарним чеком від 28 липня 2012 року (а.с.14) стверджується, що [PERSON] на виконання пункту 2.3 вищевказаного договору сплатила завдаток в розмірі 600,00 грн. Товарним чеком № 25 від 28 липня 2012 року (а.с.14) стверджується, що на оплату товару вікна "Олпласт" на поточний рахунок ПП Охоти № 26002010031042 повинні бути перераховані грошові кошти в розмірі 5048,00 грн. 28 липня 2012 року відповідач [PERSON] звернулася до публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" із заявою позичальника № AN3VRX86480146 (а.с.6) про отримання кредиту на запропонованих банком Умовах надання споживчого кредиту. Як вбачається з вищевказаної заяви позичальника, а також з довідки про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, графіка погашення кредиту (а.с.58), відповідачу [PERSON] надавався строковий кредит в сумі 4952,24,00 грн. на термін 36 місяців з 28 липня 2012 року по 27 липня 2015 року включно на споживчі цілі з виплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,12 % річних, щомісячної комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 148,57 грн. та єдиної разової комісії в розмірі 144,24 грн. за умови погашення позичальником заборгованості за кредитом, відсотками та комісією шляхом здійснення в період з 21 по 25 число кожного місяця щомісячних фіксованих рівних платежів в сумі 286,39 грн. Підпунктом а) пункту 9 заяви позичальника № AN3VRX86480146 передбачено, що кредит надається позичальнику на оплату товару пластикового вікна шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ПП [PERSON] (надалі - Продавець) № 26002010031042 у ПАТ "Укрсоцбанк", МФО 300023, код ЄДРПОУ [NUMBER]. Вартість товару 5408,00 грн. Допитаний в судовому засіданні, яке відбулося в режимі відеоконференції, свідок [PERSON] показав, що він 28 липня 2012 року працював на посаді менеджера ПАТ "Акцент-Банк" та займався оформленням товарних кредитів фізичним особам. Свідок ствердив, що відповідно до встановленого порядку оформлення кредитів до нього звертався позичальник, маючи при собі виписаний продавцем рахунок на оплату товару, при чому особу продавця він ідентифікував за його розрахунковим рахунком, введеним у компютерну програму кредитування. Свідок показав, що обставин оформлення відповідачем [PERSON] кредиту він не памятає, з яким саме підприємцем банк укладав угоди про кредитну співпрацю, йому невідомо, в офісному приміщенні магазину "Ріспект" було його робоче місце, а кому саме належав цей магазин, свідок не знає. Крім цього, свідок ствердив, що при внесенні у програму кредитування вартості товару ним могло бути допущено помилку. З огляду на вищенаведене, на думку суду, посилання позивача за зустрічним позовом [PERSON] та її представника [PERSON] на те, що договір індивідуального замовлення № 7484 було укладено саме з ФОП [PERSON], не знайшло свого підтвердження під час розгляду даної справи та спростовується самим договором, вищевказаним товарним чеком № 25 від 28 липня 2012 року, де зазначено, що грошові кошти мають бути перераховані на поточний рахунок № 26002010031042, який належить ФОП [PERSON] (без зазначення ініціалів). При цьому заявою позичальника стверджується, що вищевказаний рахунок належить [PERSON] Меморіальним ордером № BLFZ119H91 від 30 липня 2012 року (а.с.66) стверджується, що на поточний рахунок ПП [PERSON] № 26002010031042 були перераховані грошові кошти в розмірі 4808,00 грн. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Зважаючи на характер правовідносин сторін, які регулюються параграфом 2 глави 71 ЦК (Кредит), змісту норм статей 598-599 та ст.653 цього Кодексу, законодавець розрізняє поняття розірвання договору і припинення зобовязання/договору. Ці поняття не є тотожними через відмінні підстави їх виникнення та юридичні наслідки, які породжені цими правовими явищами. Розірвання договору слід розглядати як один з видів припинення зобовязання/договору. Договором від 28 липня 2012 року не передбачено порядку розірвання договору за ініціативою позичальника. Таким чином, на думку суду, договір може бути розірваний лише у судовому порядку. За змістом ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобовязання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. У силу зазначених правових норм, за загальним правилом, розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає у дії окремі його умови щодо зобовязань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобовязань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору. Відповідно до ч.1 ст. 251 та ч.1 ст.252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч.2 ст.251, ч.2 ст.252 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Судом встановлено, що укладений між сторонами договір є строковим, строк його дії встановлено до 27 липня 2015 року. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки розірвання договору є достроковим припиненням його дії, а на час прийняття зустрічного позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства Акцент-Банк про розірвання кредитного договору строк його дії закінчився і продовжений не був, а тому, на думку суду, зустрічний позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Конституційний суд України в своєму рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дійшов висновку про те, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023-XII (1023-12) з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 28 липня 2012 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України "Про захист прав споживачів". Згідно ст.1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобовязується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Згідно ст.1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Відповідності до ч.1 ст.1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Банком не надано доказів того, які саме правочини були ним укладені за рахунок позичальника, як це передбачає ст.1011 ЦК України. Суду не надані акти виконаних робіт (послуг), що підтверджують надання банком таких послуг позичальнику. Крім того, відповідно до ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно п.17 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обовязком банку, відповідно, виконання такого обовязку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Також, на думку суду, оскільки надання кредиту є виконання зобовязання банку за кредитним правочином, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у звязку із наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно-правовим обовязком самої кредитної установи (банку), то такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту-позичальнику. Таким чином суд вважає, що комісію банку за управління кредитом не можна вважати витратами позичальника за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором. А тому, встановивши в кредитному договорі сплату комісії за управління кредитом, банком не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються споживачеві. При цьому нарахування комісії було проведено банком за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що, на думку суду, є незаконним. Зазначена правова позиція сформульована в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року по справі 6-16468св14. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За таких обставин суд вважає, що умови кредитного договору, за якими позичальник повинен сплатити банку плату за управління кредитом (комісію), є в силу ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" нікчемними. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що вимоги щодо комісії, яку просить стягнути позивач з відповідача за розрахунками, наданими банком, не підлягають до задоволення. У відповідності до ч.3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати належних йому процентів. У відповідності до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 12 підписаної відповідачем заяви позичальника обумовлено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у заяві, Умовах та Правилах понад 210 днів, щодо зобовязань, строк яких не настав, сторони погодили, що терміном повернення кредиту вважається 211 день з моменту виникнення порушення. Із пояснень відповідача за первісним позовом та її представника вбачається, що товар, а саме металопластикове вікно відповідач не отримала. Між тим, це не позбавляє її обов'язку як позичальника за кредитним договором виконувати належним чином свої зобовязання за цим договором. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 28 липня 2012 року № AN3VRX86480146 позичальника [PERSON] станом на 25 травня 2015 року (а.с.4-5), заборгованість відповідача перед публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" становить: 4952,24 грн. заборгованості по кредиту, 8,78 грн. заборгованості по відсотках, 4159,96 грн. заборгованості по комісії, 7396,28 грн. заборгованості по пені, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 825,86 грн. штрафу (відсоток від суми заборгованості), а всього - 17843,12 грн. Разом з тим, [PERSON] у своїх запереченнях покликається на те, що банк не надав належних та допустимих доказів про те, що на час підписання кредитного договору - 28 липня 2012 року діяли саме такі Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Рострочка") (Стандарт), що приєднані до позовної заяви, оскільки вони не містять підпису відповідача. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У матеріалах справи містяться Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Рострочка") (Стандарт), які відповідачем [PERSON] не підписані (а.с.7-13). Водночас у довідці про умови кредитування від 28 липня 2012 року (а.с.58) до умов надання кредиту включено: вартість товару в розмірі 5408,00 грн., строк кредиту - 36 місяців, суму кредиту 4952,24 грн., комісію за надання фінансового інструменту (одноразова) 3 %, комісію за надання фінансового інструменту (щомісячна) 3 %, процентну ставку за кредитом (річна) - 0,12 %, яка нараховується на залишок суми кредиту та ефективну процентну ставку 73,2 %. Позивачем за первісним позовом не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Рострочка") (Стандарт) в редакції, що передбачає право банку нараховувати штраф за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів у розмірі 500,00 грн. + 5 % від суми заборгованості (п.5.3 вищевказаних Умов). Доказів того, що саме ці Умови були надані [PERSON] для ознайомлення при укладанні кредитного договору, позивачем суду не надано, так як у заяві позичальника та довідці про умови кредитування йде покликання на Умови та правила надання банківських послуг у А-Банку. Таким чином суд вважає, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), надані банком при зверненні із позовом до суду, не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки не підписані сторонами. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 11 лютого2015 року у справі № 6-240цс14 та від 10 червня 2015 року у справі №6-698цс15. З огляду на викладене вимоги щодо штрафів, які просить стягнути позивач з відповідача за розрахунками, наданими банком, на думку суду, не підлягають до задоволення. Поряд з цим, у вищевказаній довідці про умови кредитування від 28 липня 2012 року, яку підписано [PERSON], зазначено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 грн. З огляду на вищенаведене суд вважає, що банк має право нараховувати пеню. Відповідачем за первісним позовом [PERSON] та її представником заявлено вимогу про застосування строку позовної давності до предявлених банком вимог про стягнення неустойки. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). У зобовязаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 28 липня 2012 року № AN3VRX86480146 за період з 28 липня 2012 року по 25 травня 2015 року, позичальник [PERSON] будь-якого погашення заборгованості не здійснювала. Таким чином, моментом виникнення заборгованості слід вважати 28 липня 2012 року (згідно графіку погашення кредиту) і з цього часу у банку виникло право на позов. Поряд з цим, на думку суду, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення, а сама позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція сформульована у постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі № 6- 116цс13. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором від 28 липня 2012 року № AN3VRX86480146 надано позивачем за період з 28 липня 2012 року по 25 травня 2015 року, тому суд стягує з відповідача в користь банку заборгованість по пені, яка виникла за період з 21 липня 2014 року по 25 травня 2015 року, у розмірі 4104,97 грн. Отже, до стягнення підлягає заборгованість за кредитним договором від 28 липня 2012 року № AN3VRX86480146, яка складається з: 4952,24 грн. заборгованості по тілу кредиту, 8,78 грн. заборгованості по відсотках, 4104,97 грн. пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а всього 9065,99 грн. Крім цього, у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України суд присуджує до стягнення відповідача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та стягує їх в користь позивача в розмірі 243,60 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial