Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

У січні 2020 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позову вказувала, що 15 березня 2008 року [PERSON] придбала у [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4245, житловий будинок з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці пл.918 кв.м. 10 квітня 2008 року між [PERSON] , [PERSON] (Підрядник) з однієї сторони та [PERSON] (Інвестор) з іншої сторони, було укладено договір № 1 про пайову участь у будівництві житлового будинку у [ADDRESS] . За умовами договору інвестор приймав пайову участь у будівництві квартири [ADDRESS] . Вартість 1 кв.м. загальної площі житла разом з вартістю відповідної частини земельної ділянки на момент укладання договору складала 950 грн США. Укладаючи даний договір, [PERSON] розраховував отримати у власність відповідну земельну ділянку, що знаходиться безпосередньо під квартирою [ADDRESS] , та відповідну частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування квартири. На підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 21 жовтня 2008 року [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 271,6 кв.м., житловою площею 68,1 кв.м., яке зареєстровано в КП «Кременчуцьке МБТІ», номер запису № 2278, реєстраційний номер об`єкта: 25303744. 13 грудня 2011 року на виконання умов Договору № 1 про пайову участь у будівництві житлового будинку в [ADDRESS] [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] у зазначеному будинку. Позивач вказувала, що [PERSON] та [PERSON] , укладаючи Договір дарування квартири [ADDRESS] , фактично приховали виконання сторонами Договору про пайову участь у будівництві житлового будинку у [ADDRESS] (удаваний правочин). 29 березня 2014 року за Договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т.А. за реєстраційним № 790, вона, позивач [PERSON] набула право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме на квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначала, що у 2014-2015 роках [PERSON] провела поділ земельної ділянки загальною пл. 918 кв.м. (0,0918 га), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на три частини по фактичному стану порядку користування між усіма власниками квартир будинку, а саме: під квартирою [ADDRESS] та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,0342 га. з кадастровим номером 5310436100:06:003:0971; під квартирою № 2 та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,0236 га з кадастровим номером 5310436100:06:003:0972; під квартирою № 3 та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,034 га з кадастровим номером 5310436100:06:003:0973. Посилалася на те, що, ні на користь [PERSON] , ні на користь [PERSON] земельна ділянка з кадастровим номером 5310436100:06:003:0971 на виконання умов Договору № 1 переоформлена не була. Також зазначала у позові про те, що їй стало відомо, що [PERSON] після виділення частин в окремі земельні ділянки та присвоєння їм окремих кадастрових номерів, передала їх у дар своєму сину - [PERSON] , у тому числі і земельну ділянку загальною площею 0,0342 га по [ADDRESS] , цільове призначення якої було визначено для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 5310436100:06:003:0971, що знаходиться під квартирою [ADDRESS] . 07 липня 2017 року було проведено державну реєстрацію вказаної земельної ділянки. Позивач вказала, що до звернення до суду не знала про вказані обставини. Просила: - визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0342 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5310436100:06:003:0971; - припинити право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку, набуте 27 листопада 2015 року за договором дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г., 27 листопада 2015 року за р. №2876 (т. 1 а.с. 1-4, 65-68). Ухвалою суду від 27 січня 2020 року (суддя Вінтоняк Н.В.) позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків (т. 1 а.с. 18). Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року (суддя Вінтоняк Н.В.) позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу (т. 1 а.с. 21). 20 лютого 2020 року позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 06 лютого 200 року про визнання неподаною позовної заяви та її повернення позивачу. Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 березня 2020 року було скасовано ухвалу суду від 06 лютого 2020 року, справу направлено для продовження розгляду до Автозаводського районного суду м. Кременчука (т. 1 а.с. 46-48). 21 квітня 2020 року за розпорядженням керівника апарату суду було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями було визначено головуючого суддю Нестеренка С.Г. (т. 1 а.с. 51-52). Ухвалою судді від 23 квітня 2020 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано час на усунення недоліків, які були вказані в ухвалі судді та роз`яснено спосіб їх усунення (т. 1 а.с. 53). 05 травня 2020 року до суду позивач [PERSON] на виконання ухвали судді подала уточнену позовну заяву (т. 1 а.с. 64-68). Ухвалою судді від 06 травня 2020 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі сторін та третіх осіб, призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 100). 03 червня 2020 року до суду від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення по справі, в яких вказував, що 10 квітня 2008 року між ним та [PERSON] і [PERSON] дійсно був укладений договір про пайову участь у будівництві житлового будинку по [ADDRESS] . Зазначав, що виконав умови договору у повному обсязі, передавши грошові кошти та нерухоме майно загальною площею 136,3 кв.м., що підтверджується розписками та Договорами дарування комерційної нерухомості. У свою чергу [PERSON] на виконання умов Договору про пайову участь у будівництві безоплатно передала у власність йому квартиру [ADDRESS] . При цьому остання не виконала умови договору в частині передачі земельної ділянки, розташованої під об`єктом нерухомого майна та виділеної для його обслуговування. Просив позов задовольнити у повному обсязі (т. 1 а.с. 114-116). 01 липня 2020 року від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява (у новій редакції), в якій посилаючись на обставини, які були вказані у первісній позовній заяві, позивач просила остаточно: - визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0342 га., розташовану за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 5310436100:06:003:0971; - припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку 0,0342 га, кадастровий номер: 5310436100:06:003:0971, набуте 27 листопада 2015 року за договором дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. 27 листопада 2015 року. (т. 1 а.с. 140-145). 13 липня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (т.1 а.с. 170-177). Відповідач вказував, що відповідно до Договору дарування, посвідченого 27 листопада 2015 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. за реєстровим № 2876, він є єдиним власником земельної ділянки, площею 0,0918 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 5310436100:06:003:0483). Посилався на те, що, як вбачається зі змісту Договору дарування, посвідченого 29 березня 2014 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т.А. за реєстровим номером 894, [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) належить на праві власності квартира [ADDRESS] , в якому жодним чином не зазначається про перехід права власності на земельну ділянку. Тобто, виходячи із аналізу даного правочину вбачається, що [PERSON] не має права власності на земельну ділянку, або її частку, оскільки договір стосуються виключно квартири, як об`єкта нерухомого майна. Вважав, що посилання позивача на норму ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України є недоречними, адже спірна квартира не входить до переліку об`єктів нерухомого майна (житловий будинок, будівля, споруда), стосовно яких переходить і право власності на земельну ділянку. Окрім того, акцентував увагу на тому, що відповідно до п. 6 Договору дарування квартири, посвідченого 29 березня 2014 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т.А. за реєстровим № 790, обдаровувана особа [PERSON] відмовилась від обстеження даної квартири відповідними спеціалістами, у тому числі і бюро технічної інвентаризації, у зв`язку з чим остання усвідомлює можливість наявності схованих недоліків нерухомого майна та бере на себе зобов`язання та відповідальність за шкідливі наслідки, які можуть виникнути в майбутньому. А отже, позивач особисто була ознайомлена з тим, що право власності нею набувається виключно на вказану квартиру, а не на будь-яке інше майно. Стверджував на відсутність підстав, які вказували б на припинення права власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку. Також, вказав, що відповідно до договору позики, посвідченого 21 серпня 2012 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. за реєстровим № 5462, укладеним між ним, [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 16 120 доларів США та відповідно до п. 2 вказаного договору зобов`язався повернути вказану суму строк до 21 серпня 2013 року, але зобов`язання до теперішнього часу не виконав. Отже, вважає подання дійсного позову про визнання права власності на земельну ділянку ініціативою порушення не лише особистих прав, як власника нерухомості, а й намагання не повернути належне грошове договірне зобов`язання. Крім того вказував, що позивач зловживає своїми процесуальними правами, оскільки останньою у 2018 році подавався тотожний позов, який ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 квітня 2019 року було залишено без розгляду. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 14 липня 2020 року визнано підготовку справи до розгляду закінченою, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи (т. 1 а.с. 200). 04 серпня 2020 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву (т. 1 а.с. 220-223). Позивач, не погоджуючись з обґрунтуваннями заперечення відповідача на позов, вказувала, що 23 вересня 2008 року відповідач [PERSON] отримала державний акт про право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 21 жовтня 2008 року на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука [PERSON] набула право власності на квартири № 1 , № 2 та [ADDRESS] . Всі квартири, в тому числі і квартира [ADDRESS] , є окремими житловими будинками, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,0918 га. Квартира № 1 складається із цокольного, першого та другого поверхів. 13 грудня 2011 року за договором дарування [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , тому вважала, що із 13 грудня 2011 року [PERSON] став власником земельної ділянки під нерухомим майном. 29 березня 2014 року за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Ципко Т.А., [PERSON] (позивач у справі, після укладення шлюбу - [PERSON] , ) набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Звернула увагу суду на те, що [PERSON] та [PERSON] були обізнані про те, що на земельній ділянці площею 0,0918 га. знаходиться належна позивачу на праві приватної власності (з 29.03.2014 року) квартира [ADDRESS] , проте уклали між собою 27 листопада 2015 року договір дарування земельної ділянки площею 0,0918 га. Просила позов задовольнити у повному обсязі. 11 грудня 2020 року до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Єрмоленко О.В. надійшла заява про припинення нею представництва інтересів цього відповідача, надання будь-якої правничої допомоги відповідачу [PERSON] та розірвання із ним договору №01/07-379 про надання правничої допомоги (т. 2 а.с. 12-13). 16 грудня 2020 року до суду від позивача [PERSON] надійшли письмові пояснення по справі (т. 2 а.с. 21-24). 18 січня 2021 року до суду від позивача [PERSON] надійшло клопотання про витребування доказів (т. 2 а.с. 38-42) та письмові пояснення по справі (т. 2 а.с. 50-52). Ухвалою суду від 19 січня 2021 року було залучено до участі у справі співвідповідачами [PERSON] та [PERSON] , витребувано від Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області та його територіального підрозділу - Міськрайонного управління у Кременчуцькому районі та мм. Кременчуці, Горішніх Плавнях Головного управління держгеокадастру у Полтавській області копії документів (т. 2 а.с. 84-85). 03 лютого 2021 року до суду від Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області та його територіального підрозділу - Міськрайонного управління у Кременчуцькому районі та м. Кременчуці, Горішніх Плавнях надійшли витребувані судом документи (т. 2 а.с. 98-156). У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не прибули, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Представник позивача подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та у відсутності позивача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не прибули повторно з невідомих причин, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти позову не заперечував. Представники третіх осіб - Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області та Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області у судове засідання не прибули. Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області у своєму листі просив справу розглядати без участі їх представника. При вирішення справи покладалися на розсуд суд. Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області свого представника у судове засідання не направило. Свого відношення до справи керівництво управління не висловило. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом, 15 березня 2008 року за договором купівлі-продажу житлового будинку, [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 70). Договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. За п. 1 цього Договору об`єкт нерухомості розташований на земельній ділянці Державного фонду, загальною площею - 918,0 кв.м. Право власності на нерухоме майно було зареєстровано за покупцем [PERSON] 24 березня 2008 року, реєстраційний номер: 22280843 (т. 1 а.с. 7). Цього ж дня, 15 березня 2008 року за договором купівлі-продажу земельної ділянки, [PERSON] придбала у [PERSON] також і земельну ділянку загальною площею 0,0918 га. за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 119 (зворот) - 120). Цільове призначення земельної ділянки: будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. 10 квітня 2008 року між [PERSON] , [PERSON] (Підрядники) та [PERSON] (Інвестор) було укладено договір про пайову участь в будівництві житлового будинку по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 8-9). За п. 1.1. цього Договору [PERSON] , як Інвестор, приймає пайову участь у будівництві квартири [ADDRESS] . Плановий термін вводу будинку в експлуатацію: IV квартал 2008 року (п. 1.4. Договору). Інвестор отримує квартиру [ADDRESS] лише за умови інвестування 100% загальної площі цієї квартири в житловому будинку (п. 1.5. Договору). 23 вересня 2008 року Управлінням Держкомзему у місті Кременчук Полтавської області на ім`я [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 011853 площею 0,0918 га., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Кадастровий номер земельної ділянки: 5310436100:06:003:0483 (т. 1 а.с. 180). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 21 жовтня 2008 року, справа № 2-4799/2008 (т. 1 а.с. 146-147), яке набрало законної сили, за [PERSON] було визнано право власності на трьохквартирний житловий трьохповерховий будинок, літ. «Ж-З», а саме: квартири № 1 - житловою площею 68,1 кв.м., загальною площею 271,6 кв.м.; квартири № 2 - житловою площею 114,3 кв.м., загальною площею 274,2 кв.м., квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на окремий об`єкт нерухомості: квартиру [ADDRESS] житловою площею 68,1 кв.м., загальною площею 271,6 кв.м., яка складається з приміщень: - цокольний поверх: гараж «1-1» площею 45,8 квадратних метри, майстерня «1-2» площа 43,9 квадратних метри; - перший поверх: коридор «1-3», площею 18, 2 квадратних метри, кухня-їдальня «1-4», площею 51,4 квадратних метри, санвузол «1-5» площею 6,6 квадратних метри, кімната «1-6» площею 12, 7 квадратних метри. - другий поверх: коридор «1-7», площею 20,5 квадратних метри, кімната «1-8» площею 25,3 квадратних метри, санвузол «1-9» площею 7,4 квадратних метри, санвузол «1-10» площею 4,4 квадратних метри, кімната «1-11» площею 14,9 квадратних метри, кімната «1-12» площею 15,2 квадратних метри, балкон площею 4,6 квадратних метри, балкон площею 0,7 квадратних метри. Визнано за [PERSON] право власності на окремий об`єкт нерухомості: квартиру [ADDRESS] житловою площею 114,3 кв.м., загальною площею 274,2 кв.м., яка складається з приміщень: - цокольний поверх: гараж «2-1» площею 44 квадратних метри, майстерня «2-2» площа 46,4 квадратних метри; - перший поверх: коридор «2-3», площею 10,7 квадратних метри, кухня «2-4», площею 19,5 квадратних метри, санвузол «2-5» площею 4,1 квадратних метри, кімната «2-6» площею 55,0 квадратних метри. - другий поверх: коридор «2-7», площею 18,9 квадратних метри, кімната «2-8» площею 24,0 квадратних метри, санвузол «2-9» площею 7,1 квадратних метри, санвузол «2-10» площею 4,0 квадратних метри, кімната «2-11» площею 17,7 квадратних метри, кімната «2-12» площею 17,6 квадратних метри, балкон площею 4,5 квадратних метри, балкон площею 0,7 квадратних метри. Визнано за [PERSON] право власності на окремий об`єкт нерухомості: квартиру [ADDRESS] житловою площею 115,9 кв.м., загальною площею 273,2 кв.м., яка складається з приміщень: - цокольний поверх: гараж «3-1» площею 44,6 кв.м., майстерня «3-2» площа 45,9 кв.м.; - перший поверх: коридор «3-3» площею 9,1 кв.м., кухня «3-4», площею 18,7 кв.м., санвузол «3-5» площею 4,2 кв.м., кімната «3-6» площею 57,0 кв.м. - другий поверх: коридор «3-7», площею 18,9 кв.м., кімната «3-8» площею 23,7 кв.м., санвузол «3-9» площею 7,0 кв.м., санвузол «3-10» площею 3,9 кв.м., кімната «3-11» площею 17,6 кв.м., кімната «3-12» площею 17,6 кв.м., балкон площею 4,3 кв.м., балкон площею 0,7 кв.м. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд звертає увагу учасників справи, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Крім того, преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Правова позиція ВС у складі КГС, постанова від 18 березня 2021 року, справа № 902/608/19). Отже вказані обставини, які були встановлені судом у рішенні від 21 жовтня 2008 року, не потребують повторного встановлення і дослідження. Суд звертає увагу, що в рішенні Автозаводського районного суду м. Кременчука від 21 жовтня 2008 року не було зазначено щодо земельної ділянки площею 0,918 кв.м. та розташування трьох квартирного об`єкта нерухомості на цій земельній ділянці. 13 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Даний договір був посвідчений нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. (т. 1 а.с. 79). Право власності на квартиру було зареєстровано за покупцем 27 січня 2012 року, номер запису: 2278 в книзі: 22 (т. 1 а.с. 80). При цьому у договорі дарування квартири нотаріусом не було зазначено щодо розташування об`єкта нерухомості (квартири [ADDRESS] ) на земельній ділянці площею 0,918 кв.м., яка на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 23 вересня 2008 року належала [PERSON] , тобто вже належала [PERSON] на час укладання цього договору. Крім того, суд звертає увагу, що на час укладення договору дарування, земельна ділянка була повністю сформована, визначена в натурі (на місцевості), визначено її розмір 0,0918 га., визначено її цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та присвоєно кадастровий номер 5310436100:06:003:0483. 29 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Даний договір був посвідчений нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ципко Т.А. (т. 1 а.с. 83-84). Право власності на квартиру було зареєстровано за покупцем [PERSON] цього ж дня, 29 березня 2014 року, індексний номер: 19727366 (т. 1 а.с. 85). У договорі дарування квартири нотаріусом також не було зазначено щодо розташування об`єкта нерухомості (квартири [ADDRESS] ) на земельній ділянці площею 0,918 кв.м. Відповідно до свідоцтва про шлюб від 30 грудня 2016 року, виданого Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, [PERSON] після укладення шлюбу змінила своє прізвище на « [PERSON] » (т. 2 а.с. 53). 27 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0918 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 178-179). Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. Право власності на земельну ділянку було зареєстровано за [PERSON] в цей же день, 27.11.2015 року (т. 1 а.с. 180). Суд констатує, що відповідач [PERSON] , укладаючи договір дарування земельної ділянки площею 0,0918 га. сину [PERSON] у 2015 році, не могла не усвідомлювати, що подарована нею [PERSON] ще у 2011 році квартира [ADDRESS] розташована, в тому числі на цій земельній ділянці (її частині) площею 0,0918 га., при цьому такий поділ земельної ділянки вона не здійснювала. Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на земельну ділянку (частину земельної ділянки), позивач [PERSON] мотивувала свій позов тим, що таке право на частину земельної ділянки набув її батько 13 грудня 2011 року після укладання договору дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON] та ним - [PERSON] . На час укладання договору дарування, земельна ділянка належала [PERSON] , а після укладання договору дарування квартири між батьком та нею, таке право набула вона, позивач [PERSON] на підставі статей 120, 125 ЗК України та статті 377 ЦК України. Надаючи правову оцінку зазначеному, суд звертає увагу на наступне. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналогічні положення містяться у статті 377 ЦК України. Результат аналізу наведених норм закону (статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо питання переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм правового регулювання спірних правовідносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість нормами земельного і цивільного законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження 14-47цс20). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20) дійшла висновку про те, що, укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку і, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Однак, як було встановлено судом, [PERSON] зазначеною земельною ділянкою, як і квартирою [ADDRESS] , користувався з 2011 року і до 2014 року, таке право користування було сформоване і ніким не оспорювалося. Позивач [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ) за договором дарування від 29 березня 2014 року отримала у власність не лише квартиру [ADDRESS] , а й набула право на земельну ділянку під цією квартирою та тих самих умовах, що належали дарувальнику [PERSON] . Відповідно до документів, отриманих з головного управління Держгеокадастру у Полтавській області міськрайонного управління у Кременчуцькому районі та мм. Кременчуці, Горішніх Плавнях (т. 2 а.с. 98-156), [PERSON] виготовив технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки по [ADDRESS] та встановлення меж поділу земельної ділянки в натурі. Так, за технічною документацією, земельну ділянку площею 0,0918 га. було поділено на три окремі земельні ділянки - земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,0342 га., земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,0236 га. та земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,0340 га. із закріпленням меж. Відповідно до даних із поземельних книг, земельній ділянці площею 0,0342 га. було присвоєно кадастровий номер: 5310436100060030971, земельній ділянці площею 0,0236 га. було присвоєно кадастровий номер: 5310436100060030972, земельній ділянці площею 0,0340 га. було присвоєно кадастровий номер: 5310436100060030973. Тобто, фактично сам [PERSON] самостійно визначив, що для квартири [ADDRESS] , подарованій його матір`ю [PERSON] - [PERSON] , а потім подарованій [PERSON] - доньці [PERSON] (після шлюбу - [PERSON] ) необхідна ділянка саме такого розміру. Відповідно до висновку спеціаліста техніка - будівельника - судового експерта Маківського М.В. за № 2-19, складеного 16 січня 2019 року на замовлення [PERSON] (т. 1 а.с. 88-89), квартира [ADDRESS] та огорожа земельної ділянки кадастровий номер: 5310436100:06:003:0971 знаходиться в межах вказаної земельної ділянки. Із цього висновку постає, що квартира [ADDRESS] розташована на земельній ділянці площею 342 кв.м., що має огорожу земельної ділянки, яка знаходиться в межах цієї земельної ділянки, тобто квартира [ADDRESS] , по своїй суті, є окремим житловим будинком. Згідно Інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 238990963 від 28.12.2020 року (т. 2 а.с. 58), земельна ділянка площею 0,0342 га., кадастровий номер: 5310436100:06:003:0971, належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 27.11.2015 року. За Інформаційними довідками із цього ж Реєстру № 240556900 та № 240557486 від 15.01.2021 року (т. 2 а.с. 59-60), дві інші земельні ділянки площею 0,0236 га. та 0,034 га. також належать [PERSON] , при тому, що квартира № 2 , яка розташована на земельній ділянці площею 0,0236 га. належить [PERSON] , а квартира № 3 , що розташована на земельній ділянці площею 0,0340 га. належить [PERSON] (т. 2 а.с. 54-57). Частиною першою ст. 181 Цивільного Кодексу України встановлено, що земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, віднесено до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість). У свою чергу, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 цього Кодексу). Крім того, цивільне законодавство виокремлює «складові частини речі» та «складні речі». Так, згідно зі ст. 187 Цивільного Кодексу України, складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст. 380 Цивільного Кодексу України). Враховуючи вищезазначене, суд стверджує, що житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Такі об`єкти є фактично складовою частиною земельної ділянки. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Згідно ч. 1 ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Частина 2 ст. 381 ЦК України вказує, що у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове значення визнання садиби самостійним об`єктом права власності полягає, зокрема в тому, що в разі відчуження житлового будинку вважатиметься, що відчужується вся садиба, якщо інше прямо не передбачено договором або законом. Це означає, що в садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю (ст. 186 ЦК). Зокрема, стаття 186 ЦК України, визначає поняття «головної речі» і «приналежної речі». Так, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Верховний Суд у своїй судовій практиці чітко сформував правову позицію щодо наявності загального принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Отже, беручи до уваги вищенаведені норми права, право власності на земельну ділянку (частину земельної ділянки) перейшло до [PERSON] відповідно до закону з 13 грудня 2011 року, тобто з моменту набуття (реєстрації) права власності на квартиру [ADDRESS] , що розміщена на земельній ділянці. У подальшому таке право власності на земельну ділянку (частину земельної ділянки) перейшло від [PERSON] до [PERSON] (після укладення шлюбу - [PERSON] ), відповідно до закону з 29 березня 2014 року, тобто з моменту набуття (реєстрації) права власності на зазначену вище квартиру [ADDRESS] . Отже набуття позивачем права власності на квартиру у трьох квартирному будинку нерозривно пов`язано з припиненням права власності у відповідача на земельну ділянку, що знаходиться під цією квартирою, у даному випадку земельну ділянку площею - 0,0342 га., кадастровий номер: 5310436100:06:003:0971. Суд вважає, що відповідач [PERSON] , свідомо розуміючи, що квартира [ADDRESS] була подарована нею 13.12.2011 року [PERSON] , з метою уникнення переоформлення на нього частини земельної ділянки, що розташована під його квартирою [ADDRESS] , подарувала 27.11.2015 року всю земельну ділянку площею 0,0918 га. своєму сину [PERSON] . Суд вважає, що позов [PERSON] в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,0342 га. підлягає задоволенню. У свою чергу у ст. 140 ЗК України наведені підстави припинення права власності на земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду у пункті 6.32. постанови від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20) вказала, що стаття 120 ЗК України (у чинній редакції) та стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц). Отже, наведені норми слід розуміти таким чином, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача на земельну ділянку, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості, припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Стаття 143 ЗК України наводить підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) не усунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; д) не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Суд звертає увагу, що такі підстави є виключними та не підлягають розширеному тлумаченню. Позивачем [PERSON] у позові не наведено жодного правового обґрунтування такої позовної вимоги, як припинення у судовому порядку права власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0342 га., кадастровий номер 5310436100:06:003:0971, набуте 27.11.2015 року за договором дарування земельної ділянки, посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. 27.11.2015 року за р. № 2876. Крім того, суд звертає увагу, що предметом договору дарування земельної ділянки, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 27 листопада 2015 року, була земельна ділянка площею 0,0918 га., а не площею 0,0342 га. і така земельна ділянка мала інший кадастровий номер 5310436100:06:003:0483. Договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 5310436100:06:003:0483, загальною площею 0,0918 га, з якої внаслідок поділу були утворені 3 (три) земельні ділянки, є також чинним і в установленому законом порядку не визнавався недійсним. Частиною 2 ст. 90 ЗК встановлено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню у порядку, встановленому законом. Згідно з частинами 1, 2, підпунктів "а, б, в" частиною 3 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною, г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Отже, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Суд вважає, що порушене право позивача в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,0342 га., кадастровий номер 5310436100:06:003:0971, що розташована за адресою: [ADDRESS] - є доведеним позивачем та підлягає захисту. У частині позовних вимог про припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0342 га., кадастровий номер 5310436100:06:003:0971, набуте ним 27.11.2015 року за договором дарування земельної ділянки, слід відмовити за безпідставністю. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами і для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката на представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті стороною або третьою особою та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних виплат. За частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Під час розгляду справи відповідачем до матеріалів справи надано квитанцію про сплату судового збору у розмірі 1625,01 грн (т. 1 а.с. 65). Позивач у позовній та уточненій позовних заявах вказував про понесення витрат по оплаті судового збору та орієнтовний розмір понесення витрат на професійну правничу допомогу у 26650 грн., а також витрат по оплаті вартості висновку спеціаліста у розмірі 2 тис. грн., при цьому не ставила позовні вимоги щодо відшкодування таких витрат (т. 1 а.с. 1-4, 65-68, 140-145). Суд приймає до уваги заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] , яка надійшла до суду 08 квітня 2021 року (т. 2 а.с.186-187), щодо того, що заява про відшкодування судових витрат буде подана протягом 5-ти днів з дати ухвалення рішення суду.

Outcome: partial