Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

28.11.2012 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON], вказавши третьою особою [PERSON],який у подальшому 24.12.2012 року уточнив і в якому вказав що 29 лютого 2008 року [PERSON] уклала із ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК" договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого отримала кредитні кошти у розмірі 100000 грн. зі сплатою за користування кредитом 15,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 28 лютого 2023 року . На забезпечення виконання умов зазначеного договору банк того ж дня уклав із відповідачами [PERSON] та [PERSON] іпотечний договір, предметом якого є трикімнатна квартира загальною площею 62,60 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і належить на праві власності іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності від 25.05.2007 року з обумовленою ціною 150 000 грн. Пред'являючи позов, банк посилався на те, що в результаті неналежного виконання умов договору за кредитним договором утворилася станом на 07.11.2012 року заборгованість у загальному розмірі 278220 грн. 04 коп., на погашення якої просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів ,які зареєстровані та проживають у спірній квартирі. 29.04.2013 року від імені відповідачів [PERSON], [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, у якій вони вказали, що дійсно згідно укладеного 29.02.2009 року кредитного договору спірна квартира перебуває у іпотеці. Разом з тим , відповідачі у своєму позові посилаються на те, що договором була передбачена сплата 15% річних,але банк в односторонньому порядку збільшив розмір відсотків за вказаним договором : з 29.07.2008 року до 25.08.% річних,а з 01.02.2009 року до 30% річних і при цьому порушив п.8.9 договору щодо повідомлення про це позичальника. При цьому відповідачі посилаються на ст.19 Закону України «Про іпотеку»,де встановлена заборона будь-якого збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням без державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Позичальник сплачував і продовжує сплачувати кредит відповідно до встановленогоу кредитному договорі розмірі. Просили суд визнати незаконним підвищення ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку розмір сплати відсотків з 29.07.2008 року до 25.08.% річних,а з 01.02.2009 року до 30% річних по договору про іпотечний кредит укладеному між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк». В суді представник позивача позов підтримала та дала пояснення відповідно до обставин, викладених в позовній заяві, а зустрічний позов не визнала ,вважаючи його необґрунтованим ,бо він суперечить умовам кредитного договору про право банка в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку. Відповідач [PERSON] та представник відповідача проти задоволення позову заперечували. Вони суду пояснили, що відповідачі виявили, що банк не усі суми по сплаченому кредиту зараховував на його погашення. 2202 грн. 03 коп. взагалі не були зараховані до погашення кредиту,в той час як нараховувалась заборгованість.Просили задовольнити зустрічний позов, посилаючись на ту обставину, що вони не отримували повідомлень від банку про підвищення відсоткової ставки і вважають таке підвищення незаконним. Окрім того звернули увагу суду на неточну адресу,за якою надсилались повідомлення [PERSON] Відповідачка- позивачка [PERSON] до суду не з явилася ,подала заяву у якій просила суд слухати справу у її відсутності. Третя особа за обома позовами - [PERSON], посилаючись на відсутність повідомлення її про підвищення процентної ставки по кредиту просила відмовити в задоволенні первісного позову. Суд, заслухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини і відповідні правовідносини. Між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 29.02.2008 року укладений договір № GOAGI 0000003797, за яким остання отримала кредит у розмірі 100000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних з кінцевим терміном повернення 28.02.2023 року з щомісячним платежем 1413 грн.88 коп.(т.1 а.с. 115) В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], [PERSON] укладений договір іпотеки № GOAGI 0000003797 від 29.02.2009 року, згідно з яким відповідачі надали в іпотеку квартиру загальною площею 62,60 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1,а.с.130). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05.06.2003 «звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду». Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Частина 2 вказаної статті передбачає, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Разом з тим, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, в ній в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). В порушення наведених вимог прохання до суду в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» не містить початкової ціни предмету іпотеки ,в ньому не вказані всі складові загального розміру вимог, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки . Окрім того в позові не визначений спосіб реалізації предмета іпотеки,навпаки вказано «з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом». Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Що стосується доводів позивача щодо обгрунтованності заборгованості та її складових, то суд приймає до уваги, що відповідачем суду надані квитанції про сплату кредиту та власний розрахунок заборгованості . Зокрема відповідач [PERSON] суду пояснив, що він виявив при вивченні даних обороту ,наданих банком та квитанцій про оплату , що при сплаті кредитних внесків не всі сплачені ним суми зараховані банком. Залишилась неврахованою сплачена ним сума 2203 грн.03 коп.(т.1 а.с.103-105, т.2 а.с.41-43).Судом надавався час для проведення звірки та складання акту, але з вини банку така звірка не відбулася, у судовому засіданні представник позивача не зміг суду пояснити у якому саме грошовому розмірі повинен був сплачувати щомісячний платіж після обох підвищень відсоткової ставки позичальник, що позбавило суд можливості перевірити правильність нарахувань заборгованості відповідачам саме у тому розмірі, який вказав позивач . При цьому у наданому банком суду розрахунку відсутня графа, яка б вказувала реальну щомісячну оплату щомісячного платежу ,її розмір та дату,що також перешкоджає перевірити, чи дійсно були враховані усі кошти сплачені відповідачами за наданими ними квитанціями і якщо не були враховані то де ці кошти знаходяться. На вимогу суду такі дані позивачем не надані. Тому суд керується ст.10 ЦПК України де сказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень і вважає, що позивач позбавив суд можливості перевірити заперечення відповідача і не довів суду наявність заборгованості саме у вказаному ним у позові розмірі. За таких вимоги банку щодо виселення відповідачів із квартири, яка передана в іпотеку , є передчасними та необгрунтованими. Згідно з ч.3 ст.109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.40 Закону України „Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У п.43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що на момент звернення ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК" до суду із позовом про виселення, його права повинні бути порушені відповідачем шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення із іпотечного житла. Як видно із поданих позивачем до суду позовної та позовної (уточненої) заяв, в них позивач не вказує, що він взагалі заявляв письмову вимогу відповідачам про звільнення іпотечного житлового приміщення в будь-який час.(т.1 а.с.5-9,42-45). Разом з тим банком суду надана копія листа -вимоги датована 20.08.2011 року та ксерокопії квитанцій про їх надсилання (т.1,а.с.55,56). Лист-вимога позивача від 20.08.2011 року, як він вважає є повідомленням позичальника та відповідачів про виселення у розумінні ч.1 ст.40 Закону України „Про іпотеку", оскільки у цьому листі йдеться про те, що у разі неповернення кредиту протягом 30 днів, банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки і оскільки банк прийняв таке рішення, то ставить вимогу про добровільне звільнення квартири із усіма членами сім'ї та іншими мешканцями (а.с.55). Звідси вбачається, що на момент направлення цього листа-вимоги банк не звернув стягнення на предмет іпотеки, а, відтак, дані листи не можуть вважатися повідомленням про виселення із іпотечного житла. Позивачем не враховано, що за правилами ч.1 ст.42 Закону України „Про іпотеку" боржник вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за основним зобов'язанням чи ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо. Таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Умови договорів, що обмежують це право боржника, є недійсними. Факту надсилання банком повідомлення про виселення [PERSON] , як того вимагає ч.2 ст.40 Закону України „Про іпотеку" в судовому засіданні не встановлено, оскільки як пояснив представник відповідача, вона зареєстрована та мешкає у с.Артемівське Артемівського р-ну Донецької області,а не в м. Артемівську, як вказував у листах до неї позивач, у якого були паспортні дані позичальника ,які він сам додав до позову.(т.1, а.с.22). Суду позивачем також не надано доказів одержання кожним із відповідачів вимоги іпотекодержателя про виселення у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки . За таких обставин суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні первісного позову за вищевказаними мотивами. Що стосується зустрічного позову від імені відповідачів,то суд вважає,що у задоволенні цього позову також слід відмовити. При цьому суд враховує, що відповідачі при укладанні договору повинні були ознайомитися із його умовами та знати що таке ануїтентні платежі (п.2.4 договору), цей факт також підтверджений їхніми підписами на кредитному та іпотечному договорах від 29.02.2007 року. П.8.9 Кредитного договору передбачене право банку у односторонньому порядку встановлювати новий розмір відсоткової ставки (т.1,а.с.117 зворот). При цьому позичальник був згоден ,що про збільшення відсоткової ставки позичальника буде повідомлено за адресою позичальника, яку той вказав у договорі, або за іншою, яку той повідомив письмово кредитору при зміні адреси(т.1, а.с.118). При цьому позичальник вказала адресу: [ADDRESS](т.1,а.с.118 зворот) і за цією вказаною нею адресою надсилались письмові повідомлення банку про збільшення відсоткової ставки , які були надані суду банком (т.1,а.с.99,100,т.2, а.с.35,36). Тож за таких обставин суд не вбачає з боку банку порушень, як про це зазначає відповідач ,що повідомлення йшли не на ту адресу, оскільки позичальник мала договір у себе та повинна була прослідкувати , щоб її адреса була зазначена вірно. До того ж другий лист надсилався за адресою відповідачів. Судом також враховано, що банк - позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідачів (справа № 2-396-2011) у жовтні 2011 року,тож відповідачі знали про заборгованість та умови її виникнення (т.1,а.с.236), а отже і про збільшення відсоткової ставки, але оспорили цей факт лише 29.04.2013 року (т.1 ,а.с.114). Отже своїми діями відповідачі прийняли умови договору та погодилис з ними, в тому числі з одностороннім збільшенням відсоткової ставки. Сторони вважали надані ними докази достатніми.

Outcome: dismissed