Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила поділити майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , виділити у власність кожного з поружжя по Ѕ частині спільного майна, а саме: легковий автомобіль DAEWOO FSO LANOS TF69Y , зареєстрований за відповідачем 03.06.2008 року в Полтавському ВРЕР за реєстраційним номером [NUMBER] , білого кольору, шасі № [NUMBER] , 2008 року випуску; квартиру [ADDRESS] та в цілому складається з: коридору 1-площею 6,30 кв.м., кімнати жилої 2- площею 21,70 кв.м., вбудованої шафи 3- площею 0,70 кв.м., санвузла 4- площею 3,30 кв.м., кімнати жілої 5- площею 11,60 кв.м., кухні 6- площею 6,30 кв.м., жилою площею 33,30 кв.м.. Ухвалою суду від 30 жовтня 2017 року позов [PERSON] залишено без руху, надано термін для усунення недоліків. 10 листопада 2017 року позивачем подано позов, з урахуванням обставин зазначених у ухвалі суду від 30.10.2017 року, в якому [PERSON] ставились вимоги про визнання спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , автомобіля DAEWOO FSO LANOS TF69Y , зареєстрований за відповідачем 03.06.2008 року в Полтавському ВРЕР за реєстраційним номером [NUMBER] , білого кольору, шасі № [NUMBER] , 2008 року випуску та квартиру [ADDRESS] та в цілому складається з: коридору 1-площею 6,30 кв.м., кімнати жилої 2- площею 21,70 кв.м., вбудованої шафи 3- площею 0,70 кв.м., санвузла 4- площею 3,30 кв.м., кімнати жилої 5- площе. 11,60 кв.м., кухні 6- площею 6,30 кв.м., жилою площею 33,30 кв.м., здійснити поділ між [PERSON] та [PERSON] спільного сумісного майна, набутого в період шлюбу, у рівних частинах по 1/2 частини спільного майна, а саме: автомобіля - DAEWOO FSO LANOS TF69Y , зареєстрований за відповідачем 03.06.2008 року в Полтавському ВРЕР за реєстраційним номером [NUMBER] , білого кольору, шасі № [NUMBER] , 2008 року випуску;квартири [ADDRESS] та в цілому складається з: коридору 1-площею 6,30 кв.м., кімнати жилої 2- площею 21,70 кв.м., вбудованої шафи 3- площею 0,70 кв.м., санвузла 4- площею 3,30 кв.м., кімнати жилої 5- площею 11,60 кв.м., кухні 6- площею 6,30 кв.м., жилою площею 33,30 кв.м.. Згідно ухвали суду від 16 листопада 2017 року відкрито провадження у справі, призначено попереднє судове засідання. 08 лютого 2018 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі у відповідності до вимог ЦПК України ( в редакції від 15.12.2017 року). В ході підготовчого провадження відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідач прохав відмовити в задоволенні позовних вимог частково. 06 березня 2018 року відповідачем [PERSON] в судовому засіданні подано зустрічний позов, який ухвалою суду від 06 березня 2018 року прийнято до спільного розгляду та об`єднано з первісним позовом [PERSON] .. В ході підготовчого провадження позивачем за первісним позовом - відповідачем за зустрічним позовом - [PERSON] подано відповідь на відзив [PERSON] .. Ухвалою суду від 10 квітня 2018 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду та витребувано докази у справі. Згідно ухвали суду від 24 вересня 2018 року визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , за якою сторони домовились щодо частини позовних вимог на наступних умовах: 1. [PERSON] за умовами мирової угоди сплатила 24.09.2018 року, на користь [PERSON] 42 090,00 грн., що еквівалентно 1 500 доларів США за курсом НБУ станом на 24.09.2018 року, в рахунок відступлення відповідачем своєї частки у спільному майні подружжя на легковий автомобіль DAEWOO FSO LANOS TF69Y , зареєстрований за відповідачем 03.06.2008 року в Полтавському ВРЕР за реєстраційним номером [NUMBER] , білого кольору, шасі № [NUMBER] , 2008 року випуску; 2.За умовами мирової угоди сторони домовились про те, що повне право власності на легковий автомобіль DAEWOO FSO LANOS TF69Y , зареєстрований за відповідачем 03.06.2008 року в Полтавському ВРЕР за реєстраційним номером [NUMBER] , білого кольору, шасі № [NUMBER] , 2008 року випуску, з моменту затвердження цієї мирової угоди переходить до [PERSON] , [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Київським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 03.02.1998 року, зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ; 3.Сторонами заявлено, що ні в процесі укладення Мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб, в тому числі держави. 4.Визнати право власності на легковий автомобіль DAEWOO FSO LANOS TF69Y , зареєстрований за відповідачем 03.06.2008 року в Полтавському ВРЕР за реєстраційним номером [NUMBER] , білого кольору, шасі № [NUMBER] , 2008 року випуску, за [PERSON] , [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Київським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 03.02.1998 року, зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ; 5.Закрити провадження у справі в частині заявлених [PERSON] за первісним позовом позовних вимог до [PERSON] щодо визнання спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] легкового автомобіля DAEWOO FSO LANOS TF69Y , зареєстрований за відповідачем 03.06.2008 року в Полтавському ВРЕР за реєстраційним номером [NUMBER] , білого кольору, шасі № [NUMBER] , 2008 року випуску та його поділу між [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині спільного сумісного майна. Провадження у цивільній справі первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя та зустрічний позов [PERSON] , в особі [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільної сумісної власності в частині позовних вимог заявлених [PERSON] за первісним позовом позовних вимог до [PERSON] щодо визнання спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] легкового автомобіля DAEWOO FSO LANOS TF69Y , зареєстрований за відповідачем 03.06.2008 року в Полтавському ВРЕР за реєстраційним номером [NUMBER] , білого кольору, шасі № [NUMBER] , 2008 року випуску, та його поділу між [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині спільного сумісного майна - закрито, в зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди та визнання її судом. 26 березня 2019 року судом визнано явку відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом - [PERSON] в судове засідання, призначене на 01.04.2019 року - обов`язковою, про що судом ухвалено ухвалу. 01 квітня 2019 року судом визнано явку відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом - [PERSON] в судове засідання, призначене на 20.05.2019 року - обов`язковою. В задоволенні клопотання позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та її представника адвоката Любченка О.О. про виклик відповідача - позивача [PERSON] в якості свідка - відмовлено за передчасністю, про що судом ухвалено ухвалу. Ухвалою суду від 02.07.2019 року визнано явку відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом - [PERSON] в судове засідання, призначене на 17.07.2019 року - обов`язковою. Зобов`язано [PERSON] надати суду документи, що підтверджують причину неявки в судове засідання, призначене на 01.07.2019 р.. 17 липня 2019 року судом визнано явку відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом - [PERSON] в судове засідання, призначене на 03.10.2019 року - обов`язковою. Зобов`язано [PERSON] надати суду документи, що підтверджують причину неявки в судові засідання, призначені на 14 год. 30 хв. 01 липня 2019 року та на 15 год. 00 хв. 17 липня 2019 року, про що судом ухвалено ухвалу. Згідно ухвали суду від 03.10.2019 року визнано явку відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] по цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя та зустрічний позов [PERSON] , в особі [PERSON] , до [PERSON] про розподіл спільної сумісної власності в судове засідання призначене на 08 листопада 2019 року на 13 год. 30 хв.. Зобов`язано [PERSON] надати суду документи, що підтверджують причину неявки в судові засідання, призначені на 14 год. 30 хв. 01 липня 2019 року; 15 год. 00 хв. 17 липня 2019 року, на 10 год. 30 хв. 03 жовтня 2019 року. Зобов`язано представника відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом - [PERSON] - адвоката Омелай Н.М надати суду оригінали документів, що підтверджують причину неявки в судове засідання, призначене на 10 год. 30 хв. 03 жовтня 2019 року. Повідомити учасників судового процесу, а саме відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] та його представника - адвоката Омелай Н.М. про місце і час розгляду справи, опублікувавши оголошення про його виклик на сайті «Судова влада». Згідно ухвали суду від 08 листопада 2019 року визнано явку відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом - [PERSON] в судове засідання, призначене на 26.11.2019 року - обов`язковою. 26 листопада 2019 року судом ухвалено ухвалу, якою визнано явку відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] по даній справі обов`язковою в наступне судове засідання на 15 год. 30 хв. 16 грудня 2019 року. Повідомлено учасника судового процесу, а саме відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] про місце і час розгляду даної справи, опублікувавши оголошення про його виклик на сайті «Судова влада». Ухвалою суду від 16 грудня 2019 року визнано явку відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] у справі обов`язковою в наступне судове засідання на 13 год. 30 хв. 07 лютого 2020 року. Повідомлено учасника судового процесу, а саме відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] про місце і час розгляду даної справи, опублікувавши оголошення про його виклик на сайті «Судова влада». Роз`яснено відповідачу за первісним позовом - позивачу за зустрічним позовом [PERSON] , в разі невиконання покладеного обов`язку, від явки до суду в судове засідання, яка відповідно до ухвали суду визнавалась обов`язковою до нього будуть застосовані заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у відповідності до ст. 148 ЦПК України. Згідно ухвали суду від 01.06.2020 року визнано явку відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] по даній справі обов`язковою в наступне судове засідання на 10 год. 00 хв. 01 липня 2020 року. Повідомлено учасника судового процесу, а саме відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] про місце і час розгляду справи за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] , в особі [PERSON] , до [PERSON] про розподіл спільної сумісної власності, опублікувавши оголошення про його виклик на сайті «Судова влада». Ухвалою суду від 01.07.2020 року визнано явку відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] по даній справі обов`язковою в наступне судове засідання на 10 год. 00 хв. 01 липня 2020 року. Повідомлено учасника судового процесу, а саме відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] про місце і час розгляду справи, опублікувавши оголошення про його виклик на сайті "Судова влада". Згідно ухвали суду від 14 серпня 2020 року клопотання представника позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвоката Любченка О.О. - задоволено. Визнано явку відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] по даній справі обов`язковою в наступне судове засідання на 15 год. 30 хв. 16 вересня 2020 року. Роз`яснено відповідачу за первісним позовом - позивачу за зустрічним позовом [PERSON] , що в разі невиконання покладеного обов`язку, від явки до суду в судове засідання, яка відповідно до ухвали суду визнавалась обов`язковою до нього будуть застосовані заходи процесуального примусу, у відповідності до ст. 144 ЦПК України. Копію ухвали суду направлено за місцем роботи [PERSON] за юридичною адресою та адресою представництва у м. Полтава - Представництво "Онур Тааззут Ташимаджилик Иншаат Тіджарет ве Санаї Анонім Ширкеті" , а саме до підрозділу "Полтава" (бетонні дороги) за фактичним місцем дислокації 39213, Полтавська область, Кобеляцький район, с. Бутенки, вул. Індустріальна, 8б з метою забезпечення вручення даної ухвали суду [PERSON] та забезпечення його явки в судове засідання, як відповідача за первісним позовом, позивача - за зустрічним позовом. Роз`яснено відповідачу за первісним позовом - позивачу за зустрічним позовом [PERSON] , в разі невиконання покладеного обов`язку, від явки до суду в судове засідання, яка відповідно до ухвали суду визнавалась обов`язковою до нього будуть застосовані заходи процесуального примусу у вигляді штрафу, у відповідності до ст. 148 ЦПК України. Згідно ухвали суду від 17 вересня 2020 року клопотання представника відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвоката Омелай Н.М. про закриття провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON] - задоволено. Провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON] , в особі [PERSON] , до [PERSON] про розподіл спільної сумісної власності - закрито в зв`язку з відсутністю предмета спору. В судовому засіданні позивача [PERSON] та її представник - адвокат Любченко О.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Омелай Н.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та наголошувала на їх безпідставності. В свою чергу безпосередньо відповідачем [PERSON] , не зважаючи на ряд вжитих судом в ході судового розгляду справи процесуальних заходів щодо забезпечення його явки, виклики суду в судові засідання для безпосереднього заслуховування особистих пояснень [PERSON] , а не через представника, були проігноровані останнім впродовж тривалого часу . При цьому, в останнє судове засідання останній вкотре не з`явився з причини перебування останній день на лікарняному, про що було зазначено його представником в судовому засіданні, не зважаючи, що останній про дату даного судового засідання повідомлявся судом, як за місцем проживання, реєстрації так і за місцем роботи останнього, яка була встановлена саме судом, а не за заявою останнього. При цьому, для з`явлення відповідача до медичної встанови для закриття і отримання лікарняного листка хвороба останнього не стала перешкодою, а для явки останнього до суду дана підстава стала перешкодою для його явки в судове засідання, що є необгрунтованим та не може вважатися як достатньою, обгрунтованою та належною підставою для його неявки в судове засідання. Суд, вислухавши позивача у справі [PERSON] її представника - адвоката Любченка О.О., представника відповідача [PERSON] - адвоката Омелай Н.М., свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає до задоволення, за наступних обставин. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено та не оспорювалось сторонами у справі, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] одружились 24 липня 1996 року, про що здійснено Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області № 856 від 24 липня 1996 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серії [NUMBER] ( т. 1 а.с.39). Від даного шлюбу [INFO] у подружжя народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Київського райвиконкому м. Полтави ( т.1 а.с.40). Згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 09 січня 2018 року, шлюб зареєстрований 24 липня 1996 року у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис №856, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , 23 липня 1972 року - розірвано ( т. 1 а.с.167). Так, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 19 жовтня 2002 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах кожний продали, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] та в цілому складається з : коридору 1- площею 6,30 кв.м., кімнати жилої 2- площею 21,70 кв.м., вбудованої шафи 3- площею 0,70 кв.м., санвузла 4- площею 3,30 кв.м., кімнати жилої 5- площею 11,60 кв.м., кухні 6- площею 6,30 кв.м., жилою площею 33,30 кв.м.. Продаж даної квартири вчинено за 4951,00 грн.. При цьому, даним договором визначено балансову вартість квартири № 46 , яка становить 4951,00 грн. ( т. 1 а.с.16). В ході судового розгляду справи позивачем наводились обставини придбання даної квартири, яка являється предметом спору, а саме. Позивачем вказувалось про те, що для придбання квартири [ADDRESS] , як подружжям, були використані спільно, як особисті кошти позивача так і кошти відповідача у справі, які останній отримав від свого батька [PERSON] , що були виручені останнім від продажу особистого житлового будинку в 2002 році у м. Полтаві. Про те, що у даному договорі покупцем був зазначений батько відповідача - [PERSON] , позивачу не було відомо, оскільки, як вказувалось стороною позивача та не було спростовано стороною відповідача, на основі повної довіри нею були передані грошові кошти відповідач, як її чоловіку на той час, для придбання спільного власного житла. Обгрунтовуючи наведені вище обставини, позивачем наводились докази, які суд визнає належними та допустимими, саме з приводу того, що [PERSON] тривалий час офіційно працювала за кордоном, а саме у Великобританії, що підтверджується копією закордонного паспорту з відкритою робочою візою та міжнародною студентською карткою для роботи за кордоном ( т. 1 а.с.43-58). Стороною позивача також вказувалось про те, що метою її працевлаштування за кордоном і було фактичне накопичення коштів для придбання спільного з відповідачем окремого житла, оскільки на момент реєстрації шлюбу та народження дитини подружжя спільного окремого житла не мало, а проживало спільно з батьками кожного з подружжя в певні проміжки часу. Судом достеменно встановлено, що за період праці [PERSON] за кордоном нею офіційно отримано суму грошових коштів в розмірі 4 535 ( чотири тисячі п`ятсот тридцять п`ять) англійських фунтів стерлінгів, що підтверджується випискою про нарахування заробітної плати ( т. 1 а.с.49-54). В судовому засіданні позивачем вказувалось про те, що нею, перебуваючи за кордоном, двічі перераховувались отримані нею кошти у якості заробітної плати на Україну на ім`я відповідача - [PERSON] , а саме 18 квітня 2001 року на суму 400 (чотириста) англійських фунтів стерлінгів, другий переказ 01.08.2001 року на суму 1300 ( одна тисяча триста) англійських фунтів стерлінгів, що підтверджується випискою з банку ( т.1 а.с.55-58). В ході судового розгляду справи представником відповідача [PERSON] - адвокатом Омелай Н.М. заперечувався факт придбання квартири, яка являється предметом спору, за спільні кошти подружжя, що складались з коштів позивача, які вона отримала за роботу за кордоном та коштів відповідача, які були надані останньому його батьком, від продажу будинку. При цьому, стороною відповідача не заперечувався факт роботи позивача [PERSON] за кордоном, період отримання даних коштів, розмір отриманої заробітної плати, розмір та кількість грошових переказів, направлених на ім`я відповідача [PERSON] .. З огляду на наведені вище обставини та доводи сторін у справі, судом встановлено, що стороною відповідача фактично не заперечувалась та не ставилась під сумнів мета працевлаштування [PERSON] за кордоном, а саме з метою в подальшому придбання подружжям спільного окремого житла. Разом з цим, твердження предстваника відповідача [PERSON] - адвоката Омелай Н.М. про те, що вказані кошти [PERSON] заробляла та пересилала своєму чоловіку для утримання їхнього спільного малолітнього сина, суд визнає неспроможними, оскільки виїзд за кордон жінки - матері для роботи на тривалий час не є співмірним з забезпеченням нею своїх батьківських прав стосовно дитини. Свої батьківські (материніські) обов`язки позивач могла реалізувати шляхом перебування поряд зі своєю дитиною на території України, але пішла на радикальні дії і заходи у вказаний вище спосіб, що потребувало для останньої вжиття додаткових суттєвих зусиль, що відповідало вказаній меті, а саме заробити кошти для придбання власного окремого житла для своєї сім`ї, що було вкрай необхідно. Обгрунтовуючи свої висновки з даного приводу, судом також враховується і розмір коштів, котрі були отримані [PERSON] за результататом роботи за кордоном, який становить 4 535 англійських фунтів стерлінгів, що є значним, станом на 2001 рік. Тодія як балансова вартість квартири на час її прдбання [PERSON] становила 4 951,00 грн. Крім того, вказані обставини були підтверджені в судовому засіданнні свідками [PERSON] , [PERSON] - батьками позивачки, разом з якими і проживав на той час її чоловік разом з дитиною. Вказані встановлені судом обставини в свою чергу не були спростовані стороною відповідача належними та допустимими доказами. При цьому, суд був позбавлений, у штучно створений стороною відповідача спосіб, можливості щодо з`ясування даних обставин безпосередньо у сторони - [PERSON] , за обставин вказаних вище у даному рішенні, в зв`язку з неявкою останнього у судові засідання. Таку пасивну процесуальну поведінку відповідача [PERSON] суд розцінює як його необгрунтоване ухилення від явки до суду для наданння особистих пояснень з причин неможливості належного обгрунтування своєї позиції у передбачений законом спосіб, що в свою чергу позбавило суд можливості перевірити його заперечення проти даного позову. В свою чергу твердження позивача [PERSON] з приводу того, що рішення про її працевлаштування за кордоном з метою отримання коштів для подальшого придбання спільного житла для сім`ї, було прийнято обопільно подружжям, суд приймає до уваги, оскільки вони не були оспорені та спростовані належними та допустимими доказами стороною відповідача у встановленому законом порядку. Будь-яких заперечень чи спростувань самим [PERSON] та його представником з даної обставини не зазначено в заявах по суті справи та суду взагалі не надано. В той же час стороною відповідача по справі не спростовано того факту, що інша частина коштів, за які була придбана спірна квартира, були кошти належні батьку відповідача - [PERSON] , отримані ним від продажу будинку, які були надані останнім його сину [PERSON] .. Поряд з цим, наведені відповідачем [PERSON] докази його платоспроможності щодо прийняття участі у придбанні спірної квартири у вигляді приєднаних до матеріалів справи копій трудової книжки, з якої вбачається факт наявності постійної роботи [PERSON] на посаді директора Полтавської міжрайонної виконавчої дирекції Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, по своїй природі підтверджують лише факт постійного працевлаштування [PERSON] , але ніяким чином не підтверджує факту фінансової можливості відповідача за рахунок отриманої заробітної плати придбати самостійно вказане житло, виключно за рахунок його особистих коштів. Не заслуговують на увагу також і твердження сторони відповідача про те, що грошові кошти, які направлялись [PERSON] на ім`я [PERSON] із-за кордону, використовувались ним для особистих потреб сім`ї та утримання малолітнього сина, а не накопичувалися останнім для подальшого придбання власного житла. Вказані доводи сторони відповідача є по своїй природі неспроможними, оскільки як встановлено судом та було підтверджено в ході судового розгляду свідками у справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що відповідач [PERSON] фактично, починаючи з лютого по вересень 2001 року, проживав разом з сином у батьків позивача - [PERSON] та [PERSON] , за адресою [ADDRESS] . Тому за рахунок заробітної плати, яку він отримував за постійним місцем роботи, обіймаючи посаду директора Полтавської міжрайонної виконавчої дирекції Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, останній за погодженням між подружжям здійснював оплату поточних потреб сім`ї та спільного сина, а надіслані дружиною кошти заощаджував та накопичував для придбання в подальшому житла для сім`ї. Періодичність направлення позивачем даних переказів, а саме два рази за 6 місяців, вказує саме про неможливість у такий спосіб забезпечення потреб сім`ї за рахунок лише даних коштів, оскільки таке забезпечення має постійний характер, а не періодичний: два рази на півроку, як вказано адвокатом Омелай Н.М. в ході судового розгляду. Дані обставини також не були спростовані стороною відповідача належними доказами, наданими суду у спосіб та порядок, визначений законом. За змістом положення ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України. Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Згідно ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Абзацом 1 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісної власністю подружжя, що підлягає поділу відповідності до ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира (абзац 2 п. 23 Постанови). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою ( Шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошовит затрат другого з подружжя чи їх обох (абзац 3 п.23 Постанови). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна (Рішення Верховного суду України від 26.03.2008 р. у справі № 6-25432св07, від 20.08.2008 р. у справі № 6-5349св08 та від 02.10.2013 р. у справі № 6-79 цс 13). Згідно постанови Верховного суду України від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, судом визначено критерії, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна, зокрема це: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. З наведених вище фактичних обставин справи та норм закону, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до переконливого висновку, що позивачем [PERSON] було прийнято особиситу грошову участь у придбанні об`єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Цією грошовою участю виступали грошові кошти, отримані нею в період офіційного працевлаштування за кордоном у Великобританії, яке мало місце у 2001 році, в сумі 4 535 англійських фунтів стерлінгів. Судом беззаперечно встановлено та не було спростовано стороною відповідача [PERSON] , що метою працевлаштування [PERSON] за кордоном було накопичення коштів для придбання спільного з відповідачем [PERSON] окремого житла, яким вони, разом чи окремо, до шлюбу не володіли, але потребували у зв`язку з народженням дитини. Наведені вище обставини свідчать про наявність істотної потреби подружжя [PERSON] в коштах, що і стало підставою для працевлаштування [PERSON] за кордоном в 2001 році, що було спільним рішенням подружжя на той час. Так, за період праці за кордоном [PERSON] офіційно отримала суму кошів в розмірі 4 535 (чотири тисячі п`ятсот тридцять п`ять) англійських фунтів стерлінгів, що підтверджується випискою про нарахування заробітної плати та утриманих з неї податків, які остання переказала своєму чоловіку на той час - [PERSON] . Судом встановлено, що в наступному 2002 році на спільні кошти подружжя на той час [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] . Поряд з цим судом встановлено, що для придбання даної квартири було використано спільно, як особисті кошти [PERSON] - зароблені нею в 2001 році у Великобританії, так і кошти [PERSON] , отримані ним від свого батька - [PERSON] , виручені останнім від продажу свого особистого житлового будинку в 2002 році у м. Полтава. Сторонами не заперечувався той факт, що титульним покупцем та власником даної квартири у договорі купівлі - продажу було зазначено [PERSON] , батька відповідача. Дані висновки суду підтверджуються тим, що обставини фінансової можливості придбанння виключно одноособово [PERSON] у 2002 році вказаного нерухомого майна не були доведені стороною відповідача, оскільки відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб, тобто дане майно підпадає під визначення спільного майна подружжя. Крім того, саме титульний власник [PERSON] взагалі не проживав за вказаною адресою та не ніс жодних обтяжень власника щодо належного утримання належного йому даного майна, що також підтверджує вказані висновки. На спростування даних фактичних обставин та висноків суду відповідачем та його представником не було надано суду жодних доказів в порудку встановленому законом. Стороною відповідача також не доведено перед судом шляхом подання належних та допустимих доказів факту платоспроможності відповідача - [PERSON] , на момент укладення договору купівлі - продажу у 2002 році, та прийняття ним особистої грошової участі у придбанні спірного житла, крім коштів, які відповідач отримав від свого батька. Таким чином, стороною відповідача не надано суду належних і допустимих доказів на спростування даних фактичних обставин, які б спростовували факт придбання вказаної квартири за спільні кошти подружжя. Судом встановлено та не спростовувалось стороною відповідача у справі, що після придбання даної квартири [ADDRESS] сторонами, як подружжям, в інтересах своєї сім`ї було здійснено капітальний ремонт даної квартири, що підтвердили в судовому засіданні допитані в якості свідків батьки позивача, які суду вказали, що ремонт даної квартири проводився за кошти подружжя, так і за їх кошти, батько відповідача [PERSON] здійснював лише електрооснащення квартири. Але разом з цим, суд не може прийняти, як належні обставини істотного покращення стану даного майна подружжям, в зв`язку з недостатністю доказів на їх підтвердження, в зв`язку з чим твердження представника відповідача - адвоката Омелай Н.М. з даного приводу суд приймає до уваги. Не зважаючи на те, що після придбання квартири подружжя здійснювало капітальний ремонт та почали проживати у ній з 2003 року та до цього часу проживають у ній, офіційно позивач [PERSON] зареєстрована в даному приміщенні у березні 2013 року, а відповідач [PERSON] з липня 2014 року, що підтверджується копіями паспортів, які маються в матеріалах справи ( т.1 а.с.33-34, 36-37). В цій же квартирі офіційно зареєстровано з березня 2013 року і сина подружжя [PERSON] , що підтверджується копією паспорту ( т. 1 а.с.59). В свою чергу дані обставини пізньої реєстрації членів однієї родини за вказаною адресою ніяким чином не спростовує таєї обставини, що всі вони проживали у даній квартирі з моменту придбанння і проведення ремонтних робіт, з метою влаштування належних і комфортних умов проживання у даному житлі. Дані фактичні обсиавини ніяким чином не оспорювалися та не були спростовані стороною відповідача у даній справі та безпосередньо [PERSON] , що надає суду підстави вважати про визнання даної обставини відповідчем [PERSON] та його представником. Як зазначала представник відповідача - адвокат Омелай Н.М. в судовому засіданні, що [PERSON] і до цього часу час від часу проживає за даною адресою, що також підтверджує вище вказані висновки суду. Судом також встановлено, що у відповідності до договору дарування, посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В. 18 вересня 2015 року, [PERSON] - дарувальник безоплатно передав у власність, а обдарований прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Цей дар сторонами оцінено в 250 000 грн. Право власності за [PERSON] зареєстроване 18 вересня 2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( т.1 а.с.93-94). З огляду на викладене, стороною відповідача в особі представника відповідача [PERSON] - адвоката Омелай Н.М. в ході судового розгляду наголошувалось на тому, що дана квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя , а є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] , оскільки набута останнім на підставі договору дарування, вчиненого між ним та його батьком [PERSON] , якому вона належала на підставі договору купівлі - продажу від 19.10.2002 року. Вказані доводи сторони відповідача щодо наявності даного договору дарування на ім`я [PERSON] на спірну квартиру, не спростовують положень «презумпції спільності майна подружжя» за наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Пунктами 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з 'ясувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Конструкція ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складу Верховного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц від 05 квітня 2018 року, у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Таким чином, з огляду на усталену правову позицію Верховного Суду, у порядку ст. 81 ЦПК України, відповідачем [PERSON] , на якого покладено обов`язок спростування того , що квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не надано суду належних та допустимих доказів , які б беззаперечно свідчили про те, що дана спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] , тобто набута за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя - саме йому, оскільки сама обставина наявності договору дарування на ім`я останнього не спростовує "презумпції спільності майна подружжя", придбаного у період шлюбу, за обставин викладених у даному рішенні. Сам по собі факт того, що батьком відповідача [PERSON] в 2015 році квартиру [ADDRESS] було подаровано сину - відповідачу [PERSON] , не спричиняє наслідків, передбачених п.2) ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України та визнання об`єкта особистою приватною власністю відповідача у справі, оскільки для першочергового придбання даного майна було використано спільні кошти подружжя, що було підтверджено стороною позивача шляхом подання належних і допустимих письмових доказів по справі та засвідчено свідченнями свідків, які були допитані в ході судового розгляду даної справи. При цьому, судом беззаперечно встановлено, що першочергове поліпшення умов проживання подружжя [PERSON] в даній квартирі, одразу після її придбання, без істотного поліпшення цих умов, було проведено в інтересах подружжя за кошти останніх та батьків позивача у справі, що не оспорювалось та не спростовано стороною відповідача у справі. Таким чином, сама по собі наявність договору дарування, за умовами якого батьком відповідача - [PERSON] було подаровано безоплатно квартиру [ADDRESS] , не є беззаперечним підтвердженням того, що спірна квартира є такою, що, у відповідності до положення ст. 57 СК України, являється особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки останнім не спростовано в судовому засіданні джерела походження коштів, за які було придбано 19.10.2002 року спірну квартиру, та розміру коштів чи їх частини, які були внесені кожним з подружжя на її придбання, як і не було поставлено під сумнів мету придбання даного нерухомого майна, незважаючи на те, що дана квартира була оформлена на батька відповідача - [PERSON] .. При цьому, судом приймається до уваги, що відповідачем не заперечувався факт проживання у спірній квартирі подружжя з 2003 року, не зважаючи, що реєстрацію членів сім`ї та себе [PERSON] було проведено у 2013 та 2014 роках, проведення капітального ремонту квартири за рахунок коштів подружжя та коштів батьків позивача у справі, що в своїй сукупності та взаємозв`язку між собою вказують на те, що відповідачем не спростовано в установленому порядку та спосіб визначений законом " презумпцію спільності майна подружжя". Разом з цим, безоплатність, як одна із істотних умов вказаного договору дарування від 18.09.2015 року, вкотре вказує саме на ту обставину, встановлену судом вище, що [PERSON] був лише титульним власником вказаного нерухомого майна, а фактичним його власником саме - [PERSON] .. Факт відсутності у позивача іншого будь-якого житла впродовж тривалого часу перебування у шлюбі з відповідачем надає суду додаткові підстави вважати, що дане майно відноситься до спільного майна подружжя [PERSON] , саме на придбання якого і було витрачено особисті кошти останньої, зароблені нею за кордном в 2001 році. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом визнання спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , та проведення її поділу у рівних частинах кожному з подружжя шляхом виділу кожному з них увласність ідеальних часток. У відповідності до ст. 141 ЦПК України та з врахуванням статусу відповідача [PERSON] - інваліда ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , виданого 13.06.2017 року, судові витрати не підлягають стягненню з останнього, за наявності у [PERSON] пільги, визначеної ЗУ «Про судовий збір». Частиною 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Таким чином, подана заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Омелай Н.М. про стягнення з позивача [PERSON] судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу, у відповідності до результату розгляду справи та у відповідності до положення ст. 137 ЦПК України, задоволенню не підлягає.

Outcome: approved