Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

[PERSON] 25.01.2021 звернулась до Ульяновського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою до Благовіщенського НВК №1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом №27 від 27.08.2013 позивача було прийнято на посаду вчителя хімії Благовіщенської НВК №1 на період декретної відпустки по догляду за дитиною віком до трьох років вчителя хімії [PERSON] (основного працівника). Відповідно лікарняного листа позивач з 01.04.2017 перебувала у відпустці по вагітності і пологах. Позивач вказала, що відповідно довідки №221 від 23.03.2017 вона дійсно знаходилась на лікуванні БЦРЛ з діагнозом "передчасні пологи", яку надала відповідачу, про що засвідчує розписка [PERSON] та методиста відділу освіти Благовіщенської РДА Грабовської О.В . Позивачу стало відомо з листа Держпраці управління держпраці у Кіровоградській області про те, що в табелях обліку робочого часу Благовіщенського НВК №1 за період з 20.08.2017 по 06.06.2020 вона відсутня, що є порушенням вимог ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» щодо обов`язку власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи. Наказ про надання їй відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку Благовіщенським НВК №1 не видавався. Згідно ст. 179 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) і ст. 18 Закону України «Про відпустки» після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Позивач зазначає, що відповідно до табелю облікового робочого часу за березень 2017 року основний працівник [PERSON] ( [PERSON] ) приступила до виконання посадових обов`язків 25.03.2017 та згідно особистої заяви і наказу №83 від 23.08.2017, звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України 26.08.2017. 05.06.2020 наказом №53-к позивача звільнено з посади вчительки хімії в зв`язку із закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України з 06.06.2020. 09.06.2020 по закінченню декретної відпустки позивач прийшла на роботу до Благовіщенського НВК №1, однак директор не допустив її до робочого місця і сказав, щоб вона писала заяву про звільнення, але вона відмовилась писати заяву про звільнення, після чого директор [PERSON] пригрозив її звільнити за прогули. Того ж дня, 09.06.2020 позивач через відділення почти направила заяву на ім`я відповідача з проханням не чинити їй перешкод у здійснені трудової діяльності на посаді вчителя та допустити її до робочого місця. Протягом місяця позивач ходила до Благовіщенського НВК №1, однак її не допускали до робочого місця. У липні 2020 року позивач звернулась зі скаргою на урядову «гарячу лінію» щодо свавілля директора гімназій [PERSON] , який не допускає її до робочого місця, на що Управління освіти і науки Кіровоградської області надало їй відповідь на звернення, в якому зазначено, що у процесі її звільнення відповідач порушив КЗпП України. Окрім того, позивач звернулась до Держпраці Управління у Кіровоградській області із зверненням щодо порушення відповідачем КЗпП України та незаконного її звільнення, на що їй надано відповідь про те, що відповідач порушив КЗпП України, а тому буде вжито заходів щодо відповідача. 01.09.2020 позивач прийшла до Благовіщенського НВК №1 з метою приступити до роботи, однак позивача знову не впустили до робочого місця, повідомивши що її звільнили за прогули, однак ні наказу про звільнення, ні трудової книжки позивач не отримала. Позивач зазначає, що оскільки з дня фактичного виходу на роботу основного працівника з 25.03.2017, жодна із сторін не вимагала припинення трудового договору у зв`язку з його закінченням, то дія договору вважається продовженою на невизначений строк, що передбачено ст. 39-1 КЗпП України. Таким чином, звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України стає не можливим. Окрім того, позивач має двох дітей 2012 року народження та 2017 року народження. Позивач вважає її звільнення незаконним та неправомірним. З 09.06.2020 вона не працює, а тому суму вимушеного прогулу було розраховано з урахуванням законодавства, яка складає 12922 грн. Також позивач вказує, що залишившись незаконно без роботи, приниження її відповідачем шляхом не допуску на робоче місце та незаконне звільнення завдало їй моральних страждань. Перед родичами, знайомими та сусідами, позивач кожен раз, на їх запитання, чому вона не на роботі, повинна пояснювати, а таких разів у день буває як мінімум двічі. З кожним поясненням, позивач душевно страждає, хвилюється, принижується та плаче, після чого приймає заспокійливі ліки. У позивача змінився спосіб життя в гіршу сторону, з яким вона живе і сьогодні. Від цього страждають її малі діти. Факт порушення законних прав позивача, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, позивач просить суд врахувати і обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач з урахуванням тяжкості вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Тому, позивач вважає справедливим визначити суму компенсації (моральної шкоди) в розмірі 11000 грн. На підставі викладеного, посилаючись на ст.ст. 232-233, 235 КЗпП України, позивач просить поновити її на роботі на посаді вчителя хімії в Благовіщенському НВК №1; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.06.2020 до дня поновлення на роботі, який станом на час звернення до суду складав 12922 грн.; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 11000 грн. Ухвалою Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 24.02.2021 позовна заява була залишена без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 24.03.2021 позивач усунула недоліки позовної заяви. 09.04.2021 Ульяновським районним судом Кіровоградської області відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, до відкриття провадження у справі, винесено розпорядження №402/66/21 про передачу справи для розгляду за підсудністю до Голованівського районного суду Кіровоградської області, оскільки після задоволення відводу та самовідводів неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи. 05.05.2021 зазначена справа надійшла до Голованівського районного суду Кіровоградської області та відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Гарбузу О.С. Ухвалою суду від 06.05.2021 провадження в даній справі відкрито, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання; у залучені до участі в справі [PERSON] як третьої особи відмовлено. Представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив на позов, шляхом направлення 18.05.2021 відзиву поштою, який надійшов до суду 20.05.2021. У відзиві на позов представник відповідача заперечує проти позову та просить відмовити в задоволенні позову та застосувати строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, виходячи з наступного. Вказує, що позивач дійсно наказом №27 від 27.08.2013 була призначена вчителем хімії Благовіщенського НВК №1 на період декретної відпустки та відпустки по догляду за дитиною віком до 3 років [PERSON] . Відповідно до поданої позивачем 23.03.2017 довідки, остання знаходилась на лікуванні БЦРЛ з діагнозом «передчасні пологи», у зв`язку з чим, з 01.04.2017 по 20.08.2017 обліковувалась як працівник, який знаходиться на лікарняному. Наказ про надання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідачем не видавався, у зв`язку з тим, що позивач, незважаючи на неодноразові запрошення та переконання адміністрацією написати таку заяву, не подавала заяву, а тому відповідач не мав правових підстав оформити вказану відпустку позивачу. Представник відповідача зазначив, що 09.06.2020 позивач з`явилась до відповідача та подала заяву про допуск її до роботи вчителем хімії у зв`язку із закінченням декретної відпустки, однак представником відповідача, як керівником установи, позивачу було повідомлено про те, що наказом №53-к від 05.06.2020 вона звільнена з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України в зв`язку із закінченням строку трудового договору. На пропозицію отримати копію наказу про звільнення та трудову книжку позивач відмовилась, про що було складено акт. В зв`язку з цим, відповідно до п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці №58 від 29.07.1993, позивачу додатково надіслане повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки та копія наказу про звільнення, однак остання відмовилась отримувати лист. Представник відповідача вважає, що посилання позивача на незаконність її звільнення та її вимоги про виплату їй коштів вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди не мають правових підстав, оскільки відносно неї не допускались порушення. Представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити та застосувати до вимог позивача, передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду, який рахується з 09.06.2020, тобто з дня пропозиції отримати копію наказу про звільнення та трудову книжку; про застосування строку звернення до суду подав письмову заяву (а.с. 72-74). Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, що підтверджується повідомленням про вручення 13.05.2021 рекомендованого листа з судовою повісткою (а.с. 69). 24.05.2021 на електронну пошту суду надійшла заява про перенесення розгляду справи, яка судом визнана недопустимою, оскільки не посвідчена електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронно-цифровий підпис» та направлена з електронної адреси " [INFO] ", яка не повідомлена нею суду, при цьому, в позовній заяві позивачем зазначено про відсутність у неї електронної адреси (а.с. 82). Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, що підтверджується повідомленням про вручення 14.05.2021 рекомендованого листа з судовою повісткою (а.с. 70), подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення (а.с. 84). Враховуючи норми ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи зі слідуючого. Судом встановлено, що з 27.08.2013 позивача призначено на посаду вчителя хімії Благовіщенської НВК №1 на період декретної відпустки по догляду за дитиною віком до трьох років вчителя хімії [PERSON] , що визнається сторонами та не підлягає доказуванню згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до копії довідки №221, виданої 23.03.2017 Благовіщенською центральною лікарнею, позивач перебувала в лікарні з приводу вагітності з діагнозом "ІІ вагітність, загроза передчасних пологів" (а.с. 6). Копію довідки №221, виданої 23.03.2017 Благовіщенською центральною лікарнею, отримано [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається з листків непрацездатності серії АДЕ №881787 від 31.03.2017 та серії АДЕ №881762 від 01.04.2017, видані Благовіщенською ЦРЛ, позивач перебувала на лікарняному з 23.03.2017 по 04.08.2017; визначено стати до роботи 05.08.2017 (а.с. 7). Згідно копії наказу Благовіщенського НВК №1 від 05.06.2020 за №53-к "Про звільнення вчителя хімії [PERSON] ", позивача звільнено з посади вчителя хімії з 06.06.2020 у зв`язку із закінченням терміну дії договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 79). 09.06.2020 Благовіщенським НВК №1 складено повідомлення позивачу за №113, в якому відповідач просить позивача прибути для ознайомлення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки та надання банківських реквізитів для зарахування грошової компенсації за невикористану відпустку, яке направлене поштою позивачу та яке вона відмовилась отримувати, що підтверджується копією даного повідомлення та копією рекомендованого листа з відміткою від 16.06.2020 "від одержання відмовилась" (а.с. 75, 78). Згідно копії акту №114 "Про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки", складеного 09.06.2020 секретарем Благовіщенського НВК №1 [PERSON] в присутності головного бухгалтера [PERSON] , та підписаного представником відповідача [PERSON] , позивач відмовилась від отримання трудової книжки та наказу про її звільнення №53-к від 05.06.2020, а також повідомила про те, що по всіх питанням звертатися до її адвоката (а.с. 76) 09.06.2020 позивач надіслала на адресу відповідача заяву про допуск її до роботи на посаді вчителя Благовіщенської НВК №1 у зв`язку з закінченням терміну декретної відпустки з 01.04.2017 по 09.06.2020, що підтверджується копією її заяви та копією повідомлення про її вручення 12.06.2020 відповідачем (а.с. 8-9). З копії листа №во-138/2-10 від 19.06.2020, надісланого позивачу Управлінням освіти і науки Кіровоградської обласної державної адміністрації, слідує, що розглянувши звернення позивача від 09.06.2020, яке надійшло на урядову «гарячу лінію» щодо неправомірних дій директора Благовіщенського НВК №1, управління повідомило позивача про те, що у процесі її звільнення було порушено КЗпПУ та роз`яснено право звернутись до суду (а.с. 11). Також, з копії листа №В/458-02.9/16-03 від 08.07.2020, надісланого позивачу Управлінням ДЕРЖПРАЦІ у Кіровоградській області, слідує, що проведеною перевіркою у Благовіщенському НВК №1 щодо порушення законодавства про працю та встановлено порушення вимог ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» щодо обов`язку власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи та п. 2 ст. 36 КЗпПУ щодо підстав припинення трудового договору за закінченням строку (а.с. 12-13). Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 20.03.2012 Грушківською сільською радою Ульяновського району Кіровоградської області та копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 08.06.2017 Фортечним районним у місті Кропивницькому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, позивач має двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 14-15). Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (частина 2 статті 16 ЦК України). За частиною першою ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом. Норми ст. 43 Конституції України визначають, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначені КЗпП України. Частиною першою ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (ч. 2 ст. 2 КЗпП України). Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (абзац 7 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України). Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Пунктом другим ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено як одну з підстав припинення трудового договору - закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Нормами ст. 43 КЗпП України не вимагається попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, при звільнення працівника на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Частиною третьою ст. 184 КЗпП України визначено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що При розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов`язковим працевлаштуванням (ч. 3 ст. 184 КЗпП України). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я). Передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв`язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи. Суд, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує висновки викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11.06.2020 по справі №481/1043/17 виклав висновок про те, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремої заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли особисто складав та підписував заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Судом встановлено, що позивач з 27.08.2013 була прийнята на роботу відповідачем за їх погодженням на період декретної відпустки по догляду за дитиною віком до трьох років вчителя хімії [PERSON] , тобто на підставі п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України. Після укладення трудового договору, позивач не оскаржувала зазначений трудовий договір, укладений між нею та відповідачем, а також наказ відповідача про прийняття її на роботі. Як зазначено позивачем та визнано відповідачем, [PERSON] після декретної відпустки вийшла на роботу 25.03.2017, після чого, позивача було звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 06.06.2020 згідно наказу відповідача від 05.06.2020 №53-к. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що відповідач мав право звільнити позивача, з якою було укладено строковий договір, у зв`язку із закінченням строку його дії. При цьому, відповідач не був зобов`язаний звертатись до позивача з повідомленням про заплановане звільнення, що не передбачено п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та підтверджено Верховним Судом у вищезазначеній постанові, а тому суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідач не мав права звільняти її на підставі цієї норми та про автоматичне продовження трудового договору, оскільки при прийнятті на роботу позивача, сторони домовились про те, що позивач приймається на роботу на період декретної відпустки [PERSON] . Наказ відповідача від 05.06.2020 за №53-к "Про звільнення вчителя хімії [PERSON] ", позивачем в даній справі не оскаржується, будь яких доказів про те, що його скасовано чи визнано недійсним, позивачем не надано, тоді як згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивача з роботи дотримано вимоги ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки звільнення відбулося з 06.06.2020, тобто з дня досягнення дочкою позивача [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку. Будь яких доказів того, що позивач в день звільнення являлась одинокою матір`ю при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю, нею суду не надано. Позивач звертаючись до суду з даним позовом визначила спосіб захисту своїх прав шляхом подачі позову про поновлення на роботі. Вимогу про обов`язкове її працевлаштування до відповідача не пред`являла, при цьому суд не може виходити за межі позовних вимог. У зв`язку з тим, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог КЗпП України, доводи про незаконне звільнення позивача є необґрунтованими, а тому позовні вимоги позивача про поновлення її на роботі є безпідставними та задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо строку звернення позивача з даним позовом до суду, суд враховує слідуюче. За нормами частин 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно ч. 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 02.12.2020 по справі №751/1198/18 виклав висновок про те, що оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). В справі, що розглядається, судом встановлено, що позивач 09.06.2020 з`явилась до Благовіщенського НВК №1, де їй було запропоновано отримати свою трудову книжку та ознайомитись з наказом про звільнення, тобто видано трудову книжку, однак позивач відмовилась від цієї пропозиції. З наведених обставин, суд приходить до висновку про те, що позивачу трудову книжку було видано 09.06.2020, а тому строк звернення до суду з даним позовом має рахуватись саме з цієї дати і тривав до 09.07.2020. Однак, позивач звернулась до суду з позовом лише 25.01.2021, тобто з порушенням строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. При цьому, суд вирішуючи питання щодо наявності причин пропуску строку звернення позивача з позовом до суду, враховує те, що позивачем такий строк пропущено більш ніж на 6 місяців. Знаходячись в Благовіщенському НВК №1 позивач усвідомлено відмовилась ознайомлюватись з копією наказу про її звільнення та від отримання виданої їй представником відповідача трудової книжки, тобто саме її недобросовісні дії призвели до пропущення строку звернення до суду; позивачем не наведено причин пропущення строку та будь яких доказів, які б перешкоджали їй звернутись до суду з цим позовом, нею не надано, а тому суд не знаходить підстав для поновлення пропущеного строку для звернення позивача з даним позовом до суду. Пропущення позивачем строку для звернення до суду та відсутність підстав для поновлення такого строку є ще однією підставою для відмови в задоволенні позову про поновлення її на роботі. У зв`язку з тим, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині поновлення її на роботі, а тому й відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, як похідних від основної вимоги про поновлення на роботі. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Враховуюче те, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати в сумі 908 грн. мають бути компенсовані за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed