Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача Київського національного торговельно-економічного університету про скасування наказу в окремій його частину, мотивуючи свої вимоги тим, що у листопаді 2015 року позивачка була зарахована на навчання до аспірантури Київського національного торговельно-економічного університету за державним замовленням. У листопаді 2018 року позивачкою було отримано лист від відповідача з повідомленням про відрахування з аспірантури у зв'язку з закінченням терміну навчання з невиконанням індивідуального плану роботи без поважних причин з відшкодуванням вартості навчання. До листа був доданий розрахунок вартості, яку позивачка має компенсувати у розмірі 173539, 82 грн. Позивачка вважає даний наказ незаконним, оскільки індивідуальний план був нею виконаний у повному обсязі, а відрахування відбулося з порушенням вимог діючого законодавства. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Київського національного торговельно-економічного університету № 4042 від 31.10.2018 року в частині пункту 2 (включно з підпунктом 2.2), а також стягнути з відповідача судові витрати у справі. 14.01.2019 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, представник зазначає, що відрахування позивачки відбулося з дотриманням норм діючого законодавства. Позивачкою не був виконаний індивідуальний план роботи аспіранта, а саме не складено кандидатський іспит за своєю спеціальністю, звіт про виконання індивідуального плану роботи за третій рік навчання нею також не був поданий до кафедри, дисертаційна роботи [PERSON] не була подана до захисту у спеціалізованій вченій раді. Також позивачка не з'явилась на проміжне засіданні кафедри для звітування, втратила зв'язок з кафедрою. У зв'язку із зазначеним вченою радою КНТЕУ було прийнято рішення про відрахування [PERSON] з аспірантури університету за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин та у зв'язку з закінченням терміну навчання. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити повністю. 16.01.2019 року до суду надійшла Відповідь на відзив, в якій позивачка вказує, що відповідач в особі наукового керівника позивача та інших працівників університету умисно не повідомляли позивачку про вказані у відзиві події, до складання кандидатського іспиту та до подання дисертаційної роботи до захисту у спеціалізовану вчену раду необґрунтовано не допустили. Враховуючи викладене, сторона позивачки наполягає на задоволенні позовних вимог повністю. 17.01.2019 року до суду надійшли додаткові заперечення відповідача на позовну заяву. Відповідно до викладеного у запереченнях, представник відповідача вказує, що спеціалістами були надані відгуки на дисертацію позивачки, в яких викладені певні зауваження щодо її роботи, але дані зауваження не були враховані [PERSON], що свідчить про те, що індивідуальний план виконано не було. 25.01.2019 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, в якій вона просить суд визнати протиправним наказ Київського національного торговельно-економічного університету № 4042 від 31.10.2018 року в частині пункту 2 (включно з підпунктом 2.2) та зобов'язати відповідача скасувати наказ. 29.01.2019 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача. 04.02.2019 року до суду надійшли Заперечення на відповідь позивача, відповідно до яких представник відповідача вказує, що позивачкою також не було пройдено педагогічну практику, яка є обов'язкової, згідно навчального плану аспіранта. Також позивачка не з'явилась на атестацію аспірантів та докторантів, яка проводилась 19.03.2018 року, а також на засідання кафедри щодо розгляду проміжних звітів за результатами дисертаційних робіт 17.04.2018 року. У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача на початку судового розгляду позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні з підстав, наведених у Відзиві на позов. У подальшому представник відповідача у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в її відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 01.11.2015 року між Київським національним торговельно-економічним університетом в особі проректора з наукової роботи [PERSON] та [PERSON] укладена угода № 406 про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення (а.с.11-12). На виконання вказаної угоди Головою вченої ради КНТЕУ [PERSON] був затверджений Індивідуальний план роботи аспіранта [PERSON] (а.с.13-23). Відповідно до наказу № 4042 від 31.10.2018 року [PERSON] відрахована з аспірантури КНТЕУ у зв'язку з закінченням терміну навчання з невиконанням індивідуального плану роботи без поважних причин. У листопаді 2018 року позивачкою був отриманий від відповідача лист з повідомленням про відрахування з аспірантури у зв'язку з закінченням терміну навчання з невиконанням індивідуального плану роботи без поважних причин з відшкодуванням вартості навчання. Позивачка у своїх позовних вимогах вказує про те, що відрахування її з аспірантури відбулося з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки індивідуальний план нею був виконаний, про інші заходи її не повідомляли, а тому вона вважає, що наказ про відрахування повинен бути скасований. Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача вказує, що позивачкою не виконано у повному обсязі індивідуальний план, а тому були всі підстави для її відрахування з невиконанням індивідуального плану. Вирішуючи вимоги позивачки, суд враховує наступні вимоги закону. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 61 Закону України "Про вищу освіту" аспірант відноситься до категорії здобувачів вищої освіти, аспірант - це особа, зарахована до закладу вищої освіти (наукової установи) для здобуття ступеня доктора філософії/доктора мистецтв. Згідно п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону здобувачі вищої освіти - особи, які навчаються у закладі вищої освіти на певному рівні вищої освіти з метою здобуття відповідного ступеня і кваліфікації. Пунктом 27 частини першої статті 62 вказаного Закону визначено, що особи, які навчаються у закладах вищої освіти, мають право на оскарження дій органів управління закладу вищої освіти та їх посадових осіб, педагогічних і науково-педагогічних працівників. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 63 Закону особи, які навчаються у закладах вищої освіти, зобов'язані виконувати вимоги освітньої (наукової) програми (індивідуального навчального плану (за наявності), дотримуючись академічної доброчесності, та досягати визначених для відповідного рівня вищої освіти результатів навчання. Діяльність у галузі підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів є обов'язковим для всіх навчальних закладів та наукових установ України незалежно від їх підпорядкованості та форми власності регулюється Положенням про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 309 від 01.03.1999 року. Так, згідно п. 11 вказаного Положення тема дисертації, індивідуальний план роботи аспіранта або докторанта після обговорення кафедрою, відділом, лабораторією затверджуються вченою радою вищого навчального закладу, наукової установи не пізніше тримісячного терміну після зарахування його до аспірантури або докторантури. Пунктом 17 Положення визначено, що взаємозобов'язання аспіранта або докторанта, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу, наукової установи визначаться в типовій угоді. Згідно п. 22 Положення аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених п. 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Пунктом 25 Положення визначено, що Вчені ради вищих навчальних закладів, наукових установ зобов'язані не менш як один раз на рік розглядати питання щодо підготовки наукових і науково-педагогічних кадрів, переглядати склад наукових керівників, консультантів та усувати від наукового керівництва або наукового консультування осіб, які не забезпечують своєчасної і якісної підготовки аспірантів або докторантів. Згідно п. 40 Положення науковий керівник аспіранта здійснює наукове керівництво роботою над дисертацією, контролює виконання затвердженого ним індивідуального плану та несе особисту відповідальність за якісне написання аспірантом дисертації. Також порядок підготовки та атестації аспіранта регулюється Положенням про порядок підготовки та атестації науково-педагогічних кадрів, затверджений постановою Вченої ради КНТЕУ від 30.05.2014 року. Виконання індивідуального плану роботи аспіранта передбачає, зокрема, атестацію у вигляді щоквартального звіту перед науковим керівником та кафедрою, складання кандидатських екзаменів за спеціальності, а також успішний захист дисертації перед спеціалізованою вченою радою. Як вбачається з досліджених судом доказів, професором кафедри менеджменту [PERSON], яка була науковим керівником позивачки, було подано на ім'я ректора КНТЕУ службову записку, відповідно до якої зазначено, що [PERSON] не з'явилась на засідання кафедри 17.04, не виходить на зв'язок, вона не має інформації про стан доопрацювання дисертації останньої (а.с.62). 17.09.2018 року на засіданні кафедри публічного управління та адміністрування КНТЕУ було прийнято рішення про рекомендацію вченій раді ФЕМП відрахувати аспіранта 3 року денної форми навчання [PERSON] за невиконання індивідуального плану роботи, що підтверджується витягом з Протоколу № 2 від 17.09.2018 року (а.с.63). 19.09.2018 року на засіданні вченої ради факультету економіки, менеджменту та психології КНТЕУ було затверджено рішення засідання кафедри публічного управління та адміністрування щодо відрахування з аспірантури університету [PERSON], що підтверджується витягом з протоколу № 2 від 19.09.2018 року (а.с.64). 25.10.2018 року вченою радою КНТЕУ було прийнято рішення про відрахування з аспірантури університету за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин та у зв'язку із закінченням терміну навчання, у тому числі, [PERSON], що підтверджується постановою вченої ради від 25.10.2018 року (протокол № 2, п. 14) (а.с.65-66). Згідно із наказом № 4042 від 31.10.2018 року (а.с.10) прийнято рішення про відрахування [PERSON] у зв'язку з закінченням терміну навчання з невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин та відшкодуванням вартості навчання з 31.10.2018 року. При видачі наказу ректор [PERSON] керувався ч. 1 ст. 46 Закону України "Про вищу освіту", п. 22 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого Постановою КМУ від 01.03.1999 року № 309, п. 55, 58, 59 Положення про порядок підготовки та атестації науково-педагогічних кадрів, затвердженого постановою вченої ради КНТЕУ від 30.05.2014 року (п.7). Так, підставою для відрахування позивачки з аспірантури стало невиконанню нею індивідуального навчального плану, водночас наданий позивачкою індивідуальний план свідчить про інше. При дослідженні вказаного доказу, а саме індивідуального навчального плану позивачки, з'ясовано, що всі пункти індивідуального плану виконані, кожна сторінка плану підписана позивачкою та її науковим керівником, навпроти кожного пункту, що передбачений на третій рік навчання, є відмітка про належне виконання з підписом наукового керівника. Щодо заперечень відповідача про те, що індивідуальний план не виконаний у повному обсязі, то слід зазначити, що стороною відповідача був наданий екземпляр індивідуального плану, що містився в університеті, який також повністю підтверджує факт виконання позивачкою індивідуального плану у повному обсязі. Так, на 11 сторінці індивідуального плану зазначено, що позивачка виконувала всі роботи на третьому році навчання, а сам факт виконання цих робіт засвідчений підписом наукового керівника [PERSON] Слід звернути увагу на той факт, що на сторінці 13 містяться певні виправлення, виконані уповноваженою особо відповідача, зокрема щодо номеру наказу про відрахування позивачки. Також на цій сторінці міститься запис "Виконана не повністю", а також зазначено, що не враховано зауваження та рекомендації рецензентів та не подано виправлену редакцію дисертації на повторний розгляд. Але при цьому не зазначено, які саме зауваження не враховано та які саме розділи дисертації не були підготовлені. Також слід зазначити, що основним результатом виконання індивідуального плану є дисертаційне дослідження. Як вбачається з відгуків на дисертації позивачки від доктора економічних наук [PERSON] та доктора наук з державного управління [PERSON], дисертаційна робота була оцінена, як у цілому готова та така, що може бути рекомендована для проходження подальшої процедури захисту. Також готовність дисертаційної роботи підтверджується довідкою про впровадження результатів дисертаційного дослідження, виданої секретаріатом КМУ. У своїх запереченнях представник відповідача вказує про те, що суду не слід брати до уваги рецензію доктора наук [PERSON] Але слід зазначити, що позивачкою було надано суду низку рецензій від науковців, зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], як доказ того, що у різних періодах свого навчання в аспірантура позивачка писала дисертаційну роботу, подавала її на рецензування, брала участь у наукових заходах, як це передбачено індивідуальним планом. Посилання у запереченнях представника відповідача про те, що доктором економічних наук [PERSON] висловлені зауваження до наукової роботи позивачки, свідчить про нормальний процес наукового пошуку. Якість роботи позивачки вже після рецензії [PERSON] підтверджується тим, що позивачка була успішно атестована і за результатами першого року навчання і за результатами другого року навчання, що підтверджується копіями витягів з засідання кафедри та факультету, що були долучені позивачкою до відповіді на відзив. Що стосується тверджень представника відповідача про те, що позивачкою було втрачено зв'язок з її науковим керівником, то слід зазначити наступне. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка була науковим керівником позивачки, пояснила, що з другого року навчання і до листопада 2018 року вона була науковим керівником [PERSON] На дисертаційну роботи позивачки були висловлені зауваження науковими працівниками, а тому вона потребувала доопрацювання. Але спілкування з [PERSON] для неї було складним. Вона постійно надсилала [PERSON] листи електронною поштою з різною інформацією, у тому числі щодо недоліків дисертаційної роботи, які необхідно було усунути, щодо участі у засіданні кафедри та іншу. Але з квітня 2018 року позивачка перестала виходити на зв'язок з нею, не відповідала на її листи, не повідомляла про виконання індивідуального плану. Лише у листопаді 2018 року їй зателефонувала [PERSON] і попросила повернути їй дисертацію. Допитана судом свідок [PERSON] пояснила, що вона працює провідним спеціалістом відділу аспірантури КНТЕУ. [PERSON] не виконала індивідуальний план, а тому була відрахована з аспірантури. Перед відрахуванням з [PERSON] взагалі був втрачений зв'язок приблизно на 1-2 місяці. Слід зазначити, що протягом двох з половиною років позивачкою у повному обсязі виконувався індивідуальний план, що підтверджується відповідними письмовими доказами, наявними у справі. Також про те, що зв'язок з позивачкою не був втрачений, підтверджується і тим, що позивачка знала про необхідність виконання нею індивідуального плану, подавала розширений звіт про виконання індивідуального плану за І півріччя третього року навчання, підписаного науковим керівником, дисертаційна робота була повністю готова та подана на рецензування науковому керівнику. Крім того, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів стосовно того, з якого саме часу був втрачений зв'язку наукового керівника з позивачкою, а також жодних доказів на підтвердження того, що науковий керівник чи представник університету намагався повідомити позивачку про дату складання іспиту, дату звітування на кафедрі, про розгляд питання про відрахування позивачки з аспірантури тощо. Слід зазначити, що відповідачу були відомі всі засоби зв'язку з позивачкою, зокрема, номер її телефону, адреса, але жодних дій для належного повідомлення позивачки про необхідність вчинення певних дій не було вчинено. Той факт, що позивачку ніяким чином не повідомляли в установленому порядку про необхідність виконання певних дій з боку університету, був підтверджений також показами свідка. Так, допитана судом свідок [PERSON] пояснила, що вона також навчалася в аспірантурі КНТЕУ, вони з [PERSON] були аспірантами однієї кафедри. У 2017 році у [PERSON] була повністю готова дисертаційна робота. Вони завжди спілкувалися, зустрічалися в університеті. Останній раз вони були разом в університеті у червні 2018 року, на засіданні кафедри менеджменту, де [PERSON] не допустили до іспиту, при цьому вона разом з [PERSON] звітували про виконання індивідуального плану. Також їй відомо, що [PERSON] була переведена на іншу кафедру, це було вже після червня 2018 року, але точно дату вона не знає. Крім того, свідок зазначила, що була старостою аспірантів, коли не мали можливості зв'язатися з кимось з аспірантів, то зверталися до неї. Таких звернень від представників університету з проханням зв'язатися з [PERSON] не було. Що стосується показів свідків [PERSON] та [PERSON] стосовно втрати зв'язку з позивачкою, то вони суперечать один одному та встановленим по справі обставинам. Так, науковий керівник зазначила, що зв'язок з позивачкою втрачений з квітня 2018 року, а свідок [PERSON], як представник відділу аспірантури, зазначила про втрату зв'язку протягом 1-2 місяців. У відзиві на позов представник відповідача вказує також на те, що позивачкою не був складений кандидатський іспит. З цього приводу слід зазначити наступне. Вказаний іспит був призначений на 11 червня 2018 року, що підтверджується копією електронного листування позивачки з науковим керівником. Так, науковий керівник повідомила позивачку про те, що кандидатський іспит вони готують на 11 червня, а перед захист дисертації на 29 чи 30 серпня, а також про те, що це питання погоджено з проректором [PERSON] Даний факт також підтверджує наявність зв'язку між позивачкою та її науковим керівником постійно. Також слід зазначити, що позивачка 11.06.2018 року з'явилася до університету для складання іспиту, але їй було повідомлено про те, що до іспиту її не допускають. Даний факт був підтверджений показами свідка [PERSON] у суді. Щодо процедури відрахування позивачки з аспірантури, то судом встановлено наступне. Так, пунктом 22 вищевказаного Положення відрахувати аспіранта можна лише на підставі рішення вченої ради. Як вбачається з оскаржуваного наказу, в підставах зазначені лише норми Закону, Положення, Положення про порядок підготовки та атестації науково-педагогічних кадрів, але рішення вченої ради відсутнє. Також відповідачем було порушено ч. 7 ст. 41 Закону України "Про вищу освіту", яка передбачає, що за погодженням з науковим товариством студентів (курсантів, аспірантів, слухачів), аспірантів, докторантів і молодих вчених керівництво вищого навчального закладу приймає рішення про відрахування осіб, які здобувають ступінь доктора філософії, з вищого навчального закладу та їх поновлення на навчання. При цьому таке погодження при вирішенні питання про відрахування позивачки з аспірантури відсутнє. Що стосується заперечень представника відповідача про те, що таке погодження стосується лише здобувачів ступеня доктора філософії, а не ступеня кандидата наук, то судом воно до уваги не приймається, зважаючи на наступне. Пунктом 8 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про вищу освіту" науковий ступінь кандидата наук після набрання чинності цим Законом прирівнюється до наукового ступеня доктора філософії (Закон набув чинності 06.09.2014 року). Щодо посилання представника відповідача на підпис-погодження голови наукового товариства студентів, аспірантів, докторантів та молодих вчених [PERSON], то слід зазначити наступне. Згідно ч. 7 ст. 41 вказаного Закону за погодженням з науковим товариством студентів, аспірантів, докторантів і молодих вчених керівництво закладу вищої освіти приймає рішення про відрахування осіб, які здобувають ступінь доктора філософії, з закладу вищої освіти та їх поновлення на навчання. Відповідно до ч. 8 ст. 41 цього Закону органи управління наукових товариств студентів (курсантів, слухачів), аспірантів, докторантів і молодих вчених формуються на демократичних засадах шляхом виборів. Структура наукового товариства студентів (курсантів, слухачів), аспірантів, докторантів і молодих вчених та організаційний механізм його діяльності визначаються положенням, яке затверджується вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу вищої освіти. Слід зазначити, що [PERSON], як голова наукового товариства, це не орган управління наукового товариства. Пунктом 7 Положення про наукове товариство студентів, аспірантів, докторантів і молодих вчених КНТЕУ, затвердженого Конференцією трудового колективу КНТЕУ, визначено, що керівними органами Товариства є загальні збори та рада наукового товариства. З наведеного вище можна зробити переконливий висновок про те, що відрахування позивачки відбувалося без погодження наукового товариства студентів, що є порушенням вимог діючого законодавства. Щодо пункту 2.2 оскаржуваного наказу, то слід зазначити, що Законом України "Про вище освіту" не закріплено норми щодо встановлення Кабінетом Міністрів України обов'язку аспірантів, які навчалися за державні кошти, відшкодувати вартість навчання, а також встановлення умов, підстав та порядку такого відшкодування чи звільнення від обов'язку відшкодувати вартість такого навчання. Оскільки Порядок визначення та відшкодування вартості навчання у разі відрахування аспіранта за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин на час розгляду справи не розроблений та не затверджений, це унеможливлює здійснення точного, об'єктивного та законного розрахунку витрат на утримання аспіранта. Аналогічний висновок міститься і в ухвалі Верховного Суду України від 21.11.2016 року у справі № 820/8726/15. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання наказу від 31.10.2018 року протиправним та його скасування у частині пункту 2 (включно з підпунктом 2.2) та зобов'язання відповідача його скасувати. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON], а тому про повне їх задоволення. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved