Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 118,3 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] ; нежитлове приміщення загальною площею 140,00 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] , шляхом проведення публічних торгів в межах виконавчого провадження на підставі експертної оцінки, в рахунок часткового погашення заборгованості в розмірі 1 262 001,39 грн. за кредитними договорами №№ 3628, 3660, 3987, стягнення судових витрат в розмірі 1 600,00 грн. Позовні вимоги мотивував тим, що 04.10.2011 року між АТ "БРОКБІЗНЕСБАНК та [PERSON] було укладено іпотечний договір з метою забезпечення виконання кредитних договорів: Договору про іпотечний кредит №3628 від 20.07.2007 року, укладеного між позивачем та [PERSON] ; Договору про іпотечний кредит №3660 від 03.08.2007 року, укладеного між позивачем та [PERSON] ; Договору про іпотечний кредит №3687 від 03.08.2007 року, укладеного між позивачем та [PERSON] . Взятих на себе за договорами про іпотечний кредит зобов`язань треті особи не виконували, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість. 30.05.2012 року Галицьким районним судом Івано-Франківської області, 03.10.2012 року та 31.10.2012 року Івано-Франківським міським судом було прийнято рішення про стягнення з [PERSON] , [PERSON] т [PERSON] на користь Банку заборгованості за договорами про іпотечний кредит у загальному розмірі 1 262 001,39 грн., які станом на день подачі позовної заяви не виконані. Згідно зазначеного іпотечного договору Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання Позичальником основного зобовязання або його частини, воно не буде виконано. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18.10.2018 року\~ зупинено провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості в розмірі 1 262 001,39 грн. за кредитними договорами №№ 3628, 3660, 3987, стягнення судових витрат в розмірі 1 600,00 грн., до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 344/15139/18 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК про визнання недійсним договору іпотеки (а.с.183, т.1). Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 01.08.2019 року поновлено провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості в розмірі 1 262 001,39 грн. за кредитними договорами №№ 3628, 3660, 3987, стягнення судових витрат в розмірі 1 600,00 грн. (а.с.217, т.1). Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03.12.2019 року\~ залучено до участі в справі за позовом Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості в розмірі 1 262 001,39 грн. за кредитними договорами №№ 3628, 3660, 3987, стягнення судових витрат в розмірі 1 600,00 грн. в якості позивача-правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ДЕПТ ФІНАНС (а.с.240, т.1). Представник позивача в судове засідання не з`явився, попередньо подав до суду заяву, відповідно до якої просив розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги задоволити в повному обсязі (а.с. 14, т.2). Відповідач [PERSON] в судове засідання 27.10.2020 року не зявився, в судовому засіданні 07.06.2017 року щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав наведених у письмовому відзиві на позовну заяву, просив визнати іпотечний договір від 04.10.2011 року недійсним та в задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с.109-114). Треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про день та час судового слухання були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 131-135, 148-156). Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Статтею 1054 ЦК України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що відповідно до умов договору про іпотечний кредит №3628 від 20 липня 2007 року ПАТ Брокбізнесбанк надав [PERSON] кредит в сумі 25 000 доларів США на придбання квартири за договором на участь у частковому будівництві зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних щомісяця з кінцевим терміном повернення не пізніше 19 липня 2017 року. Для забезпечення зобов`язання за кредитним договором банком прийнято договір іпотеки від 04 жовтня 2011 року за реєстровим № 275, майновим поручителем за яким виступив [PERSON] (а.с.14). 03.08.2007 року банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 39 600 дол. США на придбання квартири за договором на участь у частковому будівництві. 04.10.2011 року за №275 банком прийнято договір іпотеки, майновим поручителем за яким виступив [PERSON] відповідач отриману суму кредиту зобовязався повернути не пізніше 02.08.2017 року (а.с. 15, 16). Відповідно до умов договору про іпотечний кредит за №3687 від 10.08.2007 ПАТ «Брокбізнесбанк» (стара назва АБ «Брокбізнесбанк») надав [PERSON] , [INFO] (надалі відповідач) кредит в сумі 39 600 доларів США на придбання квартири за договором на участь у частковому будівництві. Отриману суму кредиту відповідач зобов`язався погашати щомісяця по 330 доларів США починаючи з місяця, в якому надано кредит, з остаточним його погашенням до 09.08.2017 року (а.с.17, 18). Відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказані обставини встановлені судовими рішеннями, а тому у відповідності до ч.5 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Згідно вищезазначених судових рішень загальна сума заборгованості позичальників за кредитними договорами №№ 3628, 3660, 3987 становить 1 262 001,39 грн. Рішення судів про стягнення зоборгованості не виконані. 04.10.2011 року між АТ "БРОКБІЗНЕСБАНК та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Рундаль Н.Д., зареєстровано в реєстрі за №275, з метою забезпечення виконання кредитних договорів: - Договору про іпотечний кредит №3628 від 20.07.2007 року, укладеного між позивачем та [PERSON] ; - Договору про іпотечний кредит №3660 від 03.08.2007 року, укладеного між позивачем та [PERSON] ; - Договору про іпотечний кредит №3687 від 10.08.2007 року, укладеного між позивачем та [PERSON] . Згідно вказаного іпотечного договору іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку Банку обєкти нерухомого майна, надалі разом поіменовані Предмет іпотеки, а саме: - нежитлове приміщення загальною площею 118,3 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] в будинку під [ADDRESS] ; - нежитлове приміщення загальною площею 140,0 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] . Іпотека поширюється на частину обєкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до Предмета іпотеки після укладення цього Договору без реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості. Іпотека поширюється на всі зроблені Іпотекодавцем поліпшення та зміни Нежитлові приміщення, що є предметом цього договору, знаходяться на земельній ділянці на якій розташований девятиповерховий багатоквартирний будинок [ADDRESS] (а.с. 7-13). Відповідно до п. 5.1.1. вказаного договору, Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання Позичальником основного зобовязання або його частини, воно не буде виконане. У випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником Основного зобовязання по Кредитному договору в цілому або в його частині та/або невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем обовязків, встановлених цим договором, в цілому або в тій чи іншій частині , Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на Предмет іпотеки (п.7.1.іпотечного договору). Відповідно до ст.33 Закону України Про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Державна реєстрація іпотеки визначає пріоритет іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог. Згідно із ч. 7 ст. 3 Закону Про іпотеку пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, встановлених ст. 12 ЗУ Про іпотеку а саме: у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. А тому, позивач має таке право захисту на предмет іпотеки в судовому порядку. Згідно з роз"ясненням Верховного Суду України (узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.; далі узагальнення), вирішуючи питання одночасного задоволення таких позовних вимог, правильним є зазначення в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на суму заборгованості за кредитним договором, а розрахунок суми заборгованості повинен бути наведений у мотивувальній частині рішення. Аналогічне роз"яснення міститься в п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5. Разом із тим відповідно до третього речення абз. 2 цього пункту винятком, коли суд може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за основним зобовязанням, є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положень ст. 11 Закону № 898-ІV (або ст. 589 ЦК щодо заставодавця). Це положення узгоджується із п. 9 зазначеної постанови, відповідно до якого передбачене одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником. Так, одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Проте, положення ч. 1 ст. 11 ЗУ Про іпотеку, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобовязанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст. 39 Закону № 898-ІV) та відповідні розяснення (п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобовязанням. Слід мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13. від 03.02.2016р. №6-1080цс15). Відповідно правову позицію висловив і ВСУ у справі № 6-1080цс15 про те, що право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня. Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. Позивач надав беззаперечні докази того, що за рішеннями судів заборгованість по кредитах не погашена, на спростування цього інших доказів матеріали справи не містять. Отже, вимога банку до позичальника, який не сплатив заборгованість по кредиту за рішенням суду, а саме - на звернення стягнення предмету іпотеки належного йому, не є подвійним стягненням. Щодо посилання відповідача на те, що іпотечний договір слід визнати недійсним, так як при його укладенні була допущена помилка в частині поінформування дружини [PERSON] щодо дійсних мотивів застави нереалізованих приміщень на користь АТ Брокбізнесбанк, укладений на вкрай невигідних умовах без набуття будь-якої користі, та під психологічним тиском зі сторони керівника Івано-Франківської філії ПАТ Брокбізнесбанк [PERSON] та його працівників служби безпеки банку, то суд виходить з наступного. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.01.2019 року по справі №344/15139/18 в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ Брокбізнесбанк про визнання недійсними договору іпотеки відмовлено. Вищезазначене рішення, постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16.04.2019 року залишено без змін (а.с.195-197).\~ Відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказані обставини встановлені судовими рішеннями, а тому у відповідності до ч.5 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Безпідставними є також посилання [PERSON] на те, що договори про іпотечні кредити є недійсними з тих підстав, що вони були видані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в іноземній валюті без одержання індивідуальних ліцензій на такі операції. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Укладення договору кредиту в іноземній валюті не протирічить законодавству, яке діяло на момент укладення договору. Як роз`яснює Пленум Вищого спеціалізованого суду України в постанові Пленуму № 5 від 30.03.2012 року п. 10 та 11, згідно зі\~статтею 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК\~передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47\~Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II\~Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків"\~є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5\~Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44\~Закону України "Про Національний банк України"\~в межах своїх повноважень прийнято\~Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11\~Закону України "Про захист прав споживачів"\~надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв`язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності\~Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. На момент укладення договорів про іпотечний кредит №№3628, 3660, 3687 (20.07.2007 року, 03.08.2007 року та 10.08.2007 року) Закон України «Про захист прав споживачів» не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Вказана заборона з`явилась у Законі України «Про захист прав споживачів» тільки 22.09.2011 року згідно Закону України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг". Отже на момент укладення договорів про іпотечний кредит №№3628, 3660, 3687 АТ Брокбізнесбанк мав право надавати споживчий кредит в іноземній валюті, а тому визнавати договора недійсними із вказаної причини підстав немає. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», якою визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов`язання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовільнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов`язання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 7.3. іпотечного договору звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, а в подальшому шляхом проведення публічних торгів в межах виконавчого провадження на підтаві експертної оцінки. Спосіб реалізації предмета застави, іпотеки встановлений ст. 591 ЦК України та ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» закріплено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215\~ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов`язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 39 ЗУ Про іпотеку у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одні суди, як зазначає узагальнення ВСУ, повинні виходити з того, що ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону № 898-ІV вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб"єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Якщо під час розгляду справи сторони з такою оцінкою погоджуються, то суд не має підстав її не брати до уваги, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, ця сторона зобовязана за змістом ч. 3 ст. 10, статей 11 та 60 ЦПК довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи. Представником позивача надано суду Звіт про незалежну оцінку нежитлового приміщення, загальною площею 118,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та є власністю [PERSON] та нежитлового приміщення, загальною площею 140,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та є власністю [PERSON] , відповідно до якого ринкова вартість вказаних нежитлових приміщень станом на 24.05.2017 року становить (без урахування ПДВ з округленням) 1 470 880,00 гривень, що еквівалентно на дату оцінки 55 917,00 доларів США (а.с. 35-106). Враховуючи вимоги ч.ч.6, 7 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет\~ іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю. У даному спорі, позивач просить про звернення стягнення заборгованості за договарами про іпотечний кредит на предмет іпотеки шляхом проведення публічних торгів в межах виконавчого провадження на підставі експертної оцінки. Дана вимога відповідає способу передбаченому сторонами в іпотечному договорі, праву диспозитивності вимог за ст.13 ЦПК України, а тому підлягає до задоволення. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). Ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, оданих учасниками справи або витребовуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов"язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз"яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача [PERSON] також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі ст.ст. 192, 231, 533, 578, 589, 590, 1054 ЦК України, ЗУ «Про іпотеку», ЗУ "Про банки і банківську діяльність", ст.ст. 2, 13, 81, 82 ЦПК України та

Outcome: approved