Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач 04.08.2017 року звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Платинум Банк", Приватного акціонерного товариства "Ренесанс Життя", в якому просила визнати недійсним кредитний договір №404/8515ECLKB1PS2 від 16.11.2015 року. Позов мотивований тим, що 16.11.2015 р. між ПАТ "Платинум Банк", [PERSON] та ПрАТ "Ренесанс Життя" укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника №404/8515ECLKB1PS2, за яким банк надав позичальнику грошові кошти у тимчасове платне користування на поточні потреби, а позичальник зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії за надання та обслуговування кредиту, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених договором розмірах і строках. Вказує, що зазначений кредитний договір укладений із порушенням її прав як споживача; умови договору є несправедливими та суперечать положенням законодавства, що регулює правовідносини у сфері споживчого кредитування, порушують законодавство про банки та банківську діяльність та про третейські суди. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Гаврилова Д.В. від 07.08.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. 15.01.2018 року до суду від ПАТ "Платинум Банк" надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просив відмовити у задоволенні позову. Відповідно до розпорядження керівника апарату Херсонського міського суду Херсонської області від 27.09.2018 року у зв'язку з тим, що суддя Гаврилов Д.В. не може продовжувати розгляд справи, у зв'язку із закінченням строку дії повноважень судді, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №766/13124/17. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2018 року, головуючим у справі визначена суддя Рядча Т.І. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Рядчої Т.І. від 28.09.2018 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідно до розпорядження керівника апарату Херсонського міського суду Херсонської області від 29.10.2018 року через те, що суддя Рядча Т.І. не може продовжувати розгляд справи, оскільки перебуває на лікарняному, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №766/13124/17. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2018 року, головуючим у справі визначена суддя Ус О.В. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.11.2018 року справу прийнято до провадження судді Ус О.В. в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 16 листопада 2015 року між ПАТ "Платинум Банк", [PERSON] та ПрАТ "Ренесанс Життя" укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу №404/8515ECLKB1PS2. За умовами вказаного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 14277,38 грн., строком кредитування - 42 платіжних періоди, з відсотковою ставкою 12% річних, терміном повернення 16.05.2019 року. [PERSON] як позичальник зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом щомісячно рівними платежами в сумі 996,00 гривень, починаючи з першої дати сплати заборгованості. Крім того, сторони підтвердили факт укладення договору добровільного страхування життя із визначенням страхових ризиків за програмою страхування «Ренесанс - Кредит Плюс». Страхова сума встановлена договором у розмірі 14277,38 гривень, а щомісячний страховий тариф - у розмірі 0,52674 відсотки. Договором встановлена також страхова премія, яка сплачується одноразово в сумі 2707,38 гривень. За умовами договору кредит надається банком шляхом безготівкового перерахування грошових коштів електронним переказом у відділення поштового звязку за місцем фактичного проживання позичальника в сумі, яку позичальник отримав у відділенні поштового зв'язку, збільшеній на суму комісії за надання кредиту та суму страхової премії, розрахованої згідно із розділом 4 договору. Разом з тим, комісія за надання кредиту договором не передбачена, а передбачена комісія за обслуговування кредиту в розмірі 521,00 грн. щомісячно. Пунктом 2.9 укладеного сторонами договору визначено, що реальна процентна ставка за кредитом становить 156,78 відсотків річних, а абсолютне значення подорожчання кредиту становить 24610,35 гривень. Вказуючи на невиконання банком вимог закону про надання їй перед укладенням договору в письмовій формі інформації про істотні умови договору, зокрема щодо детального розпису сукупної вартості кредиту та умов кредитування, а також про створення умов для отримання нею знань щодо кредитування, необхідних для прийняття самостійного рішення під час укладення договору, позивачка вважає наведені обставини підставою для визнання кредитного договору недійсним відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ( частини 1-3,5). Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, актами інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України ( статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення спірного договору, на порушення якої посилається позивач в обґрунтування заявленого позову, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту ( в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості усіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Аналогічна інформація має зазначатися, серед інших умов, і в договорі про надання споживчого кредиту. У спірних правовідносинах факт повідомлення банком позивачки у письмовій формі про умови кредитування перед укладенням договору не доведений, однак текст спірного договору та доданий до нього графік платежів, які підписані сторонами, в тому числі [PERSON], містять положення як про реальну процентну ставку за кредитом, так і про абсолютне значення подорожчання кредиту. Разом з тим, у розрахунках суми платежу, місячний розмір якого у договорі зазначено в 996,00 грн., а відповідно до графіка платежів становить 1005,96 грн., бо включає плату за розрахунково-касове обслуговування в сумі 9,96 грн., відсутня інформація про суму процентів за користування кредитними коштами у складі визначеної для погашення кредиту суми в розмірі 521,00 грн. на місяць, а також про передбачений договором щомісячний страховий платіж у розмірі 0,52674%. Вказана обставина підтверджує доводи позивачки про те, що надана їй банком інформація про умови кредитування була недостатньо чіткою та повною. Однак сам по собі факт ненадання споживачеві передбаченої ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» інформації про споживчий кредит не тягне за собою недійсність договору, а відповідно до наведеної норми матеріального права є підставою для покладення на кредитора відповідальності, встановленої статтями 15,23 цього Закону ( розірвання договору, відшкодування збитків, штраф ). В той же час встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, статтею 18 Закону України Про захист прав споживачів» визнано несправедливими умовами, які можуть бути визнаними недійсними, а статтею 19 цього Закону заборонена нечесна підприємницька практика, яка, зокрема, включає будь-яку діяльність ( дії або бездіяльність ), що вводить споживача в оману або є агресивною. При цьому визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними (ч.6 ст.19 Закону). Відповідно до вимог ст.230 ЦК України, яка регулює питання щодо правових наслідків вчинення правочину під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 статті 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У пункті 20 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Позивачка, пославшись на ст.ст.11,19 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу позову, наявність умислу в діях відповідача при укладенні з нею договору про надання споживчого кредиту не доводила, як не доводила і факт свідомого замовчування останнім обставин, які могли перешкодити вчиненню цього правочину, в той час як умови спірного договору містять інформацію, яка давала [PERSON] можливість усвідомити, яку ж суму грошових коштів вона зобов'язана повернути банку, в тому числі у вигляді відсотків, комісії та інших передбачених угодою платежів. Не доведено позивачкою і той факт, що договір добровільного страхування укладений нею під примусом з боку банку, працівники якого нібито повідомили їй, що, якщо вона не погодиться на послуги з добровільного страхування, кредит не отримає. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що наведені позивачкою обставини не є правовою підставою для визнання договору недійсним. Разом з тим, такими, що заслуговують на увагу, суд вважає доводи позивачки про те, що банк неправомірно встановив щомісячну комісію за обслуговування кредиту в розмірі 521 гривні та включив до умов договору третейське застереження, порушивши встановлений законом порядок вирішення спорів, які витікають із договору споживчого кредиту. Так, за положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення договору, кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно з наведеним Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою ) споживачеві на придбання продукції ( пункти 17 і 23 статті 1 ). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь ( ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо ), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту в сумі, що майже дорівнює сумі щомісячного платежу в рахунок погашення кредиту, відповідач як кредитодавець не зазначив які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Враховуючи, що матеріали справи не свідчать про згоду позивачки отримувати від банку послугу у вигляді нагадування про дату сплати заборгованості за кредитом та про суму заборгованості з оплатою за цю послугу щомісячно грошових коштів в сумі 521 грн., а усі інші дії, зазначені банком у запереченнях на позов як послуги за обслуговування кредиту, що підлягають оплаті, на думку суду, не є послугами у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», доводи про недійсність умови договору щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячно комісію за обслуговування кредиту є обґрунтованими, а її вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню. Обґрунтованими є також доводи позивача про те, що умови спірного договору в частині третейського застереження є такими, що суперечать положенням ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», згідно з якими, з врахуванням Закону України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейськими судами» ,третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Закон набрав чинності 12 березня 2011 року, тому на день укладення сторонами кредитного договору вони не могли зазначати про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем), що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору підлягають розгляду відповідним третейським судом. Отже, наведена умова договору є недійсною як така, що суперечить закону. При цьому недійсність зазначених вище умов договору не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, оскільки позивачка була обізнана щодо реальної відсоткової ставки за кредитом та щодо абсолютного значення подорожчання кредиту і в процесі розгляду справи не доводила, що договір не був би укладений нею без включення до нього недійсної частини, як це передбачено ст.217 ЦК України. З огляду на наведене суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме: щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячно комісію за обслуговування кредиту в розмірі 521,00 грн., а також умову цього ж договору щодо порядку вирішення спорів (третейське застереження) недійсними з моменту укладення договору. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 352,40 грн., оскільки позивач від сплати судового збору звільнена. Рішення в повному обсязі складене 17 грудня 2018 року. На підставі викладеного, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону №3795-YI від 22.09.2011 року, п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди»,

Outcome: partial