Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулася до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до відповідача про стягнення з нього на користь позивача 16505,39 грн заборгованості за аліментами за період з 01.04.2018 по 01.09.2020 на утримання дочки сторін [PERSON] . Позивач зазначає, що за рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 13.01.2009 відповідач має сплачувати аліменти для утримання дочки й розмірі 1/4 частки доходів, але неменше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.11.2008 і до повноліття дочки. Виконавчий лист було подано для примусового виконання до Семенівського РВ ДВС. Позивач не має точної інформації щодо неофіційного працевлаштування відповідача або його підприємницької (торгової) діяльності, але думає, що така була. Відповідач має автомобіль, що свідчить про фінансові затрати, перебуває у працездатному віці, ухиляється від повної сплати аліментів для дочки. Раніше постійно мав заборгованість за аліментами. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області позовну заяву передано на розгляд до Семенівського районного суду Полтавської області, яким 15.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Відповідач у відзиві заперечував проти позову повністю, вказав, що прагнув і продовжує прагнути до спілкування з дочкою, але дочка від нього віддаляється. Позов є передчасним і надуманим. Кілька разів на рік позивач звертається до судів з різними вимогами про стягнення коштів для дочки. Відповідач є безробітним, має інвалідність, у 2019 році зазнав складного перелому п`яти. Відповідач перебуває у шлюбі, має дочку [PERSON] 2014 року народження. Торгівлею відповідач не займається, автомобіля чи нерухомості не має. Позивач відповіддю на відзив наполягала на стягненні заборгованості за аліментами, яка підтверджена довідкою державного виконавця, у розмірі 16505,39 грн. Просила розглянути справу за її відсутності. Відомості про стосунки з дочкою є неправдою. Відзив на позов перекручує обставини, які позивач викладала у позовні заяві, є неправдою. Позивач у судові засідання не з`являлася, просила розглянути справу за її відсутності і стягнути визначну державним виконавцем заборгованість за аліментами. Її неявка відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, наголосив, що має також малолітню дочку і дружину з 2-ю групою інвалідності. Сам є особою з інвалідністю 3-ї групи. Аліменти сплачує у міру можливості і дійсно має певну заборгованість. Від сплати аліментів не ухилявся і не ухиляються. Згоден з визначеною державним виконавцем заборгованістю. Не розуміє чому другий раз має платити ті ж самі кошти як аліменти, які він заборгував позивачеві. У судовому засіданні державний виконавець С.Б.Чекальський покладався на розсуд суду щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позову. Пояснив, що здійснює нарахування аліментів у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Наразі звернувся до органу соціального захисту для звернення стягнення на соціальну допомогу, яку отримує відповідач. Довідка-розрахунок заборгованості за аліментами є коректною. Спір між сторонами щодо розміру заборгованості за аліментами відсутній. Якщо суд задоволить позов, то фактично вдруге стягне з відповідача відповідні аліменти, що суперечитиме закону. Вивчивши письмові заяви сторін по суті справи, вислухавши відповідача і державного виконавця, вивчивши надані до суду докази судом встановлено такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних доказів (письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів, показань свідків) покладено саме на позивача у разі заперечення проти позову відповідача. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд встановив, що примусовому виконанні державного виконавця (третьої особи) перебуває виконавче провадження про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дочки [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але неменше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно за виконавчим листом Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13.01.2009 № 2-96 2009 (а.с. 14, 29). Згідно розрахунку державного виконавця від 24.09.2020 № 9604 заборгованість відповідача перед позивачем за аліментами за період 01.04.2018 - 01.09.2020 складає 16505,39 грн (а.с. 26). Саме цю суму коштів бажає стягнути позивач з відповідача як заборгованість за аліментами. Згідно чч. 1, 3, 8 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 3 ст. 195 Сімейного кодексу України (далі СК), розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Відповідно до ст. 180 СК батьки зобов`язані утримувати дитину. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений Законом України "Про виконавче провадження" і суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. Суд наголошує, що позивач, відповідач і третя особа погоджуються з розміром заборгованості за аліментами, яка наразі утворилася у відповідача перед позивачем. У суду відсутні докази на спростування вірності визначеного державним виконавцем боргу за аліментами у загальній сумі 16505,39 грн. Відтак спір щодо розміру заборгованості за аліментами відповідача перед позивачем для утримання дочки [PERSON] за період 01.04.2018 - 01.09.2020 відсутній. Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження", а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Саме до цього зводяться висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені під час розгляду справи № 6-850св17. У разі задоволення позову про стягнення заборгованості за аліментами суд фактично здійснить подвійне стягнення одних і тих самих сум, що не відповідає закону. Повторне стягнення із боржника суми, яка має бути ним виплачена в порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів недопустиме. Для стягнення заборгованості за аліментами, які стягуються на підставі судового рішення, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. Так, чч. 1, 2 ст. 194 СК встановлюють, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред`явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв`язку з розшуком платника аліментів або у зв`язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. У пункті 54 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", заява № 4241/03 від 28.10.2010, вказано, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії", заява N 30544/96, п. 26, ECHR 1999-I). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Ураховуючи встановлені у справі обставини і правовідносини суд відмовляє у задоволенні позову повністю у зв`язку з безпідставністю. З`ясування стану здоров`я сторін, їх стосунків стосовно дочки чи стосовно один одного, участі чи неучасті відповідача у вихованні дочки тощо не впливають на висновок суду про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed