Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

03 листопада 2017 року [PERSON] звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області, про позбавлення батьківських прав (а.с. 3-5). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідача [PERSON] було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи (а.с. 41). Однак відповідач в судове засідання не прибув, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, заперечень проти вимог позивача не висунув. Відповідача [PERSON] було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи (а.с. 42). Однак відповідач в судове засідання не прибула, про наявність поважних для цього причин суд не повідомила, заперечень проти вимог позивача не висунула. Третя особа, уповноважений представник Органу опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області, [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову, вважав доцільним позбавлення батьківських прав відповідачів, а також те, що позивач [PERSON] діє виключно в інтересах неповнолітньої дитини, свого онука [PERSON], бо з квітня 2010 року лише вона займається його вихованням та матеріальним забезпеченням. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, третю особу, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як передбачено ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. В судовому засіданні встановлено, що позивач у справі, [PERSON], є бабусею неповнолітньої дитини, та матір*ю [PERSON], відповідача у справі, що підтверджується свідоцтвом про народження останнього (а.с. 41). Дитина - [PERSON] народився [INFO] в м. Слов*янську Донецької області, що підтверджеється свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим 25 березня 2006 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Слов*янську Слов*янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, де в графі "батько" записаний [PERSON], а в графі "мати" - [PERSON] (а.с. 10). Батьки неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 17 вересня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 185 (а.с. 9). Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 27 травня 2010 року шлюб між подружжям розірвано. Рішення набрало законної сили 07 червня 2010 року (а.с. 11). Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 27 травня 2010 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], відмовлено у зв*язку з відсутністю спору про місце його проживання. Рішення набрало законної сили 07 червня 2010 року (а.с. 12). Тобто, сторони не мали спору щодо місця мешкання дитини, та дитина, за згодою матері, залишилася мешкати разом з батьком. 07 червня 2013 року [PERSON] зареєструвала шлюбу з [PERSON], та змінила своє прізвище на "[PERSON]" (а.с. 13). Неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], зареєстрований разом з батьком [PERSON] та бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] що підтверджується довідкою відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради від 23 серпня 2017 року. Фактичне постійне місце мешкання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS], неповнолітня дитина з ним не мешкає, його вихованням він не займається, що підтверджується характеристикою з місця мешкання (а.с. 19). В акті від 20 лютого 2017 року про фактичне місце мешкання [PERSON], зазначено, що остання дійсно мешкає за адресою: [ADDRESS], із сім*єю у складі: чоловік - [PERSON] та донька - [PERSON] Син [PERSON] з нею не мешкає, його вихованням вона не займається. Так, судом достовірно встановлено, що батьки дитини мешкають окремо за іншими адресами, з дитиною не мешкають. Починаючи з квітня 2010 року неповнолітня дитина [PERSON] мешкає разом зі своєю бабусею [PERSON] Батьки дитини, [PERSON] та [PERSON], батьківських обов*язків не виконують, не беруть педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Згідно довідки № 363 від 05 жовтня 2017 року, наданої директором ЗОШ № 2 Лиманської міської ради Донецької області вбачається, що [PERSON], [INFO], є учнем Лиманської ЗОШ № 2, батьки дитини участі в його вихованні не приймають, в шкільному житті також участі не приймають. На протязі всього терміну навчання, починаючи з першого класу по теперішній час, ніхто з батьків школу не відвідував, станом навчання дитини не цікавились (а.с. 21). Фактично дитина [PERSON] знаходиться під постійною опікою бабусі [PERSON], на протязі всього навчання хлопчика, вона є членом батьківського комітету, постійно приймає участь у батьківських зборах та інших шкільних заходах, в повному обсязі оплачує харчування дитини в школі, оказує матеріальну благодійну допомогу на потреби класу та школи, приймає участь в ремонтах та прибираннях класу наприкінці навчальних років, що також підтверджується вищезазначеною довідкою директора навчального закладу (а.с. 21). Також, те, що дитина мешкає разом з бабусею, остання займається вихованням онука та його матеріальним забезпеченням, підтверджується актом від 17 жовтня 2017 року, складеним сусідами, де мешкає позивач, та характеристикою з місця роботи позивача (а.с. 18, 20). Згідно ч. 1 ст. 39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою ВР від 27.02.1991року № 789-ХІІв усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Дитина з моменту народження має право на піклування своїх батьків. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В судовому засіданні встановлено, що починаючи з квітня 2010 року батьки дитини мешкають окремо від неї, за іншими адресами, дитину не відвідують, не спілкуються з ним, його життям та здоров'ям не цікавляться, матеріальної допомоги на його утримання не надають. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 Постанови ПВСУ № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007року визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір'ю, батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, не зважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Пунктом 16 Постанови ПВСУ № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007року роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухилення від виконання обов'язків по вихованню дитини знайшло повне відображення в поведінці відповідачів, які тривалий час не піклуються ані про фізичний, ані про духовний розвиток сина. Таким чином, відповідачі свідомо нехтують своїми батьківськими обов'язками, які покладені на них Конституцією України та сімейним законодавством, бо мають змогу їх виконувати. При цьому судом не встановлено, що відповідачам будь-хто чи щось перешкоджало належним чином виконувати свої батьківські обов'язки. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з висновку № 17 від 21 вересня 2017 року виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області "Про можливість позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], відносно їх малолітньої дитини [PERSON], [INFO]", виконавчий комітет (орган опіки і піклування Лиманської міської ради Донецької області) вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], відносно їх малолітньої дитина [PERSON], [INFO], так як вони повністю відсторонилася від виховання та матеріального забезпечення дітей (а.с.38). Суду надано достатньо доказів, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] злісно ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, внаслідок чого, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідачів батьківських прав не буде суперечити правам та законним інтересам дитини. Розглядаючи питання в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд враховує наступне. Позивач [PERSON] позовні вимоги щодо стягнення аліментів з відповідачів не висунула, в судовому засіданні не наполягала на їх стягненні. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Так, згідно з ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст. 182 СК України, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітини та платників аліментів, наявність чи відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини. При цьому, відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому суд дійшов висновку про те, що відповідачі мають можливість сплачувати аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/6 частини, з кожного, з усіх видів їх заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03 листопада 2017 року. При вирішенні питання про відшкодування судових витрат, понесених позивачем при зверненні до суду по сплаті судового збору в сумі 640,00 гривень (а.с.2), суд враховує вимоги п. 35 постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати» відповідно до якого вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, позовні вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню. Згідно з п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за 1 місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved