Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив суд визнати умови договору фінансового лізингу № 01/14-00292 від 06.11.2014 року, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «Автофінанс» та [PERSON] такими, що порушують права споживача; зобов»язати ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» повернути [PERSON] сплачені грошові кошти як авансовий платіж в розмірі 36 250,00 грн.,та 7250,00 комісії за організацію оформлення лізингу. В ході судового розгляду позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01/14-00292 від 06.11.2014 року, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «Автофінанс» та [PERSON], а також зобов»язати ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» повернути [PERSON] сплачені грошові кошти як авансовий платіж в розмірі 36 250,00 грн., та 7250,00 комісії за організацію оформлення лізингу. Представник позивача [PERSON], який діє згідно довіреності від 12.12.2014 року, просив суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечив, про що подав до суду заяву. Представник відповідача ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс», у судове засідання, призначене на 07.09.2015 року, не прибув, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином (а.с. 55). Надав письмові заперечення, у яких проти задоволення позову заперечував у повному обсязі (а.с. 34-38). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу технічними засобами. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає за можливе, з урахуванням позиції представника позивача, який не заперечує проти постановлення судом заочного рішення, розглянути справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 06.11.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «Автофінанс» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00292 (а.с. 6-12). Згідно з п. 1.3 укладеного Договору фінансового лізингу (далі - Договір), лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (транспортний засіб марки Daewoo моделі Nexia) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця транспортного засобу (п. 4.6 договору). Пунктами 1.7, 1.8 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яноста) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж рівними частинами з 1-го по 10-е число поточного місяця, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатках № 1 та № 2 до Договору, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 Договору фінансового лізингу. 11.11.2014 року позивач [PERSON] сплатив на користь ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» комісію за організацію угоди в розмірі 7250,00 грн., а також здійснив оплату авансового платежу в розмірі 36 250,00 грн. (50 % вартості предмета лізингу), що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 16-17). Проте, з боку ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» виконання Договору фінансового лізингу № 01/14-00292 від 06.11.2014 року не відбулось. Підставою, на думку позивача, для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 01/14-00292 від 06.11.2014 року, є введення ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» в оману [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення, є збільшення вартості транспортного засобу (предмета лізингу). В п. 1.6 Договору встановлено, що у разі зміни ціни предмета лізингу на момент сплати лізингоодержувачем передбачених договором авансових платежів, Лізингоодержувач повинен єдиноразово доплатити різницю у вартості. В п. 1.9 Договору передбачено: залежно від наявності у продавця предмета лізингу. Вказаного лізингоодержувачем в даному Договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обов'язковому порядку. Умови такої заміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного Договору. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Законом України від 2 червня 2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (введено в дію з 9 січня 2012 року) ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" було доповнено п. 11-1, відповідно до якого діяльність із адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах віднесено до переліку фінансових послуг. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 вищевказаного Закону, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Перелік фінансових послуг, передбачений частиною першою статті 4 Закону про фінансові послуги, не є вичерпним, оскільки пунктом 12 визначено, що інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у пункті 5 частини першої статті 1 цього Закону, відносяться до сфери фінансових послуг. Водночас відповідно до пункту 4 частини першої статті 34 Закону про фінансові послуги діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вбачається, що основним видом економічної діяльності ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" є фінансовий лізинг. Докази, які б підтверджували видачу відповідачу відповідної ліцензії на здійснення фінансового лізингу в матеріалах справи відсутні. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину . Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, виникає спір. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню лише з підстав, визначених положеннями ч. 1 ст. 220 ЦК України; всі інші підстави, викладені у позові, свого підтвердження під час судового розгляду не знайшли та були спростовані представником відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: approved