Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

29 травня 2020 року [PERSON] звернувся з позовом до Філії "Южноукраїнська ДЕД" Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 14 квітня 2009 року працював дорожнім робітником Філії "Южноукраїнська ДЕД" Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор". 16 березня 2020 року звільнився за власним бажанням, однак всі розрахунки, в день звільнення проведені з ним не були. Зазначає, що на день звільнення відповідач нарахував йому заробітну плату за період з червня 2019 року по березень 2020 року у сумі 24802,34 грн., однак виплатити її відмовляється, мотивуючи відсутністю коштів. Вважає, що дії відповідача щодо невиплати йому заробітної плати в день звільнення, породжують обов`язок сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. На день пред`явлення позову до суду сума середнього заробітку склала 6752,16 грн. Стверджує, що затримкою виплати заробітної плати в період роботи і непроведенням повного розрахунку під час звільнення, які мають місце протягом тривалого часу, відповідач допустив факт тривалого порушення його трудових прав, що призвело до вимушених змін у його житті, стосунках та такі дії є втручанням у його право на майно. Моральну шкоду оцінює в 5000 грн. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 липня 2020 року замінено первісного відповідача Філію "Южноукраїнська ДЕД" Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" належним відповідачем Дочірнім підприємством "Миколаївський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" Позивач в судове засідання не з`явився. Надав до суду заяву з проханням здійснювати розгляд справи без його участі. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений вчасно і належним чином /а.с. 26, 31/. За таких обставин відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та постановити заочне рішення, про що постановлена відповідна ухвала. Дослідивши докази в сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 14 квітня 2009 року [PERSON] було прийнято дорожнім працівником 2 розряду філії Южноукраїнської дорожньо-експлуатаційної дільниці ДП АН Копаєвський облавтодор" /а.с. 5/. 16 березня 2020 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням на підставі Наказу № 5-к (розпорядження про припинення трудового договору (контракту)). В графі "вихідна допомога" відомості відсутні /а.с. 6/. Поняття заробітна плата визначено в ст.1 Закону України «Про оплату праці» та ч.1 ст.94 КЗпП України, а саме це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з довідки про заборгованість по заробітній платі Філією Южноукраїнська ДЕД ДП "Миколаївоблавтодор" [PERSON] за період з червня 2019 року по березень 2020 року було нараховано заробітну плату 24802,34 грн. /а.с. 7/, однак у день звільнення не виплачено, тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Позивач стверджує, що до цього часу зазначена заборгованість йому не виплачена. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні передбачена вимогами статті 117 КЗпП України, а саме в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також, за правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як встановлено в судовому засіданні при звільненні, відповідачем працівникові [PERSON] не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а саме заборгованість по заробітній платі в сумі 24802,34 грн., тому ДП "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" повинен виплатити позивачу і середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення рішення у справі. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема, пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Відповідно до пункту 5 розділу ІУ Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 пункт 8 Порядку). Крім того, положенням розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. У позові [PERSON] було наведено розрахунок середнього заробітку, який на його думку відповідач повинен йому сплатити. В даному розрахунку позивач зазначає, що ним за два місяці було відпрацьовано 44 дні. Відзив на позовну заяву та контррозрахунок відповідачем не наданий, тому суд виходить з наданих даних позивачем. Перевіряючи даний розрахунок на відповідність вищезазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати, суд дійшов наступного. Як вбачається з довідки про заборгованість по заробітній платі /а.с. 7/, за останні два робочі місяці позивачу нараховано 3541,55 грн. за листопад 2019 року та 1349,43 грн. за березень 2020 року, а всього 4890,98 грн., позивач зазначає, що за вказаний період відпрацював 44 робочих дні, а тому розмір середньоденної заробітної плати становить 111,15 грн. (4890,98 : 44 = 111,15). Кількість днів затримки розрахунку по день ухвалення рішення становить 197 днів, а сума середнього заробітку за цей період відповідно 21896,55 грн. (111,15 х 197 = 21896,55 грн.). Таким чином, суму середнього заробітку слід збільшити з 6752,16 грн. до 21896,55 грн. Позивач стверджує, що затримкою виплати заробітної плати в період роботи і непроведенням повного розрахунку під час звільнення, які мають місце протягом тривалого часу, відповідач допустив факт тривалого порушення його трудових прав, що призвело до вимушених змін у його житті. Свою моральну шкоду [PERSON] оцінює в 5000 грн. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (ст.237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК 2004 року). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиціальним судовим рішенням в адміністративній справі та згідно з ч.4 ст.82 ЦПК не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Обставини для відшкодування позивачу відповідачем моральної шкоди, передбачені вимогами ст. 237-1 КзпП України, дійсно мають місце, що встановлено безпосередньо в судовому засіданні, беручи до уваги характер та обсяг страждань, яких позивач зазнав в зв`язку з порушенням його прав з боку відповідача, щодо тривалої невиплати йому заробітної плати, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 2000 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача становить 48698,89 грн. (нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з червня 2019 року по березень 2020 року у сумі 24802,34 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 21896,55 грн. та моральна шкода у сумі 2000 грн.). Оскільки позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до суми задоволених позовних вимог. Так, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір за три вимоги майнового характеру відповідно, а саме, за вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати 840,80 грн. (1% ціни позову, тобто від 24802,34 грн., що складає 248,02 грн., але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, тобто 840,80 грн.), середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 840,80 грн. (1% ціни позову, тобто від 21896,55 грн., що складає 218,96 грн., але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, тобто 840,80 грн.), за вимогу про стягнення моральної шкоди пропорційно до суми задоволених позовних вимог в розмірі 336,32 грн. (40%)(1% ціни позову, тобто від 2000 грн.), а всього 2017,92 грн. Відповідно до п.п.2, 4 ч.1 ст.430 ЦПК України слід допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та присудження заробітної плати за один місяць.

Outcome: partial