Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» (далі - ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» ) звернувся 25.09.2017 року до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в сумі 1108,26 грн., інфляційні витрати 902,40 грн., 3% річних - 99,15 грн., суму сплаченого судового збору. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що з 01.01.2014 року ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» є управителем будинків, споруд та прибудинкових територій у Металургійному районі м. Кривого Рогу та за період з 01.02.2014 року по 24.03.2015 рік надав відповідачу [PERSON], яка була власником приміщення за адресою : м. Кривий Ріг, вул. Кобилянського, буд.201, прим.3, житлово-комунальні послуги на суму 1108,26 грн. Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу 10.03.2017 року за заявою ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» видано судовий наказ про стягнення заборгованості з відповідача, який скасовано ухвалою суду від 03.04.2017 року , тому позивач звернувся до суду з цим позовом. У судовому засідання представник позивача - Медвєдєва К.А. (довіреність від 19.01.2018 року , дійсна до 19.01.2019 року) присутньою не була, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити. Позивачем надано додаткові пояснення до позову щодо наявності правових підстав для звернення до суду з позовом, посилаючись на те, що ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» з 01.01.2014 року є управителем будинків, споруд та прибудинкових територій у Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу, в тому числі будинку [ADDRESS], що підтверджується договором між позивачем та Управлінням благоустрою та житлової політики виконавчого комітету Криворізької міської ради; укладення договору є обов'язком споживача, тому відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі; послуги надавались своєчасно, безперебійно та належної якості; оплата нараховувалася відповідно до тарифів/цін/, встановлених органами місцевого самоврядування. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні присутньою не була, про час та місце розгляду справи повідомлена , надала заяву про розгляд справи за її відсутності, у задоволенні позову просила відмовити. Подала заперечення проти позову, в яких зазначила, що оплата повинна проводитися за фактично виконані роботи, але позивачем будь-які роботи для неї не виконувалися, послуги не надавалися; між ними відсутній договір про надання послуг; якщо і розглядати ймовірну можливість надання послуг, то момент, коли у позивача міг би виникнути обов'язок щодо оплати послуг - лише після отримання вимоги відповідачем, строк для виконання якої складає сім днів відповідно до ст. 530 ЦПК України, а так як законодавством не встановлено чіткий строк оплати комунальних послуг, а є лише посилання на договір, нарахування інфляції та 3% річних є безпідставними; сума основного боргу не може виходити за межі позовної давності, тому період з квітня 2014 року по серпень 2014 року- частина суми за межами позовної давності. Крім того, позивачем не надано жодних доказів надання послуг та того, що позивач є управителем будинку з переліком будинків, які передаються на утримання. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. З огляду на предмет та ціну позову суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги". Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття1, частина друга статті3, стаття19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"). Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд у Центрально-Міському районі (об'єкт №1) , укладеному між Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому міськради та позивачем 18.11.2013 року , управителем будинку № [ADDRESS] Дніпропетровської області є ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР», яким, починаючи з 01.02.2014 року надаються послуги з утримання цього будинку та його прибудинкової території (а.с.36-40). Квартира [ADDRESS] перебувала у приватній власності [PERSON] з 21.05.2007 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстровано в реєстрі за №5028 та з 24.03.2015 року перейшла у власність [PERSON] ( переоформлено в нежитлове приміщення) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстровано в реєстрі за №1214 , що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №80205797 від 13.02.2017 /а.с.7/. Отже, зазначене нежитлове приміщення, у період з 21.05.2007 р. по 24.03.2015 р. ( житлове приміщення - квартира) перебувало у власності відповідача. Позивач ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» посилається на те, що відповідач [PERSON], будучи власником приміщення у період з 21.05.2007 р. по 24.03.2015 р. та споживачем житлово-комунальних послуг, в порушення вимог чинного законодавства не сплачувала позивачу вартість спожитих житлово-комунальних послуг, в зв'язку з чим утворилась заборгованість за період з 01.02.2014 р. по 24.03.2015 року в сумі 1108,26 грн. (а.с.4). Загальна вартість наданих послуг по будинку №201 по вул.Кобилянського в м. Кривому Розі за періоди з 01.02.2014 по 28.02.2014 склала 3581,86 грн., з 01.03.2014 по 31.03.2014 - 3607,19 грн., з 01.04.2014 по 30.04.2014 - 4797,17 грн., з 01.05.2014 по 31.05.2014 - 7890,79 грн., з 01.06.2014 по 30.06.2014 - 2250,45 грн., з 01.07.2014 по 31.07.2014 - 6628,18 грн., з 01.08.2014 по 31.08.2014 - 3651,12 грн., з 01.09.2014 по 30.09.2014 - 6729,46 грн., з 01.10.2014 по 31.10.2014 - 5385,40 грн., з 01.11.2014 по 30.11.2014 - 2686,00 грн., з 01.12.2014 по 31.12.2014 - 3386,03 грн., з 01.01.2015 по 31.01.2015 - 3643,77 грн., з 01.02.2015 по 28.02.2015 - 3844,75 грн., з 01.03.2015 по 31.03.2015 - 3431,86 грн., що підтверджується картками фактичної собівартості за адресою Кобилянського,201, що знаходиться на обслуговуванні ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» (а.с.20-35). Таким чином, фактично виконані роботи, надані позивачем послуги з утримання будинку та прибудинкової території підтверджено первинними документами, на підставі яких нараховано розмір житлово-комунальних послуг на окреме житлове приміщення, що підтверджується розрахунком (а.с.4). Згідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації. Відповідно до ст.ст.66,67,162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Частинами 1,2 статті 17 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У пункті 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов'язок споживачаукласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки укладення договору є обов'язком споживача. Такого правового висновку дійшов Верховний Суду України у постанові від 30 жовтня 2013 року по справі № 6-59цс13, який у відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України. Тому, суд не бере до уваги посилання відповідача на відсутність договірних відносин щодо надання житлово-комунальних послуг між сторонами, як підставу для звільнення від їхньої сплати. Також, не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо безпідставного нарахування інфляції та 3% річних з огляду на наступне. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Так, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності через неможливість виконання ним грошових зобов'язань. Боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому, вимоги ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР», щодо стягнення з відповідача на свою користь 3% річних та інфляційних витрат, ґрунтуються на законі. Разом із тим, суд частково погоджується з заявою відповідача щодо застосування строку позовної давності з огляду на наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У стаття 257 ЦК України зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу і позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. ( ч.ч. 1, 2 ст.264 ЦК). З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення із боржника [PERSON] заборгованості в сумі 1108,26 грн., інфляційні витрати 791,38 грн., 3% річних - 77,97 грн., за якою Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу 10.03.2017 р. видано судовий наказ №210/969/17, який ухвалою суду від 03.04.2017 року скасовано за заявою боржника [PERSON] Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011р. №14 Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження - наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення. Враховуючи, що судовий захист права ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» на стягнення грошових коштів за надані послуги може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Враховуючи те, що судовий наказ було скасовано, відлік позовної давності за вимогами ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» почався із дати скасування судового наказу 03.04.2017 року, а не з дати постановлення ухвали про відкриття провадження 29.09.2017 р., як на то посилається відповідач в своїх запереченнях. Тому, звернувшись 05.09.2017 року до суду з позовом про стягнення заборгованості за послуги з теплової енергії для потреб опалення за період з 01.02.2014 по 24.03.2015 , позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог за період з 01.02.2014 по 31.03.2014. Таким чином, стягненню підлягає сума заборгованості за період з 01.04.2014 по 24.03.2015 - 965,00 грн. (1108,26 -81,58 (лютий 2014)-61,68 (березень 2014)=965,00); 3% річних 84,45 грн. (99,15-8,46-6,24= 84,45) та інфляція - 751,06 грн. (902,40 -88,51-62,83=751,06) за період з 21.05.2014 по 01.09.2017 , в решті позовних вимог слід відмовити, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, про поновлення якої питання позивачем судом не ставилося. Відповідно до ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial