Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", зазначивши, що 02.12.2014 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 000313, предметом якого було надання програми послуг, спрямованих на придбання позивачем трактора МТЗ-892. На виконання своїх зобов"язань [PERSON], вніс на рахунок відповідача адміністративний платіж, у розмірі 30000 грн., однак вподальшому, не отримавши товар та детально ознайомившись з умовами договору, дійшов висновку, що послуга, яку ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" зобов'язалося надати, є послугою з адміністрування фінансових активів, яку відповідач не мав права надавати через відсутність ліцензії. Крім того, позивач вважає договір фінансового лізингу нікчемним через недотримання вимог про його нотаріальне посвідчення та зайняття відповідачем нечесною підприємницькою практикою. У зв"язку з тим, що ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" відмовилось повернути внесений [PERSON] платіж, позивач, посилаючись на ст.ст.18, 21, 22 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст.215, 216, 220, 236 ЦК України, просить стягнути з відповідача, в порядку реституції, безпідставно набуте майно, а саме грошові кошти, в розмірі 30000 грн. та понесені по справі судові витрати. В судовому засіданні [PERSON] підтримав свої вимоги, обгрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіславши клопотання про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення на позов. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. У відповідності до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що 02.12.2014 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 000313, у відповідності до п.1.1 якого та додатку № 2, предметом вказаної угоди було придбання для позивача трактора МТЗ-892, вартістю 300000 грн. На виконання умов договору, позивач 02.12.2014 року перерахував відповідачеві грошові кошти у сумі 30000 грн. Викладені обставини сторонами не оспорюються. Як слідує з пояснень позивача, 02.12.2012 року він мав можливість детально ознайомитись з умовами договору і добровільно підписав його в представництві відповідача, перерахувавши адміністративний платіж. Позивачеві не створювали перешкод в ознайомленні з умовами договору і він мав вільну можливість відмовитись від підписання угоди. Перерахування коштів позивачем на рахунок відповідача також було здійснено добровільно. Вподальшому, упродовж трьох днів, не отримавши предмета договору та детально ознайомившись з його умовами, [PERSON] вирішив відмовитись від угоди, однак перераховані ним кошти, відповідач в позасудовому порядку не повернув. Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона передає або зобов'язується передати другій стороні у користування майно, яке належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. У відповідності до ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найму (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ч.2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг", за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця, відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). З матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору від 02.12.2014 року, вказані вище положення законодавчих актів, в тому числі щодо форми та змісту угоди, прав та обов"язків, сторонами були дотримані. Статтею 22 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до п.5 ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Згідно ч.ч.2, 4 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, які здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Довідкою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, вбачається, що ТОВ "ЛК "Автофінанс" має право на надання послуг фінансового лізингу. Відповідача було взято на облік, як юридичну особу, котра має право надавати послуги з фінансового лізингу. Таким чином, в судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи позивача про відсутність у ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" правових підстав для надання послуг з фінансового лізингу. Зі змісту договору укладеного між сторонами вбачається, що адміністративний платіж є першочерговий одноразовим платежем, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу. Розмір адміністративного платежу відображається в Додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Додатком № 1 до договору передбачено, що авансовий платіж визначено в розмірі 50% вартості предмета лізингу, яка визначена сторонами в сумі 18987,34 долара США. Вказаним додатком передбачено, що адміністративний платіж визначено в розмірі 10% вартості предмета лізингу, тобто 1898,73 долара США, що за курсом Національного Банку України, на момент укладення договору, який було встановлено у розмірі 1 долар = 15.80 грн., становило 29999,9 грн. Договором передбачено, що перший платіж, є платежем, який складається з адміністративного платежу та авансового платежу, що сплачуються у відповідності до умов договору. Пунктом 1.7 оспорюваної угоди передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувача не пізніше 120 робочих днів, з моменту сплати на рахунок лізингодавця адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу. Квитанцією № 16КС51811 від 02.12.2014 року підтверджується, що [PERSON] сплатив відповідачеві 30000 грн., згідно договору № 00313 від 02.12.14 року. Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингові платежі можуть включати: - суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; - платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; - компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Аналізуючи умови оспорюваного договору, додаток № 1 до нього та зміст квитанції про сплату позивачем коштів, на відповідність положенням ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", суд вважає хибним твердження позивача, що сплачені ним 30 000 грн. є першим платежем. Вказаний платіж безпосередньо пов'язаний з виконанням умов договору, яким чітко розмежовані терміни "адміністративний платіж" та "перший платіж". Посилання позивача на нікчемність укладеної між сторонами угоди суд вважає безпідставними, оскільки до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфах 1, 6 ЦК України. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються. Згідно ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання строною, в момент його вчинення, вимог передбачених ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадку недодержання вимог про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України). Законами "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та "Про фінансовий лізинг" не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. Доводи позивача про те, що ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" займається нечесною підприємницькою практикою, не знайшли підтвердження в судовому засіданні оскільки вони не підтверджені належними засобами доказування. Крім того, позивач не навів конкретні дії відповідача, які б підпадали під заборони, встановлені ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів". Положення вказаного вище закону, мають застосовуватися у системному зв'язку із Законом України "Про фінансовий лізинг", який в даному випадку є спеціальним. У відповідності до ч.2 ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", істотними умовами договору лізингу є зокрема розмір лізингових платежів. Згідно ч.1 ст.7 вказаного Закону, лізингоодержувач має право відмовитися від договору в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Пунктом 3 ч.1 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором випадках, зокрема у разі затримки передачі товару в користування. В інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору. Пунктом 12.1 ст.12 оспорюваного договору передбачено, що лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням, про що повідомляє лізингодавця у письмовій формі, шляхом направлення листа рекомендованою кореспонденцією. Лізингодавець, в свою чергу, розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку, поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, а 40% від авансового платежу лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. За змістом договору, адміністративний платіж, при його розірванні на умовах визначених п.12.1 ст.12, поверненню не підлягає. З матеріалів справи вбачається, що 11.12.2014 року [PERSON], посилаючись на п.6 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", звернувся до відповідача із заявою про відкликання згоди на укладення договору та поверннення йому сплачених коштів. 29.12.2014 року відповідач, у письмовій формі, повідомив [PERSON] про розірвання договору з 15.12.2014 року та роз"яснив, що адміністративний платіж, за умовами договору не повертається. У відповідності до ч.1,2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими умовами договору, згідно ч.3 ст.18 Закону "Про захист прав споживачів" визначено: - встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; - надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; - надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції, у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); - установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Аналіз змісту ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", та правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду України від 11.06.2013 року по справі № 6-40цс13, дає підстави для висновку, що для визнання умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: - порушення принципу добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); - істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; - умови договору завдають шкоди споживачеві. Сукупності наведених вище обставин, в судовому засіданні не встановлено. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач належними і допустимими засобами доказування не довів тих обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог. Таким чином, в задоволенні позову необхідно відмовити. У відповідності до ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі необхідно віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed