Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до КП «Жилсервіс-2» ДМР, в якому просить суд: - повідомлення про відсутність звернення мешканців з приводу переміряння розміру прибирання прибудинкової території (вих. № 83 від 14.03.2018р.) визнати недостовірним та таким, що порушує право позивача на достовірну інформацію про послуги, передбачене ст. 700 ЦК України та ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»; - визнати відсутність відповіді на скаргу порушенням права позивача на отримання письмової відповіді про результати розгляду його скарги щодо надання неякісних послуг, передбачене ст.ст. 19, 20 Закону України «Про звернення громадян»; - зобов'язати відповідача розглянути скаргу (вх. № 83 від 12.03.2018р.) щодо надання неякісних послуг та надати на неї відповідь у відповідності до вимог ст. 19 Закону України «Про звернення громадян»; - відмову відповідача щодо зниження вартості послуг на прибирання прибудинкової території визнати порушенням права позивача на зменшення розміру оплати визнати порушенням права позивача на зменшення розміру оплати за ненадання послуг, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Типовим договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затверджених постановою КМУ № 529 від 20.05.2009р.; - зобов'язати відповідача встановити вартість прибирання прибудинкової території у розмірі 1,66 грн. з 01.01.2018р. та здійснити відповідний перерахунок вартості послуги з управління багатоповерховим будинком; - стягнути з відповідача моральну шкоду, спричинену позивачу протиправними діями відповідача при розгляді скарги на неякісні послуги та надання недостовірної інформації в розмірі 10000 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до акта заміру площі, що прибирається, розмір прибудинкової території під його будинком становить 1816 м.кв. при коефіцієнті завантаження двірника 0,57. Виходячи з цієї площі відповідач стягував оплату за прибирання прибудинкової території. Відповідач зазначає, що до листа житлово-комунального підприємства від 22.01.2018р. за № 26 був доданий акт переміряної площі що прибирається, згідно якого площа є меншою і становить 1250,36 м.кв. при коефіцієнті завантаження двірника 0,42. Переміряна площа становить 69% від колишньої, тобто зменшена на 31%. Отже, відповідач неправомірно стягував оплату за прибирання прибудинкової території у підвищеному на 31% розмірі. 12.03.2018р. відповідачеві була подана колективна скарга з проханням провести перерахунок вартості послуг з утримання будинку та прибудинкової території в період з 31.12.2014р. по 31.12.2017р. шляхом зменшення оплати на 31%. Листом від 14.03.2018р. відповідач відмовив у перерахунку, з посиланням на те, що КП «Жилсервіс-2» призначено управителем багатоквартирних будинків у Соборному районі м. Дніпра, зокрема по [ADDRESS] лише з 01.01.2018р., тому вимоги щодо перерахунку за період з 22.01.2015р. по 01.01.2018р. за будь-які послуги не підлягають задоволенню. Щодо вимог про зменшення вартості за послугу «Прибирання прибудинкової території», то з цього питання відповідач повідомив, що у січні 2018 року не надходило пропозицій з боку мешканців будинку по [ADDRESS] з приводу переміряння розміру прибудинкової території, а та чернетка, без підписів представників Управління та зафіксованої чіткої дати переміряння не є, на думку, відповідача підставою для невідкладного перерахунку з боку Управління. Позивач вважає, що відмова у перерахуванні оплати є порушенням його права на зменшення розміру оплати в разі надання послуги не в повному обсязі (зменшення обсягу послуг), передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 20, п. 6 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», Типового договору про надання послуг з утримання будинків і прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №529 від 20.05.2009р. Позивач вважає, що у порушення ст.ст. 16, 18, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян» відповідач скаргу розглянув не об'єктивно, не всебічно, не перевірив викладені у ній факти, не вжив заходів припинення неправомірних дій, не усунув причини і умови, що призвели до порушень, не забезпечив відновлення його порушених прав тощо. Крім того, інформація, викладена у відповіді КП «Жилсервіс-2» ДМР відносно того, що мешканці будинку по [ADDRESS] не зверталися до підприємства з приводу зменшення вартості оплати комунальних послуг, є недостовірною, оскільки заявлене звернення мешканців будинку було, проте було залишено без задоволення відповідачем, що є порушенням прав останніх, як споживачів послуг. Позивач вважає, що протиправними діями відповідача йому була нанесена моральна шкода, яку [PERSON] оцінює у 10000 грн. та просить суд стягнути на свою користь з останнього. Позивач надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд розглянути справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторони відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України та ухвалити справі заочне рішення. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 10 ст. 10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 12.03.2018р. позивач та [PERSON] звернулись зі скаргою до відповідача (вх. 83 від 12.03.2018р.), в якій зазначили, що згідно вих. № 1113 від 14.11.2017р. встановлено, що площа, яка вбирається за адресою: [ADDRESS] складає 1816,2 м2. Згідно вих. № 26 від 22.10.2018р. та вих. № 30 від 22.02.2018р. встановлено, що перемірена площа, яка вбирається за адресою: [ADDRESS] складає в дійсності 1250,36 м2, що на 31% нижче, ніж раніше встановленого. Таким чином, до 22.01.2018р. оплата за прибирання прибудинкової території стягувалась в розмірі, який перевищував 31%. На підставі викладеного, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 20 та п. 6 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», заявники просили відповідача здійснити перерахунок вартості послуг по утримання будинка та прибудинкової території в період з 22.01.2015р. по 22.01.2018р. шляхом зменшення оплати за прибирання прибудинкової території на 31%. Скаргу просили розглянути відповідно до вимог та у строки, передбачені ст.ст. 16, 18, 19, 30 Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 4). Листом відповідача (вих. № 83 від 14.03.2018р.) було повідомлено, що з 01.01.2018р., згідно з рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 28.12.2017р. № 1069 «Про призначення управителів багатоквартирних будинків», на підставі проведеного конкурсу призначено управителем багатоквартирних будинків. У Соборному районі м. Дніпро управителем визначено підприємство - Комунальне підприємство «Жилсервіс - 2» Дніпровської міської ради. Тому вимоги до КП «Жилсервіс - 2» ДМР щодо перерахунку за період з 22.01.2015р. по 01.01.2018р. за будь-які послуги не підлягають задоволенню. Щодо вимоги про зменшення вартості за послуги «Прибирання прибудинкової території», то відповідач зазначив, що саме до КП «Жилсервіс-2» у січні 2018 року не надходило пропозицій з боку мешканців будинку по [ADDRESS] з приводу переміряння розміру прибудинкової території, а тільки чернетка, без підписів представника Управління та зафіксованої чіткої дати переміряння, що само по собі не є підставою для невідкладного перерахунку з боку Управителя. Отже, зменшення вартості за складовою послуг з «Прибирання прибудинкової території» потребує досконалого перегляду та перерахунку коефіцієнта навантаження двірника про що відповідач зобов'язався повідомити позивача додатково (а.с. 4 зворот). Відповідно до ст.ст. 7, 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги. Оплата за ці послуги здійснюється у розмірі затвердженого тарифу. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 13.07.2011р. № 964, затверджені Порядок, періодичність та строки виконання робіт з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по кожному будинку окремо для житлово-експлуатаційних підприємств комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, Перелік складових тарифу на послуги з будинків і споруд та прибудинкових територій для будинків, а також Типовий перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по кожному будинку окремо для житлово-експлуатаційних підприємств комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська. Так, рішенням встановлено, що до 31.08.2017р. вартість послуги з утримання будинку № [ADDRESS], становила 1,95 грн. за 1 кв.м. загальної площі квартири (п. 46). Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 29.08.2017р. № 602, з 01.09.2017р. до рішення № 694 внесені зміни. Вартість послуги з утримання будинку [ADDRESS], стала складати 3,73 грн. за 1 кв.м. загальної плоті квартири (п. 305). Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» № 869 від 01.06.2011р. Згідно з п. 2 цього Порядку тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - вартість надання таких послуг, розрахована на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість. Тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до цього Порядку. З власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід'ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном. Відповідно до п. 5 Порядку № 869 калькуляційною одиницею є 1 кв. метр загальної площі, що перебуває у власності або наймі фізичної чи юридичної особи. При цьому, згідно з п. 7 Порядку № 869 витрати з прибирання прибудинкової території (ручним та механізованим способами) визначаються за формулою, яка передбачає складання витрат на прибирання ручним способом і витрат на прибирання механізованим способом. При цьому, площа прибудинкової території враховується лише тоді, коли вона прибирається механізованим способом. Ці витрати розраховуються за формулою: Вр = Оз + Вф + Н + М + І, де Оз - заробітна плата; Вф - сума єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування; Н - накладні витрати; М - матеріальні витрати; І - обов'язкові платежі до бюджету. З формули видно, що при розрахунку вартості прибирання прибудинкової території ручним способом не використовується така величина як площа прибудинкової території, і навіть немає значення - чи то вся площа, чи площа, яка прибирається. Але у справі, що розглядається, спірним є питання про витрати на прибирання прибудинкової території лише ручним способом, оскільки з актів заміру видно, що у них відображена площа, яка прибирається двірником (асфальт, газони, кількість сміття). Ці акти складені майстром дільниці, підписані двірником. При цьому, варто звернути увагу на те, що організація праці двірників полягає у прибиранні території лише вручну - мітлами, скребками і лопатами, що визначено у відповідному наказі Міністерства праці та соціальної політики України від 11.05.2004р. № 105, яким затверджені Міжгалузеві норми чисельності робітників, що обслуговують громадські будівлі (будівлі управлінь, конструкторські і проектні організації). Отже, розмір площі, яка прибирається не впливає на вартість послуги з прибирання прибудинкової території. А тому, розбіжності у замірах цієї площі не тягнуть за собою зміну вартості послуги. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що вартість послуги з прибирання прибудинкової території не відповідає нормативно-правовим актам, є безпідставними. При цьому, позивач не заперечує те, що отримував послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у повному обсязі, в тому числі їх складову - послугу з прибирання прибудинкової території. Позивачем не наведено жодної норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що дає право на перерахунок вартості послуг. Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004р. № 1875-IV виконавець/виробник зобов'язаний проводити перерахунок розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі перерви в їх наданні, ненаданні або наданні не в повному обсязі у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 21 цього Закону, виконавець зобов'язаний розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; Аналогічні правила містяться у Типовому договорі про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009р. № 529. Так, відповідно до п.п. 2, 9, 13 Типового договору виконавець надає послуги відповідно до встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг, копія якого додається до цього договору. У разі ненадання послуг або надання їх не в повному обсязі, відхилення їх кількісних і якісних показників від нормативних виконавець проводить перерахунок розміру плати. Ввиконавець зобов'язаний проводити відповідний перерахунок розміру плати за послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, зниження кількісних і якісних показників. У пункті 5.2 рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 13.07.2011р. № 964 дозволено житлово-експлуатаційним підприємствам комунальної власності здійснювати перерахунки за ненадані послуги або надані в неповному обсязі. З наведених нормативних актів слідує, що перерахунок розміру плати здійснюється лише за умови перерви в їх наданні, ненаданні або наданні не в повному обсязі. Позивач у скарзі та у позовній заяві не вказував про перерву в наданні, ненаданні або наданні не в повному обсязі послуги з прибирання прибудинкової території як складової послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Судом під час розгляду справи встановлено, що підстави, означені позивачем для перерахунку вартості послуг - як то зменшення площі на 31%, зменшення коефіцієнту зайнятості двірника, не можуть впливати на розмір плати за утримання прибудинкової територій. Отже, суд доходить висновку, що підстави для перерахунку розміру плати за утримання будинку № [ADDRESS] у м. Дніпрі немає. Стосовно позовних вимог, пов'язаних із порушенням прав позивача щодо розгляду його звернення, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992р. № 2657-XII, у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду. За правилами ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011р. № 2939-VI доступ до публічної інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію. При цьому, під публічною інформацією розуміється інформація відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державне регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги будується на принципах: доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій; нормативного регулювання надання житлово-комунальних послуг споживачам за цінами/тарифами, затвердженими в установленому законом порядку; відповідальності виконавців/виробників за недотримання вимог стандартів, нормативів, норм, порядків та правил; відкритості, доступності та прозорості структури цін/тарифів для споживачів та суспільства. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів (ч. 2 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відтак вся інформація про ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги і відповідні документи за своїм характером є відкритою інформацією, становить суспільний інтерес, і відповідно суб'єкти господарювання є її розпорядниками відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 13 Закону (п. 2.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016р. № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації»). Водночас Закон України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає два види інформаційних відносин, на які його положення не поширюються: відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій та відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Статтею 40 Конституції України закріплено право особи на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів. Деталізацію наведене право отримало у Законі України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР «Про звернення громадян». Відносини з розгляду звернень громадян є основним і єдиним предметом регулювання цього Закону. Тому він є спеціальним у цій сфері, але ним не вичерпується поняття "спеціальний закон", що вживається у ч. 2 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Одержавши запит на інформацію, який подано згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги», проте який за своїм змістом є зверненням громадянина відповідно до цього Закону, розпорядник інформації повинен відмовити у задоволенні такого запиту через невідповідність його предмета вимогам закону (п. 2 ч. 5 ст. 19, п. 4 ч. 1 ст. 22 Закону «Про житлово-комунальні послуги»), та з урахуванням принципів добросовісності і розсудливості розглянути запит за Законом України «Про звернення громадян» (п.п. 3.3, 3.4 вищевказаної постанови Пленуму). Зі змісту скарги позивача і відповіді на неї вбачається, що спірні правовідносини, що склалися між сторонами, хоч і пов'язані із наданням житлово-комунальних послуг, але виникли не внаслідок ухилення від надання публічної інформації, мають виключно індивідуальний характер, оскільки зачіпають інтереси лише конкретної особи (споживача послуг), отримуваних щодо конкретної прибудинкової території, а тому регулюються нормами Закону України «Про звернення громадян». Відповідно до ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам. Згідно ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. Так, звернення вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі поставлені в них питання, вжиті необхідні заходи, заявникам надані вичерпні відповіді. Дослідивши відповідь, надану відповідачем на звернення позивача та [PERSON], суд дійшов висновку, що уповноваженими особами КП «Жилсервіс-2» ДМР не в повному обсязі були вирішені поставлені позивачем питання, не надані роз'яснення, з посиланнями на норми діючого законодавства, що свідчить про поверхневий характер розгляду скарги підприємством. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009р., недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. В наданій КП «Жилсервіс-2» ДМР зазначає, що у січні 2018 році мешканці будинку по [ADDRESS] не зверталися до підприємства з питань зниження вартості оплати комунальних послуг, і відразу ж зазначають, що надана до комунального підприємства чернетка, без підписів представника Управителя та зафіксованої чіткої дати переміряння є не належною підставою для перерахунку вартості оплати комунальних послуг. З вказаного вбачається, що звернення мешканців будинку до Управителя таки було, проте воно було оформлено не належним чином та не розглядалась відповідачем по суті. З чого випливає, що у наданій відповідачем відповіді була вказана інформація, що не відповідала дійсності. За таких умов в цій частині вимог позов підлягає задоволенню Водночас, посилання позивача на порушення відповідачем норми ч. 3 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору, в даному випадку, не є обґрунтованими. Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором. Позивач не посилається у позові на те, що ним у встановленому законом порядку виявлено недоліки з виконання робіт по утриманню (прибиранню) прибудинкової території, або ж він вимагає їх виконання повторно, а лише вказує на свою незгоду з вартістю такої послуги, що не є підставою для відшкодування збитків у розумінні ст. 10 Закону. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача суд дійшов наступного висновку. Нормами ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При цьому, п. 5 постанови Пленуму Верховного суду від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» регламентовано, що обов'язкову з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювала, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Верховним судом України в п. 9 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер вчиненого відповідачем правопорушення, глибину душевних страждань позивача, беручи до уваги, що немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевних переживань, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням (переживанням) позивача і може мати тільки умовний вираз та виходячи з міркувань розумності та справедливості, вважає за необхідне визначити розмір відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 1 000 грн. Відтак, позовна вимога про стягнення моральної шкоди підлягає до задоволення частково. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради про визнання повідомлення недостовірним, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено частково, а позивач звільнений від сплати судового збору, то суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial