Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Рахівської РДА про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що 26 квітня 2012 року померла її невістка [PERSON]. Від шлюбу [PERSON] з її сином [PERSON] залишилося троє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO], які проживають по сьогоднішній день з нею та на її повному матеріальному утриманні та вихованні. Відповідач не відвідує дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, що негативно впливає на фізичний розвиток дітей. За таких обставин, вона вирішила встановити опіку над неповнолітніми внуками та отримала згоду відповідача на встановлення опіки над його дітьми. У зв"язку з чим просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO], дочки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених в позові, просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився. Представник третьої особи Кокіш О.П. в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову. Заслухавши позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). В Україні законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Декларації ООН прав дитини (1959р.), Конвенції ООН про права дитини (1989р.), міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Сімейному кодексі України, а також інших нормативно-правових актах, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), "дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості". Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. ст. 150, 164 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Свідоцтвами про народження [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], стверджено, що відповідач, [PERSON] являється останнім батьком. Встановлено, що неповнолітні [PERSON], [PERSON], [PERSON] наразі проживають з бабусею [PERSON], перебувають на її вихованні та утриманні, що зокрема стверджено довідкою виконавчого комітету Великобичківської селищної ради Рахівського району Закарпатської області №296 від 22 січня 2016 року. Згідно висновку органу опіки та піклування Рахівської РДА №03-18/340 від 11 травня 2016 року, за доцільно позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його малолітніх дітей, оскільки такий, добровільно надав згоду про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. За роз'ясненнями п., п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками і є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав повинно бути результатом свідомої поведінки батьків (одного з них). Якщо вони не в змозі розумно керувати своїми діями та вчинками з причини, що від них не залежать (тяжке психічне захворювання, слабоумство, інвалідність тощо), то, за загальним правилом, їх не можна позбавити батьківських прав. Таким чином, наявність вини батьків належить до обов'язкових умов позбавлення батьківських прав. Окрім свідомого ухилення відповідача від утримання дитини, що відповідає ухиленню від батьківського обов'язку щодо забезпечення дитині необхідного харчування, медичного догляду, лікування, як складової виховання, судом встановлено, що відповідач не являється інвалідом, психічно хворою чи слабоумною людиною, натомість є особою молодого віку, працездатною, отже очевидна свідома умисна поведінка останнього щодо ухилення від обов'язку належного виховання дітей, тобто не піклування про фізичний і духовний розвиток своїх дітей, відсутність інтересу їх вихованням, не спілкування з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надання дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяння засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявлення інтересу до їх внутрішнього світу, що є причиною для позбавлення батьківських прав. Що також ствердженням цього є згода відповідача, як батька неповнолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про позбавлення його батьківських прав. Отже, на думку суду наявна умисна поведінка [PERSON] щодо невиконання належних батьківських обов'язків. Питання про стягнення судових витрат позивачкою не ставилося.

Outcome: approved