Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ЗАТ-НВП «Елекомс» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №04/06-275 від 20.04.2006р. в сумі 22190,58 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.09.2015р. складає 487970,85 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 20.04.2006р. ПАТ КБ «Приватбанк» та ЗАТ-НВП «Елекомс» укладено кредитний договір №04/06-275 на виконання якого позивачем надано, а ЗАТ-НВП «Елекомс» отримано кредитні кошти в сумі 50000 доларів США зі сплатою 16% річних за користування кредитом. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], 20.04.2006р. було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Оскільки боржник належним чином не виконує зобовязання щодо повернення кредитних коштів, ПАТ КБ «Приватбанк» вважає доцільним притягнути до відповідальності поручителя за кредитним договором. Однак, направивши поручителю вимогу щодо виконання забезпеченого зобовязання, остання залишена без задоволення, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник у письмових запереченнях на позовну заяву (а.с. 57-59) та в судовому засіданні не погодилися з позовними вимогами, мотивуючи заперечення тим, що строк виконання зобовязань за кредитним договором настав ще 15 квітня 2009 року, проте кредитор з вимогою до поручителя (даним позовом) звернувся до суду поза межами шестимісячного строку, встановленого ст. 559 ЦК України, від дня настання строку виконання основного зобовязання, тобто поза межами строку дії поруки, тому на момент звернення позивача до суду вже припинилось матеріальне право та позивач не має права на задоволення позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20.04.2006 року ЗАТ КБ «Приватбанк», назва якого в подальшому була змінена на ПАТ КБ «Приватбанк» та Закритим акціонерним товариством науково-виробнича фірма «Елекомс» був укладений кредитний договір №04/06-275 (далі Кредитний договір), згідно з пунктом 1.1 якого банк (позивач) зобовязався надати позичальнику (третій особі) терміновий кредит в сумі зазначеній у п. 1.2 цього договору, на строк та на умовах, передбачених цим договором, а позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити проценти у встановлені договором строки, а також виконати свої зобовязання згідно договору в повному обсязі (а.с. 11-13) Згідно з пунктом 1.2 Кредитного договору сума кредиту складає 50000 доларів США. Відповідно до пункту 1.3 Кредитного договору строки повернення кредиту і процентів згідно графіка погашення кредиту і процентів. Зазначені строки можуть бути змінені згідно з п.п. 2.3.3, 2.4.1 цього договору. Остаточне погашення кредиту провести не пізніше 15 квітня 2009 року. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором ЗАТ КБ «Приватбанк», назва якого в подальшому була змінена на ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], 20.04.2006р. було укладено договір поруки №04/06-275 (далі договір поруки), відповідно до пункту 1 якого предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ЗАТ-НВП «Елекомс» своїх зобовязань за кредитним договором від 20.04.2006р. №04/06-275. (а.с. 15) Як зазначив в судовому засіданні представник позивача, та не заперечував відповідач, на виконання кредитного договору позивачем надано, а ЗАТ-НВП «Елекомс» отримано кредитні кошти в сумі 50000 доларів США, однак, у строк встановлений кредитним договором боржник зобовязання щодо повернення кредитних коштів в повному обсязі не виконав. У звязку з неналежним виконання ЗАТ-НВП «Елекомс» зобовязань за кредитним договором, рішенням господарського суду Вінницької області від 07.05.2010 року у справі №2/40-10 задоволено позов ПАТ КБ "Приватбанк" до ЗАТ-НВП «Елекомс» та стягнуто з останнього на користь позивача 39310,80 грн. (еквівалент 4920,00 доларів США) - боргу по кредиту, 12702,91 грн. (еквівалент 1589,85 доларів США) - проценти за користування кредитом, 10525,23 грн. (еквівалент 1317,30 доларів США) - пені, 625,39 грн. відшкодування витрат, повязаних зі сплатою державного мита, та 236,00 грн. відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. (а.с. 42-47) Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, оскільки рішення господарського суду Вінницької області від 07.05.2010 року у справі №2/40-10 на даний час не виконано, позивач звернувся з даним позовом до поручителя за кредитним договором. Згідно з пунктом 2 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Як вбачається з пунктів 5 та 6 Договору поруки у випадку невиконання боржником якого не будь обовязку, передбаченого п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обовязку. Поручитель зобовязаний виконати обовязок, зазначений у письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п. 5 цього договору. 08.02.2012р. позивачем надіслано на адресу відповідача вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором (а.с. 66), однак заборгованість поручителем не погашена. Відповідно до пункту 10 договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з Кредитного договору та зазначено вище, боржник був зобовязаний остаточно погасити кредит не пізніше 15 квітня 2009 року (п. 1.3 договору). Згідно з частиною 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки, укладеного позивачем та відповідачем 20.04.2006р., про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України у постанові від 17 вересня 2014 року при розгляді справи №6-53цс14. Отже, оскільки кредитним договором №04/06-275, укладеним 20.04.2006р. позивачем та третьою особою, передбачено кінцевий строк виконання боржником зобовязання 15 квітня 2009 року, то з урахуванням частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, слідує висновок що граничний строк для предявлення позивачем до відповідача (поручителя) вимоги про сплату боргу за кредитним договором сплинув 15 жовтня 2009 року. Суд також звертає увагу, що частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто в даному випадку протягом шести місяців з моменту настання строку виконання основного зобовязання Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Аналогічна правова позиція також викладена Верховним судом України у постанові від 17 вересня 2014 року при розгляді справи №6-53цс14. Відповідно до частини 2 статті 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, оскільки строк виконання основного зобовязання за кредитним договором сплинув 15 квітня 2009 року, а позивач звернувся до суду з позовною заявою до поручителя лише 21 вересня 2015 року (відмітка на поштовому конверті), зобовязання сторін, що виникли з договору поруки №04/06-275 від 20.04.2006р. припинилися, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні. З підстав зазначених вище судом не приймаються до уваги посилання представника позивача на ту обставину, що позивач звернувся з вимогою до поручителя 08.02.2012р., оскільки правове значення має предявлення кредитором у встановленому законом порядку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Крім того, судом не приймаються до уваги посилання представника позивача на ту обставину, що кредитним договором (п. 6.8) та договором поруки (п. 11) сторони домовилися, що строк позовної давності, в межах якого сторони можуть звернутися до суду про захист свого права та інтересу встановлюється протягом 5 років, оскільки як зазначено вище строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з частиною 1 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Представником відповідача у запереченнях на позовну заяву та в судовому засіданні заявлено клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача 1653,60 грн. судових витрат за надані юридичні послуги адвокатом. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у п. 47 постанови №10 від 17.10.2014р. розяснив судам, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Інтереси відповідача у даній справі представляв адвокат [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 04.11.2015р. (а.с. 39-40) Згідно з п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014р. витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Як доказ понесення витрат на правову допомогу представником відповідача надано довідку №16-11-15/2 від 16.11.2015р., яка видана адвокатом [PERSON] відповідачу про те, що останній сплатив адвокату 1653,60 грн. без ПДВ за надання правової допомоги. Однак, зазначена довідка не є первинним бухгалтерським документом, в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не підтверджує понесення відповідачем витрат на правову допомогу, а відтак така довідка не приймається судом як належний та допустимий доказ понесення відповідачем таких витрат. Таким доказом може слугувати відповідна квитанція, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, тощо. Таким чином, оскільки відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами понесення витрат на правову допомогу, останні не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed