Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 27.06. 2008 року між ЗАТ "ПУМБ", правонаступником якого є ПАТ "ПУМБ" та [PERSON] укладено кредитний договір № 6572808, за яким відповідачу надано кредит у розмірі 910000,00 гривень, з процентною ставкою 19,49 % річних, строком повернення до 27.06. 2023 року. Також з метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, між тими ж сторонами 27.06. 2008 року укладено іпотечний договір № 6572827, предметом іпотеки є нерухоме майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS]. У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, банк з метою захисту своїх прав та інтересів звернувся до приватного нотаріусу із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. 27.07.2010 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Є.В. видано виконавчий напис про звернення стягнення на житловий будинок, що належить [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Також зазначено, що на виконання вимог ЗУ "Про іпотеку" банком було направлено листи на адресу відповідачів з вимогою про необхідність добровільного звільнення житлового будинку, однак в добровільному порядку відповідачі не звільнили іпотечне майно. Просили примусово виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] з наданням іншого житлового приміщення та стягнути з відповідачів судовий збір. В судовому засідання представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, підтримав позовні вимоги та в обґрунтування позовних вимог посилався на положення ст. 40 Закону України "Про іпотеку", а також те, що відповідач належним чином не виконав умови кредитного договору, а тому приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок [ADDRESS]. Однак відповідач та члени його сім'ї добровільно не звільняють іпотечне майно, банк змушений був звернутись до суду з даним позовом. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засідання заперечувала проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень посилалась на Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", за яким протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія ст. 37,38,40,41,43-47 Закону України "Про іпотеку". Вважає, що відповідачі постійно мешкають у зоні АТО, а саме місто Маріуполь, що відповідно до наказу антитерористичного центру при СБУ № 33/6/а від 07.10. 2014 року є зоною проведення АТО. Крім того зазначила, що у разі задоволення позовних вимог, відповідно до положень ст. 109 ЖК УРСР, ст. 40 Закону України "Про іпотеку" у разі виселення з житлового будинку, який є предметом іпотеки, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі коли іпотечне житло було придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а так позивач не зазначив інше житло куди необхідно виселити відповідачів у справі. Крім того зазначила, що після вчинення виконавчого напису нотаріусом, банк звернувся до Приморського ВДВС із заявою щодо примусового виконання цього напису, однак із порушеним строком, що стало підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в задоволенні позовних вимог просили відмовити. Представник третьої особи - виконавчого комітету Маріупольської міської ради Шавров М.О., який діє на підставі довіреності, в судовому засідання заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачі не перебувають на обліку щодо для надання житлового приміщення, а тому підстав надання такого житла не має, тому в частині виселення відповідачів із наданням іншого жилого приміщення просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, за наступних підстав. Судом встановлено, що 27.06. 2008 року між ЗАТ "ПУМБ", правонаступником якого є ПАТ "ПУМБ" та [PERSON] укладено кредитний договір № 6572808, за яким відповідачу надано кредит у розмірі 910000,00 гривень, з процентною ставкою 19,49 % річних, строком повернення до 27.06. 2023 року. Також з метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, між тими ж сторонами 27.06. 2008 року укладено іпотечний договір № 6572827, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS]. (а.с.5-9, 10-14) Також як встановлено судом та визнано сторонами, що 27.07.2010 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Є.В. видано виконавчий напис про звернення стягнення на житловий будинок, що належить [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Вимогами № MPL-61/1089 від 11.12.2014 року, № MPL-61/1087 від 11.12.2014 року, № MPL-61/1091 від 11.12.2014 року, банк повідомив відповідачів у справі про необхідність звільнення житлового приміщення, а саме [ADDRESS], які були отримані відповідачами. (а.с. 15-18) Відповідно до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року у справі № 6-39цс15. Оскільки, житловий будинок [ADDRESS], який є предметом іпотеки відповідачем [PERSON] був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку з наданням їм іншого житлового приміщення через відсутність іншого жилого приміщення, а крім того не зазначенням позивачем іншого жилого приміщення, яке має бути надано особі одночасно з виселенням, що і є підставою для відмови в задоволення позову про виселення. Разом із тим, суд не приймає доводи представника відповідача щодо застосування до даних правовідносин положення Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", як на підставу для відмови у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", який набрав законної чинності 15.10.2014 року, протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку". В пункті 5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» №405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року за № 1053 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" затверджено, що м. Маріуполь (Маріупольська міська рада) є населеним пунктом на території якого здійснювалась антитерористична операція. Однак, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11. 2014 року за № 1079-р дію розпорядження КМУ від 30.10.2014 року за № 1053 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" зупинено. В той же час, згідно статті 1 Закону № 1669-VІІ територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а діючого нормативно-правового акту, який би визначав такий перелік, на теперішній час немає, а тому і підстав для застосування цього Закону до спірних правовідносин також не має. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача. На підставі вищевикладеного та керуючи ст.ст. 3,8,10,11,60,88,209,212-215 ЦПК України, ст. 40 Закону України "Про іпотеку", Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", суд

Outcome: dismissed