Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

19.06.2018 року позивач [PERSON] звернулась з позовної заявою в Корабельний районний суд міста Миколаєва до відповідача [PERSON] в якій просила суд: 1) Встановити факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2001 року по день реєстрації шлюбу, тобто по 09.06.2007 року; 2) Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] майно набуте під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а саме: земельну ділянку площею 1070 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер: [NUMBER]; 3) Визнати, що частки подружжя у спільно набутому майні є рівними - по 1/2 частці кожному з подружжя, поділивши набуте сторонами спільне майно наступним чином: визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки площею 1070 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер: [NUMBER], залишивши у власності відповідача [PERSON] .[PERSON] 1/2 земельної ділянки площею 1070 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер: [NUMBER]; визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 житлового будинку загальною площею 104, 3 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS], залишивши у власності відповідача [PERSON] 1/2 житлового будинка загальною площею 104, 3 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що з 2001 року перебувала з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах. 09.06.2007 року вони зареєстрували шлюб в Корабельному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 172. Шлюб було розірвано рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва за № 2/488/2089/15 року, яке набуло законної сили 25.12.2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем. За період шлюбу за спільні кошти сторони набули земельну ділянку площею 1070 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер: [NUMBER], яку було набуто на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від [INFO] року, зареєстрованого в реєстрі за № 2688. Договір купівлі-продажу земельної ділянки був укладений на ім'я відповідача та житловий будинок загальною площею 104, 3 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS], який було побудовано нашим подружжям за час шлюбу набуто на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 03.01.2012, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на ім'я відповідача. Після розірвання шлюбу позивач проживає за адресою: [ADDRESS], а відповідач залишився проживати в спірному житловому будинку, проте між сторонами на теперішній час не досягнуто домовленості, щодо розподілу сумісно нажитого майна - житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами. Саме на цій підставі позивач звернулась до суду з даним позовом. Сторони в судове засідання не з"явилися. Позивач та її представник, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили про задоволення позову. Відповідач, повідомлений своєчасно та належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази, знаходить позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно зі статтею 55 Конституції України, права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що з відповідачем [PERSON], позивач перебувала в шлюбі, який було зареєстровано 06.06.2007 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 172, але з 2001 року перебували у фактичних шлюбних відносинах. Шлюб було розірвано рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва за № 2/488/2089/15 року, яке набуло законної сили 25.12.2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем. За період шлюбу за спільні кошти сторони набули земельну ділянку площею 1070 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер: [NUMBER], яку було набуто на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від [INFO] року, зареєстрованого в реєстрі за № 2688. Договір купівлі-продажу земельної ділянки був укладений на ім'я відповідача та житловий будинок загальною площею 104, 3 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS], який було побудовано нашим подружжям за час шлюбу набуто на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 03.01.2012, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на ім'я відповідача. Після розірвання шлюбу позивач проживає за адресою: [ADDRESS], а відповідач залишився проживати в спірному житловому будинку, проте між сторонами на теперішній час не досягнуто домовленості, щодо розподілу сумісно нажитого майна - житлового будинка з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами. Судом встановлено, що спірний житловий будинок [ADDRESS] був набутий на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 03.01.2012, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на ім'я відповідача, а земельна ділянка набута на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від [INFO] року, зареєстрованого в реєстрі за № 2688. Земельна ділянка була набута сторонами після народження спільної дитини - [INFO] року, тобто в період фактичного перебування позивача та відповідача у шлюбі. Власником спірного майна є відповідач по справі [PERSON]. З копії витягу про державну реєстрацію прав та з копії технічого паспорту на індівідуальний житловий будинок [ADDRESS], який виданий Миколаївським МБТІ заявнику технічної інвентаризації [PERSON], виготовлений станом на 11.01.2010 року, вбачається, що згідно обліку вказаного бюро технічної інвентаризації право власності на нерухоме майно, розташованого за адресою: м. Миколаїв, пров. Фонтанному, 1 дійсно зареєстровано за [PERSON]. Згідно вищеперелічених документів спірне домоволодіння складається з житлового будинку літ. "А" загальної площі 104,3 кв.м, жилою площею 70,0 кв.м з господарськими та побудовими будівлями, огорожами та спорудами: сіни літ. "а", підвалом літ. "апд", майстерня та гараж. Спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1070,0 кв.м, з яких: під будинком - 134,1; під двором - 935,9; дана земельна ділянка приватизована. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно до норм ст. 60 СК України житловий будинок загальною площею 104, 3 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS], є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю позивача - [PERSON] та власністю її колишнього чоловіка - [PERSON]. На підставі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ст. 368 ЦК України також зазначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 61 СК України вбачається, що об"єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 " Про приктику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та розподілу спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя можуть вважатися: квартири, житлові та садові будинки, земельні ділянки та інш. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З матеріалів справи достовірно встановлено, що домовленості між сторонами не досягнуто. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З матеріалів справи достовірно встановлено, що шлюбний договір між сторонами не укладався. Згідно ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або а будь-якому іншому шлюбі поширюється положення глави 8 цього кодексу. Зазначена норма застосовується до земельної ділянки площею 1070 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер: [NUMBER], оскільки дане нерухоме майно було набуто сторонами після народження спільної дитини - [INFO] року, тобто в період фактичного перебування позивача та відповідача у шлюбі. Відповідно до ст. З СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, до не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Вищезазначене підтверджується правовим висновком, що міститься в Постанові Верховного суду від 08.06.2016 року по справі № 6-2253цс15: аченою законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім "ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо Інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти». Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, провадиться в судовому порядку. Згідно ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. З урахуванням вищевикладеного, за умови визнання та не заперечення відповідачем зазначених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved