Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

21 травня 2015 року позивач приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення виплат по сплаті страхового відшкодування. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 09 жовтня 2013 року ним та ТОВ «Автоприват» лізенгоодержувач [PERSON] був укладений договір добровільного страхування № DNH0CPS-12983LR. Об'єктом страхування є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем [NUMBER]. 02 березня 2014 року громадянин [PERSON] незаконно заволодів застрахованим автомобілем [NUMBER] та скоїв дорожньо-транспортну пригоду за участю цього автомобіля. В результаті противоправних дій [PERSON] автомобілю заподіяно матеріальну шкоду, розмір якої складає 49149,33 грн. Сума страхового відшкодування до виплати Страхувальнику з урахуванням визначеної договором страхування франшизи на підставі страхового акту №И-894 від 28 березня 2014 року складає 23625,00 грн. Зазначене страхове відшкодування виплачено Страхувальнику. Витрати на проведення оцінки шкоди, заподіяної автомобілю [NUMBER] , склали 1000 грн. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь в порядку регресу страхове відшкодування у розмірі 24 625,00 грн. та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просить розглянути справу без його присутності, позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Судові повістки відповідачу вручалися виконавчим органом місцевого самоврядування, відповідача за місцем реєстрації, а також за адресою, яку повідомив суду третя особа - [PERSON], виявлено не було, про що був зроблений відповідний запис. Відповідно до ст.76 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. Також відповідачу надсилались судові повістки поштою, про що свідчать поштові відправлення, яка повернулися до суду із відміткою «закінчення терміну зберігання». З наведеного вбачається, що не зважаючи на неодноразове повідомлення поштового відділення, про надходження судового листа, зазначене поштове відправлення відповідачем отримано не було. Відсутність такого відповідача за зазначеною адресою та неотримання поштового відправлення (його повернення за закінченням терміну зберігання) слід розцінювати як належне повідомлення особи про день та час розгляду справи по суті. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі. У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отримавши згоду позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав. 08 жовтня 2012 року між ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» та ТОВ «Автоприват» укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № DNH0CPS-12983LR, предметом якого є майнові інтереси Страхувальника (ТОВ «Автоприват»), що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем [NUMBER]. Пунктом 7.1.2 договору страховим випадком, разом з іншими, визнано незаконне заволодіння транспортним засобом. Пунктом 15.23 договору передбачено, що до Страховика після виплати страхового відшкодування в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке Страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяння збитку. Відповідно до договору фінансового лізингу №КТ00А!0000376276 від 14 вересня 2012 року лізингоодержувач [PERSON] отримав від лізингодавця ТОВ «Автоприват» предмет лізингу - автомобіль [NUMBER]. Вироком Дружківського міського суду Донецької області №1-кп/229/144/2014 від 04 червня 2014 року встановлено, що 02 березня 2014 року [PERSON] незаконно заволодів автомобілем Сherry Amulet реєстраційний номер [NUMBER] та скоїв дорожньо-транспортну пригоду. Цим вироком [PERSON] визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом. Вирок набув чинності 04 липня 2014 року. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Суд встановив, що на підставі страхового акту №И-894 від 28 березня 2014 року ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» перерахувало на рахунок [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 23625,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1 від 01.04.2014 року. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Разом з цим, при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика слід розрізняти поняття "регрес" та "суброгація". Зокрема, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. В порядку суброгації страховик може стягнути із завдавача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. Суд зауважує, що регресні правовідносини регулюються загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України "Про страхування" встановлено особливий правовий режим. Суброгація може застосовуватися лише до майнового страхування. Таким чином, вимога ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» до [PERSON] є не регресною вимогою, а вимогою, що є похідною від суброгаційних прав страховика. Суд зазначає, що ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги саме у межах фактичних витрат, яке обмежене розміром виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Що стосується витрат на проведення оцінки завданої шкоди, то ці витрати не є витратами в розумінні статті ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України , а є виробничими витратами страховика і не підлягають стягненню з відповідача. Законом України «Про страхування» інший розмір відшкодування не встановлений, тому позов в частині стягнення витрат на проведення оцінки завданої шкоди не підлягає задоволенню. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі фактично сплаченого страхового відшкодування, тобто у сумі 23625,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково у сумі 23625,00 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, тобто 236,25 грн.

Outcome: partial