Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду, в якому вказує, що він обіймає посаду селищного голови Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області з 01 грудня 2010 року. За весь час роботи він на вказаній посаді набув авторитет, визнання та повагу мешканців селища. Звісно, що всі задоволені бути не можуть, але ніхто з населення селища, крім відповідача, не опускався до поширення явної брехні з метою скомпрометувати його. Так, в газеті "Наше життя" за [INFO] [NUMBER], на сторінці 2, була опублікована стаття [PERSON] (відповідача) "[INFO]", в якій він звинувачує його у перешкоджанні здійсненню підприємницької діяльності на території селища, у зв'язку з чим біля сотні приватних підприємців були закриті протягом 2017 року: "Постійні перепони у здійсненні підприємницької діяльності з боку пана [PERSON] призвели до того, що біля сотні приватних підприємців змушені були закритися тільки протягом 2017 року", а також в тому, що він не допускав відповідача до участі в конкурсі на вивіз рідких побутових відходів з метою монополізації діяльності та отримання незаконного прибутку і порушую закон: "Неодноразово, маючи у власності асенізаційну машину я, як приватний підприємець, звертався до [PERSON] з метою участі у конкурсі на вивіз рідких побутових відходів та вирішення проблеми облаштування зливного колодязя для злиття каналізаційних відходів, на що отримував відмови та впевнене твердження нашого селищного голови, що на території селища працюватиме лише асенізаційна машина СКП "Варта", конкурентів він не потерпить"; "... до участі у конкурсі [PERSON] нікого не допускає по одній причині - монополізувати діяльність та отримувати незаконний прибуток."; "Припиніть порушувати закон". Всі названі вище звинувачення на його адресу являються неправдивими і підлягають спростуванню. Так, йому не відомо жодного випадку, що з його вини припинив діяльність хоч один приватний підприємець в 2017 році, і взагалі, з цього приводу не має жодної скарги, жодного рішення суду чи інших уповноважених органів. Що стосується конкурсу на вивіз рідких побутових відходів, то за період з 2014 року по 2017 рік відповідач жодного разу не намагався прийняти участь в ньому. Оголошення про проведення конкурсу були опубліковані в газеті "Наше життя" від 30 жовтня 2014 року, 12 березня 2016 року та 13 травня 2017 року, пропозицій від відповідача для участі в цих конкурсах не надходило. Відносно звернень відповідача до нього, то вони дійсно були, і на кожне з них він отримав обґрунтовану відповідь, жодна з яких не була ним оскаржена. Так, Новомиколаївською селищною радою було прийнято рішення від 22 грудня 2016 року № 15 за зверненням [PERSON], щодо облаштування місця для рідких відходів, яким йому було рекомендовано звернутися до компетентних органів в цьому питанні, оскільки це не належить до повноважень селищної ради. 14 лютого 2018 року [PERSON], на його звернення від 12 лютого 2018 року, була надана відповідь, в якій роз'яснено порядок прийняття участі у конкурсі на надання послуг з вивезення побутових відходів. В жодній з відповідей [PERSON] не має тих висловлювань, в яких він його звинувачує у статті. Також відсутні факти порушення ним закону з вищезгаданого питання. Якщо відповідач впевнений в тому, і має докази, що він порушує закон, то повинен це довести відповідними рішеннями судових чи правоохоронних органів. Відповідач поширив про нього неправдиву інформацію, яка принижує його честь та гідність і підриває його авторитет серед населення, в зв'язку з чим повинен спростувати її в спосіб, яким поширив. Моральна шкода, яку йому завдав відповідач, полягає у приниженні його честі та гідності, ділової репутації, що відобразилося на його стані здоров'я, його дружини, підірвало його авторитет серед населення, та змусило його оправдовуватися перед людьми, які протягом декількох днів телефонували йому, приходили і запитували, чи відповідає дійсності інформація, викладена в статті відповідачем. Він не має сил і бажання пояснювати і доводити кожному, що це неправда, в зв'язку з чим вирішив звернутися до суду з даним позовом. Завдану моральну шкоду він оцінює в 20000 гривень. В позові [PERSON] просить визнати поширені в газеті "Наше життя" за [INFO] [NUMBER], на сторінці 2, в статті "[INFO]", відомості: "Постійні перепони у здійсненні підприємницької діяльності з боку пана [PERSON] призвели до того, що біля сотні приватних підприємців змушені були закритися тільки протягом 2017 року"; "Неодноразово, маючи у власності асенізаційну машину я, як приватний підприємець, звертався до [PERSON] з метою участі у конкурсі на вивіз рідких побутових відходів та вирішення проблеми облаштування зливного колодязя для злиття каналізаційних відходів, на що отримував відмови та впевнене твердження нашого селищного голови, що на території селища працюватиме лише асенізаційна машина СКП "Варта", конкурентів він не потерпить"; "... до участі у конкурсі [PERSON] нікого не допускає по одній причині - монополізувати діяльність та отримувати незаконний прибуток."; "Припиніть порушувати закон" - такими, що є викладеними неправдиво, не відповідають дійсності, принижують його честь і гідність, ділову репутацію та завдають йому моральних страждань і моральної шкоди, зобов'язати [PERSON] в десятиденний термін з дня набрання рішенням законної сили спростувати вищевказані відомості шляхом опублікування спростування на 2 сторінці у газеті "Наше життя", а також стягнути із [PERSON] на його користь 20000 гривень в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив, в якому вказав, що позивача було обрано до складу Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області в 2010 році, тобто з 2010 року позивач став публічною особою, тобто усвідомлював усі ризики, які уособлює дана посада. Згідно ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. Ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Слід враховувати положення декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 11 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтво, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Позивач наполягає на тому, що дана інформація є недостовірною, хоча доказів не надає. В свою чергу Відповідач наполягає, на тому, що це є необґрунтованим припущенням, на підставі нижчевикладеного. Ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, визначається характер такої інформації та необхідно з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У законодавстві при цьому робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена її оціночними судженнями, які не підлягають наведенню і спростуванню (ст. 471 ЗУ "Про інформацію"). Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗУ "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Ч. 2 цієї статті визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень надавши їм свою оцінку. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Також відповідач зазначив, що моральна шкода є необґрунтованою та документально позивачем підтвердженою. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно з ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як зазначено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я: 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна: 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України зазначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина і підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істоті і значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як зазначено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній а юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цієї особи. Як зазначив відповідач він 06 грудня 2016 року звертався до Новомиколаївської селищної ради із зверненням, в якому просив облаштувати місце для прийняття рідких відходів, вивезених з вигрібних ям житлових та громадських споруд. Рішенням Новомиколаївської селищної ради від 22 грудня 2016 року в задоволенні його вимог було відмовлено, у зв'язку з тим, що у комунальній власності територіальної громади Новомиколаївської селищної ради відсутні очисні споруди. Після цього, він неодноразово звертався в різні інстанції з метою вирішення проблеми щодо облаштування місця для прийняття рідких відходів, вивезених з вигрібних ям із житлових та громадських споруд. Зокрема у своїй відповіді від 26 січня 2018 року на його звернення Новомиколаївська районна рада Запорізької області повідомила, що вирішення питання злиття каналізаційних відходів, утворених внаслідок здійснення господарської діяльності на території смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області відносяться виключно до діяльності Новомиколаївської селищної ради. КП "Водоканал" Запорізької міської ради у своїй відповіді від 26 березня 2018 року повідомило, що 30 квітня 2018 року закінчується строк дії договору позички № 1 від 30 червня 2015 року, на підставі якого здійснюється користування їхнім підприємством майновим комплексом територіальних громад та за допомогою чого забезпечується надання послуг на територію Новомиколаївського району, з 30 квітня 2018 року рекомендовано звертатись до позивача. У своїй відповіді від 26 квітня 2018 року на його звернення Новомиколаївська РДА пояснила, що 10 квітня 2018 року було проведено засідання місцевої комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, в ході якої 6yло рекомендовано голові Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області сприяти проведенню робіт щодо облаштування зливного пункту для рідких відходів на території Новомиколаївської селищної ради. Всі ці звернення об'єднує одне голова Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області в міру своїх повноважень безпосередньо має відношення до облаштування зливного пункту для рідких відходів на території Новомиколаївської селищної ради. У своєму листі від 13 квітня 2018 року Державна екологічна інспекція у Запорізькій області повідомила, що внаслідок проведеної перевірки встановлено як Новомиколаївське СКП "Варта" здійснює скидання рідких побутових відходів (стічних вод) в системи первинного водокористувача (КП "Водоканал") при відсутності договору пpо водовідведення, що є порушенням ч. 4 ст. 42 Водного кодексу України, а також nopyшує правила первинного обліку та здійснення контролю за операціями поводження з відходами. За виявлене порушення відповідальну посадову особу вищезазначеного суб'єкта господарювання притягнено до адміністративної відповідальності за ст. 821 КУпАП. За результатом заходу державного контролю складено Акт перевірки та внесено обов'язковий до виконання припис. З огляду на вищевикладене відповідач зробив висновок, що його міркування, викладенні у статті "[INFO]», надрукованої [INFO] в газеті Новомиколаївського району "Наше життя", є оціночними судженнями, а не інформацією фактичного характеру, відносно публічної посадової особи, які, крім того, мають об'єктивне підґрунтя. Якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки, викладенні у вказаній статі, принижують його гідність, честь aбо ділову репутацію, він вправі скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм свою оцінку. У відзиві на позов відповідач просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. У відповіді на відзив позивач [PERSON] вказав, що у відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що його висловлювання у вищевказаній статті є його оціночним судженням, тобто висловлюваннями, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. На його думку висловлювання: "Постійні перепони у здійсненні підприємницьке діяльності з боку пана [PERSON] призвели до того, що біля сотні приватних підприємців змушені були закритися тільки протягом 2017 року" містить як раз фактичні дані. Відповідач не припускає, а стверджує, що із-за позивача біля сотні приватних підприємців закрилися тільки протягом 2017 року. Це ж стосується і висловлювання: "отримував відмови та впевнене твердження нашого селищного голови, що на території селища працюватиме лише асенізаційна машина СКП "Варта", конкурентів він не потерпить" - це аж ніяк не оціночне судження, а конкретне ствердження відповідного факту події. Конкретизацію факту у висловлюванні: "до участі у конкурсі [PERSON] нікого не допускає по одній причині - монополізувати діяльність та отримувати незаконний прибуток" також не може розцінюватися як оціночне судження. За змістом ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Реалізація такого права і є основною метою звернення за захистом, а також можливість вимагати відшкодування завданої поширенням неправдивої інформації, шкоди. Він використав своє право на звернення за захистом одразу в суд, щоб не займатися "перепискою" з відповідачем в засобах масової інформації і не виправдовуватися за те, чого не робив. Суд прийме рішення, яке або ним або відповідачем, в залежності від того на чию користь воно буде прийняте, буде опубліковане в ЗМІ, щоб одразу розставити всі крапки над "і". Він наполягає на тому, що всі названі вище звинувачення на його адресу являються неправдивими і підлягають спростуванню. Відповідачем жодного слова у відзиві не зазначено про підприємців, які з його вини припинили свою діяльність, ні про конкурс, до якого він його не допустив, ні про незаконний прибуток. Тобто, він зробив такий висновок, що відповідач не має доказів на підтвердження своїх висловлювань. В такому разі, чому б відповідачу самому не опублікувати в ЗМІ статтю, в якій він зазначить, про те, що інформація, викладена ним в статті "[INFO]" є не конкретними фактами, а лише його оціночним судженням, що він не стверджує, а лише припускає чи так йому здається. Можливо тоді і не виникло б предмету спору в даній справі. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 12 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. Відповідно до ст. 297 ЦК ("Право на повагу до гідності та честі") кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК ("Право на недоторканність ділової репутації") фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про її захист. Відповідно до ст. 23 ЦК ("Відшкодування моральної шкоди") особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:... 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода, яку йому завдав відповідач, полягає у приниженні його честі та гідності, ділової репутації, що відобразилося на його стані здоров'я, його дружини, підірвало його авторитет серед населення та змусило його оправдовуватися перед людьми, які протягом декількох днів телефонували йому, приходили і запитували, чи відповідає дійсності інформація, викладена в статті відповідачем. В зв'язку з вищенаведеним, позивач вважав відзив відповідача на позовну заяву необґрунтованим, непереконливим та таким, що не заслуговує на увагу, тому просив суд задовольнити його позов в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечували з підстав, зазначених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, а також вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Судом встановлено, що в газеті "Наше життя" за [INFO] [NUMBER] на сторінці 2 опублікована стаття відповідача [PERSON] "[INFO]", в якій він звинувачує позивача [PERSON] у перешкоджанні здійсненню підприємницької діяльності на території селища, у зв'язку з чим біля сотні приватних підприємців були закриті протягом 2017 року: "Постійні перепони у здійсненні підприємницької діяльності з боку пана [PERSON] призвели до того, що біля сотні приватних підприємців змушені були закритися тільки протягом 2017 року", а також в тому, що позивач не допускав його до участі в конкурсі на вивіз рідких побутових відходів з метою монополізації діяльності та отримання незаконного прибутку і порушенні закону: "Неодноразово, маючи у власності асенізаційну машину я, як приватний підприємець, звертався до [PERSON] з метою участі у конкурсі на вивіз рідких побутових відходів та вирішення проблеми облаштування зливного колодязя для злиття каналізаційних відходів, на що отримував відмови та впевнене твердження нашого селищного голови, що на території селища працюватиме лише асенізаційна машина СКП "Варта", конкурентів він не потерпить"; "... до участі у конкурсі [PERSON] нікого не допускає по одній причині - монополізувати діяльність та отримувати незаконний прибуток."; "Припиніть порушувати закон". Ухвалою суду від 08 червня 2018 року у справі було призначено лінгвістичну (семантико-текстувальну) експертизу. Згідно висновку експерта № 17353 від 04 жовтня 2018 року Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М.С.Бокаріуса у тексті статті "[INFO]" яка, судячи з наданої на дослідження копії, розміщена в газеті "Наше життя" за [INFO] [NUMBER], - є інформація негативного характеру про Новомиколаївського селищного голову [PERSON]. 2. Висловлювання: "[INFO]" - не належить ні до тверджень, ні до оцінних суджень; "Територія Новомиколаївської селищної ради - це територія подвійних стандартів, де протягом десятиліття чиниться беззаконня. Постійні перепони у здійсненні підприємницької діяльності з боку пана [PERSON] призвели до того, що біля сотні приватних підприємців змушені були закритися тільки протягом 2017 року." - містить у своїй структурі фактичні твердження ("Територія Новомиколаївської селищної ради - це територія ..., де протягом десятиліття чиниться беззаконня.", "Постійні перепони у здійсненні підприємницькі діяльності з боку пана [PERSON] призвели до того, що біля сотні приватних підприємців змушені були закритися тільки протягом 2017 року.") та оцінне судження ("Територія Новомиколаївської селищної ради - це територія подвійних стандартів"); "Неодноразово, маючи у власності асенізаційну машину я, як приватний підприємець, звертався до [PERSON] з метою участі у конкурсі на вивіз рідких побутових відходів та вирішення проблеми облаштування зливного колодязя для злиття каналізаційних відходів, на що отримував відмови та впевнене твердження нашого селищного голови, що на території селища працюватиме лише асенізаційна машина СКП "Варта", конкурентів він потерпить. Так воно і є на сьогодні." - містить у своїй структурі фактичні твердження: "Невже Закон не однаковий для всіх? Селищна рада оголошує конкурси - сама в них виграє. Адже СКП "Варта", яке підзвітне та підпорядковане Новомиколаївській селищній раді здійснює ЄДИНЕ діяльність по вивозу рідких відходів від приватного сектору та бюджетних установ селища Новомиколаївка, до того ж зливаючи нечистоти у непризначених для цього місцях на території нашого селища, за даними КП "Водоканал". Зауважу, що злив відходів без наявності спеціального зливного колодязя не дозволений НІКОМУ. Якщо закон один для усіх, то або всім однаково можна, або однаково не можна." - містить у своїй структурі фактичні твердження (Невже Закон не однаковий для всіх? Селищна рада оголошує конкурси і сама в них виграє. Адже СКП "Варта", яке підзвітне та підпорядковане Новомиколаївській селищній раді здійснює ЄДИНЕ діяльність по вивозу рідких відходів від приватного сектору та бюджетних установ селища Новомиколаївка, до того ж зливаючи нечистоти у непризначених для цього місцях на території нашого селища, за даними КП "Водоканал". Зауважу, що злив відходів без наявності спеціального зливного колодязя не дозволений НІКОМУ. Якщо закон один для усіх, то або всім однаково можна, або всім однаково не можна.") та оцінні судження ("Зауважу, що злив відходів без наявності спеціального зливного колодязя не дозволений НІКОМУ. Якщо закон один для усіх, то або всім однаково можна, або всім однаково не можна."); "Тож складається враження, що до участі у конкурсі [PERSON] нікого не допускає по одній причині - монополізувати діяльність та отримувати незаконний прибуток." - виражене у формі оцінного судження; "Скільки може тривати це свавілля?! [PERSON]! Ви обрані селищним головою НАМИ - людьми, які довірили вам захищати наші інтереси, працювати на благо громади. Але бачимо, що сидячи у владному кріслі скільки років, ви про це забули." - виражене у формі оцінного судження; "Тож взиваємо до вашої совісті, якщо звичайно ще хоч краплинка її залишилася. Дайте змогу людям працювати! Адже це в тому числі наповнюватиме бюджет селищної ради. Припиніть порушувати закон! Зніміть корону з голови! Ми також люди, хоча ви напевно про це вже забули." - не належить ні до фактичних тверджень, ні до оцінних суджень. 3. У тексті статті "[INFO]", яка, судячи з наданої на дослідження копії, розміщена в газеті "Наше життя" за [INFO] [NUMBER], - висловлювання образливого характеру щодо Новомиколаївського селищного голови [PERSON] - відсутні. Таким чином позивачем у встановленому законом порядку було доведено поширення відповідачем інформації, яка, частково, містить фактичні твердження. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 12 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. Проте відповідачем [PERSON] не було доведено, що поширена ним у вищевказаній статті інформація є достовірною. Так допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що її чоловік [PERSON] займається підприємницькою діяльністю по вивозу відходів. 06 грудня 2016 року вона особисто зверталася до [PERSON] з питанням укласти договір між селищною радою та її чоловіком на вивіз рідких побутових відходів, на що [PERSON] відповів, що він не дасть працювати [PERSON] Зі слів чоловіка він приходив до [PERSON] і раніше з усною заявою про участь у конкурсі. 11 вересня 2018 року було проведено конкурс, в якому її чоловік програв. До участі в конкурсі його допустили. Раніше [PERSON] відмовляв в її чоловіку в укладенні договору. Багато підприємців було закрито через великі податки. Про факти вчинення перешкод з боку [PERSON] їй не відомо. Враховуючи, що свідок [PERSON] являється дружиною відповідача [PERSON], а тому зацікавлена в результатах розгляду справи, а також те, що про більшість наданої нею суду інформації вказаному свідку стало відомо лише зі слів відповідача, суд критично відноситься до її показань. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що раніше [PERSON] викачував йому вигрібну яму. Приблизно з квітня 2017 року [PERSON] перестав викачувати йому нечистоти, пояснюючи це тим, що йому заборонила займатися вказаною діяльністю селищна рада. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що за статистикою багато приватних підприємців припинили свою діяльність і, на його думку, в цьому є вина місцевої влади і особисто голови. До 2017 року на його садибі вигрібну яму викачував [PERSON], його це влаштовувало, і ціна і якість. На даний час відходи викачує КП "Варта", але його не влаштовує ціна. Вважає, що повинна бути конкуренція. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що до нього неодноразово звертався [PERSON] із проханням про допомогу у вирішенні питання, щодо отримання ним дозволу на здійснення діяльності по вивезенню відходів. Він прохав [PERSON] надати [PERSON] таку можливість. Протягом 2017 року близько 100 приватних підприємців припинили свою діяльність, проте з яких причин йому не відомо. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 90 ЦПК України встановлено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Суд зазначає, що показання вищевказаних свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не містять взагалі інформації щодо предмета доказування, а тому суд не бере їх до розгляду, як неналежні докази. Пленум ВС України в постанові "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року № 1 в п. п. 6, 15 роз'яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Спростування недостовірної інформації, поширеної у ЗМІ, має особливий порядок, передбачений Законом України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні". Так, зокрема, коли неправдива інформація була поширена у друкованих ЗМІ, то її спростування має бути набране тим же шрифтом і поміщено під заголовком "Спростування" на тому самому місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується. Щодо обсягу спростування, то воно не може більше ніж удвічі перевищувати обсяг спростовуваного фрагменту опублікованого повідомлення або матеріалу. На підставі вищевказаного суд дійшов до висновку, що поширені в газеті "Наше життя" Новомиколаївського району Запорізької області за [INFO] [NUMBER], на сторінці 2, в статті "[INFO]", відомості: "Постійні перепони у здійсненні підприємницької діяльності з боку пана [PERSON] призвели до того, що біля сотні приватних підприємців змушені були закритися тільки протягом 2017 року."; "Неодноразово, маючи у власності асенізаційну машину я, як приватний підприємець, звертався до [PERSON] з метою участі у конкурсі на вивіз рідких побутових відходів та вирішення проблеми облаштування зливного колодязя для злиття каналізаційних відходів, на що отримував відмови та впевнене твердження нашого селищного голови, що на території селища працюватиме лише асенізаційна машина СКП "Варта", конкурентів він не потерпить.", є поширеними через засоби масової інформації (газету), стосуються позивача [PERSON], є такими, що не відповідають дійсності, принижують честь і гідність [PERSON] та його ділову репутацію. Конституцією України людина, її життя і здоров'я, честь та гідність, недоторканість і безпека в нашій країні визнаються найвищою соціальною цінністю, закріплюється недопустимість посягань на права і свободи, честь і гідність інших людей та гарантується судовий захист прав. Законодавчо закріплено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом і тісно пов'язані з фізичною особою. Право на гідність, честь та ділову репутацію є довічним правом кожної особи (ч. 1, 3 ст. 269 ЦК України). За змістом ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Реалізація такого права і є основною метою звернення за захистом, а також можливість вимагати відшкодування завданої поширенням неправдивої інформації, шкоди. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно з ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як зазначено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я: 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна: 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України зазначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина і підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істоті і значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як зазначено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 Цивільного кодексу України). Частиною 4 статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто, в разі порушення майнових або цивільних прав "середня", "нормально" реагуюча, на протиправну, щодо неї, поведінку, людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини, завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні "Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства" (Case ofABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та глибину страждань, яких зазнав позивач [PERSON] в результаті неправомірних дій відповідача [PERSON], те, що він переживав та зазнав нервового стресу у зв'язку із поширенням відносно нього недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, що являється нормальною реакцією людини на вказані дії. У зв'язку з цим, суд доходить висновку, що розмір компенсації моральної шкоди, завданої [PERSON] у зв'язку із поширенням відносно нього недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, в 10000 гривень повністю співвідноситься із завданою шкодою. Таким чином позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. У зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за вимогу немайнового характеру в сумі 704 гривні 80 копійок, за вимогу про компенсацію моральної шкоди в сумі 881 гривня 00 копійок (в частині від задоволених вимог - 50 % від ставки - 1762 гривні 00 копійок), та витрати на проведення експертизи в сумі 6292 гривні 00 копійок, а всього підлягає стягненню 7877 гривень 80 копійок.

Outcome: partial