Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Як слідує із позову, сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі заяви з метою отримання банківських послуг без номера від 06 лютого 2014 року. Відповідно до умов договору, позивач надав відповідачеві кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач своє зобов`язання по щомісячному платежу для погашення заборгованості по кредиту належним чином не виконує. Банк стверджує, що станом на 31 липня 2020 року у [PERSON] утворилася заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 184689 гривень 12 копійок, яка включає: 2 778 гривень 30 копійок - заборгованість за кредитом, 179060 гривень 82 копійки - заборгованість за відсотками за користування кредитом та 2850 гривень - нарахованої пені. 14 вересня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 2 778 гривень 30 копійок заборгованості за кредитом та 134 170 гривень 38 копійок заборгованості за відсотками за період з 06.02.2014 до 30.10.2019, а всього 136948 гривень 68 копійок. Разом з позовом позивач подав до суду заяву про отримання процесуальних документів в електронному вигляді (а.с. 5), клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 6) та за відсутності позивача (а.с. 53) та клопотання про огляд веб-сайту (а.с. 7). Від відповідача заяви та клопотання не надходили. На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, 22 вересня 2020 року судом отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача в с. Дружба Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с. 58). Ухвалою судді від 22 вересня 2020 року (а.с. 59) позовну заяву прийнято до розгляду Мурованокуриловецького районного суду, відкрито провадження у справі та ухвалено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвала про відкриття провадження з копією позовної заяви та додатками до неї були направлені для відома відповідачу на адресу зареєстрованого місця проживання, однак, станом на 21 жовтня 2020 року документи адресату не вручені (а.с. 61-62). Крім того, у довідці сільської ради (а.с. 58), вказана адреса зареєстрованого місця проживання [PERSON] відмінна від тієї, яка вказана у позовній заяві. Ухвалою від 26 жовтня 2020 року (а.с. 61) справу призначено до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в залі судових засідань Мурованокуриловецького районного суду на 11 листопада 2020 року. Однак це засідання було відкладено у зв`язку з першою неявкою відповідача. В судове засідання 01 грудня 2020 року сторони не з`явилися. Представник позивача Гребенюк Олександр Сергійович (а.с. 47) клопотав про розгляд справи без його участі (а.с. 53). Цим же клопотанням представник позивача не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Судова повістка з ухвалою про відкриття провадження у справі та про розгляд справи в спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін та копією позовної заяви з додатками відповідачу направлені за зареєстрованим місцем проживання, крім того, 26 жовтня та 11 листопада 2020 року на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено повідомлення про виклик [PERSON] до суду. Тому в силу положень ч.ч. 7, 8 та 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином. Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 275 ЦПК України). За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення та виклику сторін у справі про розгляд справи. За приписами ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими ЦПК України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. Тому, з урахуванням положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, оскільки наявні всі умови, передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив про прийняття заочного рішення. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 06 лютого 2014 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір без номера у вигляді заяви позичальника (а.с. 16). Предметом договору є кредитний ліміт в сумі 3 000 гривень. У заяві зазначено, що [PERSON] згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Одночасно, з цієї ж заяви слідує, що [PERSON] не отримував Пам`ятку клієнта з Тарифами та основними умовами обслуговування і кредитування для ознайомлення. Наказом Мінфіну від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип Банку на приватне та його найменування на акціонерне товариство (Статут АТ КБ «ПриватБанк», зворот а.с. 50). До позовної заяви Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 17) та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 18-43). Довідкою позивача на (а.с. 15) доведено, що з моменту підписання зазначеного вище кредитного договору відповідач отримав дві кредитні картки і що строк останньої закінчиться у травні 2021 року. Іншою довідкою (а.с. 14) позивач довів, що скористався своїм правом збільшення, а потім - зменшення кредитного ліміту. Випискою за договором із відповідачем (а.с. 11-13) доведено, що Банк виконав своє зобов`язання по наданню кредитного ліміту на кредитну картку, а [PERSON] використав його та частково повернув кредитні кошти на кредитну картку. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості (а.с. 8-10), станом на 31 липня 2020 року у [PERSON] утворилася заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 184689 гривень 12 копійок, яка включає: 2 778 гривень 30 копійок - заборгованість за кредитом, 179060 гривень 82 копійки - заборгованість за відсотками за користування кредитом та 2850 гривень - нарахованої пені. В той же час до суду заявлено вимогу про стягнення повної суми заборгованості за тілом кредиту (2778 гривень 30 копійок) та 134 170 гривень 38 копійок заборгованості за відсотками за період з 06.02.2014 до 30.10.2019, а всього 136948 гривень 68 копійок. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У заяві позичальника від 06 лютого 2014 року, підписаній сторонами, процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, обґрунтував право вимоги в цій частині пунктами 2.1.1.12.7.2 та 2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємної частини спірного договору. Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов і Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Задовольнивши клопотання позивача про огляд його веб-сайту https://privatbank.ua/terms, суд переконався, що в папці «Архів договорів» містяться Умови і правила надання банківських послуг, актуальні станом на день підписання кредитного договору між сторонами у справі, і вони ідентичні тим, які позивач надав суду (а.с. 18-43). Однак, у підписаному сторонами договорі (заяві-анкеті) (а.с. 16) ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив [PERSON] про розміщення Пам`ятки клієнта, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів на іншому офіційному сайті www.pb.ua. Таким чином, надані суду для обґрунтування позову Тарифи (а.с. 17) та Умови і Правила надання банківських послуг (а.с. 18-43) суд не може сприйняти як стандартну (типову) форму, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. З цих підстав суд не погоджується з позицією позивача про те, що при укладенні Договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки вважає, що з наведених вище підстав в даному випадку цю норму неможливо застосувати до вказаних правовідносин. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, надані банком Витяг з Тарифів та Умови і Правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як належні докази. Така позиція суду узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17. У згаданому судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду також зроблено висновок про те, що, оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, - їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Оскільки в даній судовій справі суд прийшов до такого самого висновку, у нього відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Так само позивач не висував вимоги про стягнення неустойки (штрафу або пені). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч. 1 і 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 с. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що, з огляду на приписи ч 4 ст. 42 Конституції, участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 зауважив, що пересічний споживач банківських послуг не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. А тому Верховний Суд прийшов до висновку про відсутність підстави вважати, що при укладенні договору з фізичною особою АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону країни «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк; інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Частина 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України зобов`язує сторони довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. За викладених вище обставин, суд вбачає підстави для часткового судового захисту прав позивача та стягнення з відповідача на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованості лише за тілом кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 2 102 гривні судового збору (а.с. 52). Цей позов заявлений на суму 136 948 гривень 68 копійок, а суд прийшов до висновку про задоволення позову на суму 2 778 гривень 37 копійок, що складає 2,03 %. Таким чином, судові витрати підлягають компенсації позивачу лише у розмірі 2,03% або 42 гривні 67 копійок.

Outcome: partial