Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

ПАТ "Черкасигаз" звернулось до Золотоніського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Свою позицію мотивує тим, що відповідачі безпідставно, як на думку представника позивача, звертались із скаргами до державних та правоохоронних органів по питанню сприяння в підключенні газопостачання та відновленні порушених конституційних прав та законних інтересів громадян. У судовому засіданні представник позивача Сизько О.Л. повністю підтримала позовні вимоги, посилаючись на доволи, зазначені у позовній заяві, та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що даний позов ПАТ "Чнркасигах" подав з метою переслідування громадян за подання звернень до органів державної влади, за критику їх діяльності та прийнятих рішень, що прямо заборонено Законом України "Про звернення громадян", а також прослідковуггься намагання помститнся за подані громадянами цивільні позови до ПАТ "Черкасигаз" про захист прав споживача по інших судових справах. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засіданя не з`явились, направивши до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, у письмових запереченнях позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити ПАТ "Черкасигаз" у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та вивчмвши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень... Згідно із ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно із ч. 1 ст. 10 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Пунктом 16 постанови Пленуму № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" визначено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Аналогічна правова позиція, щодо встановленого ст. 40 Конституції України права на звернення, викладена пункті 3 рішення Конституційного суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української PCP (справа про поширення відомостей), якою крім всього визначено, що питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. Згідно із ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, а статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності, у тому числі щодо рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі: у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких ворушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чн свобод. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 року під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що у даному випадку мало місце звернення відповідачів до уповноваженого органу державної влади: Черкаської обласної державної адміністрації та до Президента України, як гаранта додержання прав та свобод людини і громаданина, з метою захисту та відновлення прав та законних інтересів, порушених відмовою позивача від газифікації житла, а не розповсюдження недостовірної інформації перед іншою особою (особами). Крім того, суд погоджується з думкою позивача щодо спростувания недостовірної інформації у такий самий спосіб, у який вона була поширена. Позовні вимоги ПАТ "Черкасигаз" щодо спростування недостовірної, як на думку позивача інформації, полягають у зобов'язанні відповідачів спростувати інформацію перед: Президентом України, Уповноваженим з прав людини Верховної Ради України, Антимонопольним комітетом України, Прем'єр-Міністром України, Черкаською облдержадміністрацією, Прокурором Черкаської області та начальником УМВС України в Черкаській області. Разом з тим, до позовної заяви як єдиний доказ розповсюдження інформації позивачем додано копію клопотання відповідачів до голови Черкаської ОДА про сприяння в підключенні газопостачання та відновленні порушених конституційних прав та законних інтересів громадян і в судовому засіданні представником позивача надано як доказ ксерокопію скарги, адресованої Президенту України, яку неможливо прочитати. Тобто, вказані звернення громадян направлені до двох адресатів, проте позовні вимоги необгрунтовано ставляться щодо спростування інформації перед зовсім іншими органами влади і правоохоронними органами, до яких зазначені звернення взагалі не направлялись, що також є підставою для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог. Крім того, позовні вимоги щодо спростування інформації можуть полягати у спростуванні шляхом аналогічним її розповсюдженню (за умови визнання інформації недостовірною), натомість позивач наполягає на спростуванні іформації через засоби масової інформації: у пресі та радіомовленні, що також суперечить положенням п. 25 Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 року, де зазначено, що спростувания має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. За таких обставин суд вважає, що ПАТ "Черкасигаз" слід відмовити у задоволенні позовних вимог за відсутністю підстав. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed