Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

18.02.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просить здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ним та відповідачкою право власності по 1/2 частині за кожним на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 51,10 кв. м., житловою площею 31,60 кв. м. Крім того, просить визнати за ним право особистої приватної власності на придбане ним до шлюбу майно, а саме: соковитискач марки Braun МР 80, домашній кінотеатр марки Sony DAV-D2100, серійний номер 3416452, пилосос марки Samsung, модель SC 4047, заводський номер 81ЕУС01036Р, вентилятор марки Saturn, модель ST1261, б/н, холодильник марки SHARP, модель SJ63MAA, годинник електронний марки Спектр, серійний номер CK 0186-С-К, комплект м`яких меблів «Калинка», СВЧ піч марки Samsung, модель PG 831R, б/н. На обгрунтування посилається, що 24 жовтня 2009 року Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області між ним та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб за актовим записом № 145, який рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13 листопада 2018 року розірвано та стягнуто на її користь аліменти. В період шлюбу за спільні кошти та в інтересах сім`ї задля спільного проживання було придбано у власність житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 51,10 кв. м., житловою площею 31,60 кв. м., загальна вартість якого складала 88 885 гривень 00 копійок. Вказаний житловий будинок був придбаний за його власні кошти та кошти матері відповідачки. Крім того, ним було взято кошти за договором позики. Однак, право власності на вказаний будинок оформлено на [PERSON] . З урахуванням положень ст. ст. 60, 61 СК України, вважає спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності, просив позов задовольнити. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 28.02.2019 відкрито провадження у справі. 02.05.2019 до канцелярії суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому у задоволенні позову просила відмовити. 04.06.2019 від позивача [PERSON] до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив. 10.06.2019 від відповідача [PERSON] до канцелярії суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. У судове засідання учасники справи не з`явилися. Від позивача [PERSON] 19.07.2019 надійшли письмові пояснення, в яких на задоволенні позову наполягав. Відповідач [PERSON] надала до канцелярії суду заяву, в якій позовні вимоги визнала, просила розгляд справи проводити за її відсутності. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного. 24.10.2009 Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 145 (а.с. 11) Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13.11.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 12-13) 18.04.2011 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] , який посвідчено Зміївським приватним нотаріусом Лещенко Л.В. за реєстровим № 780, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав від 21.01.2019 за № 153288369, Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 9804662 (а.с. 19, 20, 77, 95) Крім того, позивачем на підтвердження своїх доводів надано копії розписок про укладення договорів на отримання грошових коштів від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 14-18) Крім того, позивачем надано копію кредитного договору № 400095412 від 09.04.2006, укладеного між ЗАТ "Альфа-банк" та [PERSON] , та копію кредитного договору № 02/12850118/1344/02 від 11.11.2007, укладеного між ВАТ КБ "Надра" та [PERSON] (а.с. 30-36, 42 - 44) Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, щопідлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Режим спільної сумісної власності подружжя існує і тоді, коли один із подружжя не мав із поважної причини самостійного заробітку (доходу). Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 24 січня 2019 року по справі № 729/1170/16-ц (провадження № 61- 25681св18) зробив правовий висновок про те, що «посилання учасників справи на недоведеність фінансової участі іншого з подружжя у придбанні спірної частини будинку не має правового значення, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (провадження № 6-843цс17)». У іншій Постанові від 26 грудня 2018 року по справі № 689/1206/16-ц (провадження 61-22896св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив провів висновок про те, що у статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Крім того, позивач ставить питання про визнання за ним права особистої приватної власності на речі побутового вжитку, вказуючи про те, що соковитискач, домашній кінотеатр, пилосос, вентилятор, холодильник, електроннирй годинник, комплект м`яких меблів, мікрохвильова піч придбані ним до укладення шлюбу. Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, враховуючи, що вказане майно набуте позивачем у власність до укладення шлюбу і виключно за власні кошти, це майно, в силу ст. 57 СК України, є його особистою приватною власністю, яка не підлягає поділу між колишнім подружжям. Позивачем [PERSON] надано копії документів на придбання побутової техніки, з яких вбачається, що побутова техніка придбана у період до укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 36 зворотній бік - 41) Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Втручання у право власності може бути виправдним згідно з ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 р. в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 р. в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства), якщо воно здійснено: 1) з метою урегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); 2) на підставі закону; 3) з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. У справі Руїс Торіха проти Іспанії, Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року). Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] був придбаний за спільні кошти подружжя в період шлюбу та в інтересах сім`ї задля спільного проживання в ньому, вказане домоволодіння є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] , в якому їхні частки є рівними. Крім того, встановлено, що речі побутового вжитку придбані [PERSON] до укладення шлюбу за власні кошти, які, в силу ст. 57 СК Ураїни, є його особистою приватною власністю. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат провести у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України.

Outcome: approved