Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

У травні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем [PERSON], який зареєстрований 16.08.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції на підставі актового запису №944. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, у звязку з відсутності взаєморозуміння, взаємоповаги, внаслідок чого між ними припинилися шлюбні стосунки та вони перестали вести спільне господарство. Позивач стверджує що шлюбні відношення припинено. Вона не бажає поновлювати сімейні відносини з відповідачем та проживати з ним однією сімєю. Позивач вважає, що зберегти сім'ю вже неможливо, наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем. Син знаходяться повністю на утриманні позивачки, добровільно матеріальної допомоги відповідач не надає, хоча має таку можливість тому просить стягнути аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до 09.11.2030 року В судове \~засідання позивач [PERSON] \~не зявилася, \~надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність та наполягала на розірвання шлюбу з відповідачем та просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до 09.11.2030 року, не заперечувала щодо винесення заочного рішення по справі ( а.с.32). Відповідач [PERSON]\~в судове\~засідання не\~зявився,\~\~\~про дату\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлявся\~належним чином\~-\~ поштою,\~рекомендованим листом\~з повідомленням\~про вручення\~(\~а.с.24),\~причини неявки\~суду не\~повідомив,\~заяв про\~відкладення розгляду\~справи або\~слухання справи\~у його\~відсутність суду\~не надав,\~ не подав відзив на позовну заяву у встановлені судом строки. Відповідно до\~ст. 280 ЦПК України \~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до \~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,\~\~ ч.1 ст.6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд\~ його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). В порядку ч.2\~ст. 247 ЦПК України \~розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.\~24\~СК України,\~шлюб ґрунтується\~на вільній\~згоді жінки\~та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року N 11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї\~ державою\~ полягає,\~ зокрема,\~ в\~ тому,\~ що\~ шлюб\~ може бути розірвано в судовому порядку лише за умови,\~ якщо встановлено,\~ що подальше\~ спільне\~ життя\~ подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. \~Згідно \~ст.\~112\~ч.2\~Сімейного кодексу\~України суд\~постановляє рішення\~про розірвання\~шлюбу,\~якщо буде\~встановлено,\~що подальше\~спільне проживання\~чоловіка й\~дружини та\~збереження шлюбу\~суперечать інтересам\~одного з\~них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 16 серпня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції на підставі актового запису №944, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД № 173628 (а.с.9). Від спільного життя мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖД № 330895, актовий запису № 10575 (а.с.8 ) Причиною розпаду сім`ї є те, що спільне життя з відповідачем не склалося, у звязку з відсутності взаєморозуміння, взаємоповаги, внаслідок чого між ними припинилися шлюбні стосунки та перестали вести спільне господарство. Позивач на розірвання шлюбу наполягає, відновлювати подружні відносини не має наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження родини не має потреби, оскільки вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно. При таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка і жінки й роблять їх спільне життя надалі неможливим, тому, що збереження родини суперечило б інтересам сторін та їх малолітнього сина. Згідно зі ст. 113 СК України\~особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд вирішуючи питання про розірвання шлюбу вважає за необхідне зясувати прізвище подружжя після розірвання шлюбу. Позивачка \~просить надалі іменуватися цим прізвищем. \~ Враховуючи те, що сторони проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують,\~ спільного господарства не ведуть, суд приходить до висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] існує лише формально, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Також судом встановлено, що сторони припинили подружні відносини, проживають окремо. Згідно довідки № 262 від 23.04.2018 року, виданої Лиманською селищною радою Роздільнянського району Одеської області син [PERSON], [INFO] проживає з матірю і знаходиться на її утриманні (а.с.7). Відповідно до ч.2\~ст.51 Конституції України\~батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою ( ч.3\~ст.51 Конституції України\~). Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована\~Постановою Верховної [PERSON] України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обовязком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення в\~Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У відповідності зі ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі досліджених доказів суд вбачає, що позивач усі витрати по утриманню, догляду сина несе вона особисто. Відповідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів\~ від 15.05.2006 року № 3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Суд вважає за необхідне визначити щомісячний розмір аліментів, який відповідач зобов'язаний сплачувати на утримання дитини. Згідно зі ст. 180 СК України, обоє батьків зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Пунктом 17 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~15.05.2006\~року №\~3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу\~України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до частини 3\~ст.181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 ч.1 СК України передбачено, що при визначені розміру аліментів, суд враховує: - стан здоров'я та матеріальне становище дитини; - стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; - доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2\~ст.182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 5\~ст.183 СК України, визначений розмір аліментів із розрахунку: на одну дитину\~однієї чверті, на двох дітей\~однієї третини, на трьох і більше дітей\~половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», встановлено з 01.01.2018 року прожитковий мінімум дітей віком до 6 років - 1492 грн. Згідно ч. 1\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими. Беручи до уваги наведене і виходячи із встановленого державою розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та обоюдного обов'язку батьків на їх утримання, а також обставини для необхідного рівня життя дитини, гармонійного розвитку, суд вважає доцільним визначити розмір аліментів для утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до 09.11.2030 року, що буде відповідати інтересам дитини по її утриманню. Статтею 191\~СК України\~\~передбачено,\~що аліменти\~на дитину\~присуджуються за\~рішенням суду\~від дня\~пред'явлення\~позову. Суд роз'яснює, що згідно зі\~ст. 192 СК України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. У відповідності до ч.1 п.6\~ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує також питання розподілу між сторонами судових витрат. Так, згідно із ст.\~137\~ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. При цьому, розмір витрат на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату. Згідно положень ст.30 Закону України«Про адвокатурута адвокатську діяльність»\~- гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При чому, склад та розмір витрат, повязаних з оплатою витрат на правову допомогу, на думку суду, входить до предмету доказування, в порядку ст.ст. 76-83 ЦПК України. Відповідно до роз'яснень викладених в п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем наданий договір №75 про надання правової допомоги від 25.04.2018 року, укладений між позивачем та адвокатом ( а.с.13), накладна від 25.04.2018 року ( а.с.12) та квитанція до прибуткового касового ордере №75 від 25.04.2018 року ( а.с. 33). У відповідності з вимогами ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме - з відповідача на користь позивача покладаються витрати по оплаті судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. та витрати пов'язані з отриманням юридичної допомоги в розмірі 1900 грн. та також підлягає стягненню на користь держави з відповідача судовий збір\~ в розмірі 704,80 грн.\~\~\~ На підставі ст.ст.24,ч.3ст.105,110,112,113,115,141,180,182,183,191,192Сімейного кодексу України,

Outcome: partial