Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до державного підприємства "Дослідно-експериментальне підприємство" Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області" (надалі - відповідач) про стягнення середньої заробітної плати за період затримки розрахунку при звільненні. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилалася на те, що 03.01.2012 року вона була прийнята на посаду юрисконсульта в ДП "Дослідно-експериментальне підприємство" Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області", а 11.03.2014 року її було звільнено, згідно ч.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). В день її звільнення, відповідач зобов'язаний був, відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, виплатити нараховану заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку й витрати, пов'язані з відрядженням. Але відповідач відмовився провести повний розрахунок, мотивуючи відмову відсутністю грошових коштів на рахунку. Після неодноразових звернень заробітна плата й компенсація за відпустку була частково виплачена 10.04.2014 р., витрати, пов'язані зі службовим відрядженням до теперішнього часу не сплачені. В зв'язку з наведеним позивач вважає, з урахуванням уточнень позовних вимог від 19.05.14 р., що, у відповідності з вимогами ст. 117 КЗпП України, відповідач повинен виплатити недоплачену заробітну плату за березень у сумі 88,70 грн., недоплачену компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за весь час затримки проведення повного розрахунку з нею в сумі 9360,00 грн., а також суму моральної шкоди в розмірі 4000,00грн. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позовну заяву з вказаних в ній підстав, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, з підстав викладених в запереченнях на позовну заяву. Пояснив, що підприємство знаходиться в складному фінансовому стані, і як наслідок, відсутні обігові кошти для виплати заробітної плати, крім того, з урахуванням соціальної пільги, заробітна плата за березень у сумі 88,70 грн., та компенсація за невикористану відпустку, були виплачені підприємством в повному обсязі 10.04.2014 р. Просив суд зменшити суму компенсації за час затримки проведення повного розрахунку, та відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно зі ст.ст. 47,116, ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги про розрахунок. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що згідно наказу № 7 від 11.01.2012 року [PERSON] була прийнята по переводу на посаду юрисконсульта державного підприємства "Дослідно-експериментальне підприємство" Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області" з 03.01.2012 р. Згідно наказу № 1 від 11.03.2014 р. позивач була звільнена з роботи за угодою сторін на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України, що підтвердили сторони в судовому засіданні та підтверджується копією трудової книжки, копією наказу про звільнення позивача. При звільненні позивача з роботи в порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач не провів з позивачем [PERSON] повний розрахунок в день звільнення, що визнав представник відповідача в судовому засіданні. З [PERSON] було проведено розрахунок наступним чином: заробітна плата й компенсація за невикористану відпустку з урахуванням соціальної пільги їй в повному обсязі були сплачені 10.04.2014 р.; до теперішнього часу підприємство не сплатило позивачці витрати, пов'язані з її службовими відрядженнями та її власними коштами, витраченими на відправлення кореспонденції у розмірі 580,71 грн. Таким чином, остаточний розрахунок з [PERSON] до теперішнього часу не проведений в повному обсязі. Отже, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України відповідачем при звільненні позивачки з роботи. Передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає при наявності у цьому вини роботодавця. Суд критично ставиться до доводів представника відповідача, про відсутність вини з боку підприємства, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Відсутність обігових коштів на рахунках і складне фінансове становище підприємства не позбавляє відповідача від обов'язку по виплаті заробітної плати. Зазначені обставини не повинні порушувати Конституційне право робітника на отримання заробітної плати. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що вина відповідача в порушенні вимог ст.116 КЗпП України є доведеною. Тому у відповідності до вимог ч.1 ст.117 КЗпП України з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку за період з 11.03. 2014 року по день винесення рішення судом, тобто по 11.07.2014р., що становить 121 день. Розмір середньоденної заробітної плати складає 69,41 (середньоденна заробітна плата). Таким чином, сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, яку відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача становить 69,41грн.х121день=8398,61 грн. Але враховуючи що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 8398,61 гривень, що більше розміру заборгованості по остаточному розрахунку 580,70 гривень, суд погоджується із запереченнями відповідача, що сума заявленого до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є співмірною з сумою коштів не виплачених при звільненні позивачки та розмір такого стягнення суперечить загальним принципам і засадам цивільного законодавства України та положенням норм Конституції України, а тому суд вважає за доцільне зменшити розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд вважає за можливе зменшити суму стягнення в цій частині, з урахуванням наступного: при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Із врахуванням вищевикладеного, та розміру заборгованості суд вважає за необхідне зменшити стягнутий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 2082,00 гривень. У зв'язку з невиплатою позивачу належних сум у строки, встановлені законом, йому була спричинена і моральна шкода, яка полягає у порушенні відповідачем його прав. Відповідачем позивачу були спричинені моральні страждання. Відповідно до ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. При визначенні розміру відшкодування слід врахувати тяжкість фізичних і моральні страждань позивачів, їх тривалість, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках. Суд вважає, що позивачам була заподіяна моральна шкода, однак до заявленої ними суми, суд відноситься критично й враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача з боку відповідача, а не про покарання останнього за його неправомірні дії, що не відповідало б принципам цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України. За таких обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги конкретні обставини по справі, діяння відповідача, моральні страждання позивача, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, суд вважає необхідним, задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди частково і стягнути на користь позивача моральну шкоду, завдану неправомірними діями відповідача, в розмірі 2000,00 грн. В задоволенні решти позовних необхідно відмовити. Так як позовні вимоги задоволені частково, а позивач при зверненні з позовною заявою до суду, звільнений від сплати судового збору, то суд вважає, що з відповідача на користь держави належить стягнути, згідно зі ст. 88 ч.3 ЦПК України, судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial