Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Прокурор Солом'янського району м. Києва в інтересах держави в особі: Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з зазначеним позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання спадщини відумерлою, просив суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу кв.[ADDRESS], укладений 22.03.2013 між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] та застосувати наслідки недійсності правочину. Визнати кв.[ADDRESS] відумерлою спадщиною [PERSON] та передати її у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. В обґрунтування позову зазначив, що перевіркою прокуратури Солом'янського району м. Києва встановлено, що у березні 2012 року померла [PERSON], [INFO]. Після смерті якої відкрилась спадщина, яка складається з права приватної власності на [ADDRESS]. Згідно відповіді Дев'ятої державної нотаріальної контори від 05.07.2013 № 6206/02-14 встановлено, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. За таких обставин, прокурор прийшов до висновку про відсутність спадкоємців які прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті померлої, у строк визначений чинним законодавство України. Таким чином майно, яке залишилось після смерті [PERSON] має бути визнано судом відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Однак, в ході перевірки встановлено, що право власності на вказану квартиру перейшло і зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25.09.2012 у справі № 2-5684/12. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.05.2013 задоволено апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25.09.2012 та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] та визнання права власності на квартиру. За таких обставин, [PERSON] не є власником вищевказаної квартири, однак всупереч чинного законодавства та не маючи на те законних підстав, остання відчужила квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу від 22.03.2013. Результатом укладення вказаного договору купівлі-продажу є перехід права власності на спірну квартиру до [PERSON]. Згідно системного аналізу норм законодавства вбачається, що лише власник майна може розпоряджатись ним, при цьому, [PERSON] не будучи власником майна розпорядилась ним на власний розсуд та здійснила відчуження, що є порушенням чинного законодавства. Таким чином, вказаний договір купівлі-продажу в силу ст.ст.203, 215 ЦК України є недійсним. Фактично відчуження квартири, яке було здійснено на користь [PERSON], є неправомірними діями щодо майна померлої, оскільки [PERSON] не є власником спадкового майна ні в силу закону ні в силу заповіту, тому не має права розпоряджатись ним. За таких обставин, відповідно до чинного законодавства України вказана квартира має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти до власності територіальної громади. З метою захисту права на здійснення управління, розпорядження майном територіальної громади міста Києва, здійснення контролю за ефективним використанням та збереженням майна, а також недопущення неправомірного використання майна, прокуратур району звертається до суду з даною заявою на захист інтересів територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Прокурор прокуратури Солом'янського району м. Києва [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, просила суд його задовольнити в повному обсязі та розглядати справу за відсутності відповідачів в заочному порядку. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву згідно якої, остання підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, справу розглядати за відсутності представника позивача. Відповідачі О.В. [PERSON] та [PERSON] в судове засідання жодного разу не з'являлися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, про причини неявки, що можуть бути визнані судом поважними не повідомили, що свідчить про їх небажання приймати участь у розгляді справи, а тому суд у відповідності до ст.224 ЦПК України, вважає можливим за згодою прокурора, який діє в інтересах позивача, провести заочний розгляд справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що прокурор, який діє в інтересах позивача, проти заочного розгляду справи не заперечував, суд на підставі ч.1 ст.225 ЦПК України, постановив ухвалу щодо заочного розгляду справи. Представник третьої особи, КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши думку сторін, які з'явилися в судове засідання та на підставі наявних у справі доказів суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Матеріалами справи встановлено, що первинна реєстрація права власності на кв.[ADDRESS], була проведена за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.03.1995 (а.с.10-17). Далі право власності па вказану квартиру перейшло до [PERSON] на підставі договору дарування від 19.05.2000 (а.с.18). В березні 2012 року у віці 73 років [PERSON] померла, про що свідчить актовий запис про смерть №3674 від 26.02.2013 (а.с.23-25). Актом КП "Батиївське" від 09.07.2013, встановлено, що при неодноразовому відвідуванні [ADDRESS], двері ніхто не відчиняє, зі слів мешканців сусідньої квартири, в квартирі №23 тривалий час ніхто не проживає (а.с.31). Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 20.06.2013, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась (а.с.9). Далі право власності на спірну квартиру перейшло і зареєстровано за [PERSON] на підставі заочного рішення Солом'янського райсуду м. Києва від 25.09.2012 (а.с.19-21). Однак, 21.05.2013, вищевказане рішення скасоване рішенням Апеляційного суду м. Києва, яким апеляційна скарга Київської міської ради задоволена, ухвалено, нове рішення, яким у позові відмовлено (а.с.32-35). Проте, до скасування заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25.09.2013, спірна квартира, за договором купівлі-продажу від 22.03.2013 (а.с.26,27), була відчужена на користь [PERSON], що також підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.28). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою - третю, п'ятою та шостої ст.203 цього Кодексу. Предметом договору купівлі-продажу від 22.03.2013 є продаж однією стороною "продавцем" ([PERSON], через свого представника), другій стороні "покупцю" ([PERSON]) кв.[ADDRESS] (загальною площею 31,9 кв.м, житловою площею 16,5 кв.м, яка складається з однієї кімнати). Суд звертає увагу на ч.1 п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, якою визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Частина 5 п.5 вищевказаної Постанови вказує, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, особа може вважатися заінтересованою у визнанні оспорюваного правочину недійсним і мати право на звернення до суду з вимогою про визнання правочину недійсним, тільки у разі коли така особа може надати суду докази, що саме на момент вчинення правочину, було порушено її законні права та інтереси. Однак виходячи з обставин справи, ймовірна наявність порушення законних прав та інтересів Київської міської ради (за умови доведеності перед судом порушення майнового права), починається від дати ухвалення рішення Апеляційного суду м. Києва - 21.05.2013. Крім того, слід зазначити, що наслідки до яких призвів недійсний правочин не мають значення для визнання його недійсним - усі обставини, у тому числі і заінтересованість позивача, оцінюються станом на момент укладання правочину. В момент відкриття провадження по справи не завжди відомо, чи є позивач суб'єктом права, чи порушене його право, чи є порушником його права та особа, яку позивач зазначає відповідачем саме в контексті викладених позовних вимог. Тому позивача і відповідача в момент порушення справи вважають можливими суб'єктами спірних правовідносин. У зв'язку з чим у судовій практиці виникає питання щодо належної сторони в цивільній справі. Неналежний позивач - це особа, якій не належить право вимоги по пред'явленому у суді позову саме в контексті сформульованих та викладених вимог позовної заяви. Цивільно-процесуальний кодекс України не допускає заміну належного позивача, однак при цьому позивач не позбавлений права змінити підставу або предмет позову, що в даному випадку не було зроблено позивачем. Тобто з аналізу вищезазначених норм в контексті обставин даної справи випливає, що позивач не був стороною спірного правочину, відповідно його права та законні інтереси не були порушені вчиненням правочину, саме на момент вчинення правочину, тому у нього взагалі відсутня можливість звертатися до суду з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним. Крім того, позивачем не доведено, що порушенні його майнові права, оскільки останній на даний час не наділений правом володіння, користування та розпорядження вищевказаною квартирою, тобто позивачем не доведено наявності у нього матеріально-правового інтересу, тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним. Другу частину позовних вимог, щодо визнання спадщини відумерлою, чинний ЦПК України відносить до справ розгляд яких передбачений в окремому провадження. Однак в даному випадку вони також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від першої частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено. При цьому, суд роз'яснює позивачу, що відмова у задоволенні вищезазначених позовних вимог не перешкоджає його зверненню до суду за захистом своїх прав щодо витребування майна із чужого незаконного володіння за наявності та доведеності останнім, в контексті ст.388 ЦК України, права на витребування майна. Виходячи із принципу змагальності сторін закріпленому у ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а тому суд вважає, що позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги та наявність права звернення саме з такими вимогами до відповідачів. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного-процесуального кодексу України. На основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed