Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

09 вересня 2014 року [PERSON] звернувся в Шевченківський районний суд м. Києва з зазначеним позовом до [PERSON] Свої вимоги мотивував тим, що між ним та СТ "Десенка" існував спір, який розглядався Деснянським районним судом м. Києва. Після судового засідання 17 березня 2014 року він залишив приміщення суду та пішов додому. 29 березня 2014 року йому зателефонував дільничний інспектор та попросив, щоб він дав пояснення по заяві [PERSON] до міліції, у якій останній вказав, що 17 березня 2014 року в приміщенні суду він йому, що спалить його будинок в СТ "Десенка". [PERSON] письмово звинуватила його в тому, що він в приміщенні суду запропонував їй вступити в статеві відносини в збоченій формі та погрожував її вбити. Після цього він звернувся з заявою до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві на предмет порушення кримінального провадження відносно [PERSON] 22 серпня 2014 року багатьом членам СТ "Десенка" було розповсюджено інформаційний лист СТ "Десенка", який підписав [PERSON] Згідно тексту цього листа він бандит та сексуальний маніяк. Вважає, що за таких обставин, з відповідача слід стягнути на його користь в якості компенсації моральної шкоди 200000 гривень. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року справу передано за підсудністю до Солом'янського районного суду м. Києва. У судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав. Вважає, що відповідач порушила його права та має відшкодувати завдану моральну шкоду. Зазначив, що розмір відшкодування він зазначив у більшому розмірі, тому погоджується, щоб суму визначив суд. Відповідач [PERSON] вважає, що позов не підлягає задоволенню. Надала суду письмові заперечення (а.с. 67-68), в яких зазначено, що після того як [PERSON] вчинив неправомірні дії щодо неї, а також голови правління СТ "Десенка" в Деснянське РУ ГУ МВС України в м. Києві було подано заяву про кримінальне правопорушення. Листом її повідомили, що з [PERSON] проведено профілактично-роз'яснювальну бесіду та попереджено про відповідальність згідно чинного законодавства. Вважає, що права позивача вона не порушувала. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та СТ "Десенка" тривають судові спори з приводу різних обставин. Відповідно до ст. 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Нормами статей 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. За змістом ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Пункт 18 цієї Постанови № 1 закріплює положення про те, що позивач має довести те, що внаслідок поширеної відповідачем інформації було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У позовній заяві зазначено, що в судове засідання Деснянського районного суду м. Києва 17 березня 2014 року голова правління СТ "Десенка" прибув з членом правління [PERSON], яка потім звернулась до правоохоронних органів з заявою про вчинення позивачем протиправних дій. На спростування доводів позивача відповідач надала суду Акт про вчинення погроз фізичної розправи над посадовими особами СТ "Десенка" та погроз знищення їх майна гр. [PERSON] (а.с. 53). У зв'язку з цим, відповідач звернулась з заявою до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві. У висновку по заяві [PERSON] від 27 березня 2014 року, затвердженого начальником Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, зазначено, що в ході перевірки опитаний гр-н [PERSON] пояснив, що 17 березня 2014 року в приміщенні Деснянського районного суду м. Києва розглядалась цивільна справа за його позовом по відношенню до СТ "Десенка". На засіданні була присутня гр-ка [PERSON] Після закінчення судового засідання ніяких словесних погроз в адресу останньої він не висловлював. В подальшому збирається всі спірні питання вирішувати в рамках правового поля (а.с. 51). 31 березня 2014 року [PERSON] було направлено повідомлення про те, що її заява щодо словесних погроз [PERSON] Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві розглянута. З [PERSON] проведено профілактично-роз'яснювальну бесіду та попереджено про відповідальність згідно чинного законодавства та вчинення протиправних дій (а.с. 50). У роз'ясненнях, викладених у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). У цьому рішення зазначено, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Судом встановлено, що [PERSON] зверталась до правоохоронного органу з заявою, яка була розглянута. Зі змісту заяви вбачається, що відповідач повідомляла інформацію про порушення її прав. Зазначена інформація була предметом розгляду органів владних повноважень, які прийняли принаймні профілактичні міри для того, що право відповідача не могло бути порушене. Суд вважає, що метою звернень [PERSON] не було приниження честі, гідності позивача, звернення спрямовувались для захисту своїх прав, які відповідач вважала порушеними. Також не є підставою для задоволення позову й посилання позивача на інформаційний лист СТ "Десенка" від 22 серпня 2014 року (а.с. 11-13). Цей лист підписаний [PERSON], до якого позивач не заявляв вимог у цій цивільній справі. Позивач зазначив, що окремий позов до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди розглядається Шевченківським районним судом м. Києва. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог про захист честі та гідності. Позов про відшкодування моральної шкоди може бути задоволений лише у випадку наявності порушеного права та необхідності захисту честі, гідності чи ділової репутації. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed