Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

У лютому 2013 року позивачі звернулись до суду з вище вказаним позовом та просили визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 25.10.2010 року, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] 45/100 часток будинковолодіння по [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ. «Б», що посвідчений за реєстровим №5050, приватним нотаріусом міського нотаріального округу - Половинською О.Б.; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно, а саме 45/100 часток будинковолодіння по [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,7 кв.м., житловою площею 92,20 кв.м., криниці №1, огорожі №2,3 та є предметом договору дарування нерухомого майна від 25.10.2010 року; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.12.2010 року, яке видано виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на ім'я [PERSON], згідно якого посвідчено право власності на житловий будинок літ. «А»загальною площею 163,40 кв.м., в тому числі п'ять житлових кімнат площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожа №4-5, у розмірі 1/1 частки; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно, а саме: житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,40 кв.м., житловою площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», огорожа №4-6; визнати за [PERSON], [PERSON] право спільної сумісної власності на об'єкти незавершеного будівництва, які розташовані на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] та складаються з усіх будівельних матеріалів та обладнання, яке було використано у процесі будівництва (створення майна), а саме: житлового будинку літ. «А» загальною площею 163,40 кв.м., житловою площею 90,50 кв.м., ступінь будівельної готовності якого становить 72%, житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,70 кв.м., житловою площею 92,20 кв.м., ступінь будівельної готовності якого становить 88%, сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», криниця №1, огорожа №2,3,5,6. В обґрунтування вказаних вимог посилались на те, що на земельній ділянці по [ADDRESS] розташовані два житлові будинки з відповідними надвірними спорудами забудовниками яких є позивач [PERSON] та її покійний чоловік [PERSON] спадкоємцем якого є їх син [PERSON] Будівництво вказаних будинків здійснювалось родиною позивачки за їх спільні кошти, при цьому брат покійного [PERSON] - [PERSON] та його колишня дружина - [PERSON] участі в будівництві не приймали, проте на протязі багатьох років намагались оформити право власності на зазначені об'єкти нерухомості та з цією метою було внесено виправлення на обмірних кресленнях в частині інформації про забудовника спірних житлових будинків, а саме виправлено ім'я з «[PERSON].» на «[PERSON].». Так, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.07.2010 року визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок літ. А загальною площею 163,4 кв.м. та житловий будинок літ. Б загальною площею 254,7 кв.м. з належними до них надвірними і побутовими спорудами за адресою [ADDRESS]. Вказане рішення було скасоване рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року, яким також було встановлено, що [PERSON] є співзабудовником спірних об'єктів самочинного будівництва, а також спадкоємцем майна після смерті чоловіка - [PERSON] Разом з тим, з моменту набрання рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.07.2010 року законної сили та до його скасування покійним [PERSON] було оформлено право власності на спірні будинки та подаровано 45/100 частин спірного будинковолодіння своїй доньці [PERSON] Так, 25.10.2010 року між покійним [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір дарування нерухомого майна, відповідно до умов якого [PERSON] подарував [PERSON] 45/100 часток будинковолодіння по [ADDRESS]. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Половинською О.Б. Окрім того, на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22 було видано свідоцтво на ім'я [PERSON], згідно якого посвідчено право власності останнього на житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,40 кв.м., в тому числі п'ять житлових кімнат площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожа №4-5, у розмірі 1/1 частки. Вважають, що вказаний договір дарування та рішення органу місцевого самоврядування підлягають скасуванню, виходячи з наступного. Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.10.2010 року, яка направлена для виконання 12.10.2010 року, було накладено заборону на відчуження об'єктів нерухомого майна по [ADDRESS] в тому числі і тих, що були предметом спірного договору дарування, при цьому відповідачі були обізнані про існування такої ухвали, а також про існування спорів з приводу даного нерухомого майна, які розглядались різними судовими інстанціями на протязі останніх 10-ти років, проте всупереч існуючої заборони уклали спірний правочин. Крім того вважають, що у зв'язку з існуванням ухвали суду від 08.10.2010 року про забезпечення позову та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року, яким скасоване рішення суду першої інстанції про визнання права власності за [PERSON] на спірні об'єкти будівництва, вказане вище рішення Чернівецької міської ради слід визнати недійсним, оскільки останнє не відповідає вимогам ст. 19 Конституції України, та як наслідок підлягає визнанню недійсним і свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане на ім'я [PERSON] на підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування. Також, як на підставу задоволення своїх позовних вимог, посилались на те, що на момент укладення спірного правочину, а також прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування та видачі свідоцтва про право власності, спірні об'єкти нерухомого майна, а саме будинок літ. А та будинок літ. Б по [ADDRESS] не були об'єктами завершеного будівництва зі 100%-м ступенем готовності, а також їх будівництво не завершене на момент звернення до суду з позовом та розгляду справи по суті, а тому за ними слід визнати право власності на будівельні матеріали, які використовувались при будівництві. Оскільки на даний момент спірні будинки перебувають у володінні відповідачів, вважають, що спірне майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Вказувала на те, що у 1980 році вона уклала шлюб з [PERSON] та з 1986 року вони разом почали будувати спірні будинки на земельній ділянці по [ADDRESS], оскільки за цією адресою раніше проживав її чоловік та земельна ділянка належала його родині, при цьому в наявній там оселі ніхто не проживав. У 1987 році вони спільно з чоловіком розпочали процедуру здачі будинку в експлуатацію з метою реєстрації їх місця проживання, при цьому будівництво було завершено лише на 70 %. Для будівництва будинків вони використовували власні грошові кошти та ресурси, вказані будинки були збудовані на місці старого будинку та брат її чоловіка [PERSON], а також члени його родини участі у будівництві не приймали та до моменту виникнення спору, до компетентних органів з питань оформлення права власності на будинковолодіння не звертався. Позивач [PERSON], будучи також допитаним в якості свідка, в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити, вказавши на те, що будинки по [ADDRESS] будували його батьки - [PERSON] та [PERSON]. Брат його батька [PERSON] та його родичі участі в будівництві будинків не приймали, останній лише забрав бляху з покрівлі старого будинку, який був знесений. [PERSON] з чоловіком ніколи не проживали у новозбудованих будинках, оскільки жили окремо. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представники позивачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Вказували на те, що саме [PERSON] разом з чоловіком будувала спірні будинки, які є об'єктами незавершеного будівництва, про що у матеріалах справи є достатня кількість доказів, а тому за ними слід визнати право власності на будівельні матеріали, використані в процесі будівництва. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що у 1975 році вона уклала шлюб з [PERSON] та вони, за дозволом батька чоловіка, проживали в його будинку по [ADDRESS] та розпочали будівництво на земельній ділянці за вказаною адресою, яка в подальшому була передана її чоловіку у власність. В будинку, що знаходився на вказаній земельній ділянці постійно проживали батьки її чоловіка. У 1979 році вони почали готувати документи на вказане будівництво. Позивач [PERSON] разом з її чоловіком [PERSON] попросили дозволу на проживання за вказаною адресою. В подальшому, у 2002 році їй стало відомо про те, що її та членів її родини було незаконно знято з реєстрації за вказаною адресою, у зв'язку з чим її чоловік звертався в органи внутрішніх справ з відповідною заявою про злочин. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити. Представник відповідача [PERSON] зазначала, що позивачі вже звертались до суду з аналогічними позовними вимогами та рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09.08.2012 року і рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 25.10.2012 року дано оцінку правомірності оспорюваного договору дарування. Крім того, вказувала, що позивачами не доведений факт будівництва спірних об'єктів нерухомості, натомість матеріали справи містять достатньо доказів, які вказують, що спірні будинки були побудовані батьком [PERSON] - [PERSON] Представник відповідача - Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, оскільки оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування на час судового розгляду справи втратило свою чинність в частині розділення будинковолодіння [ADDRESS] з присвоєнням поштових адрес та видачі свідоцтв на об'єкти нерухомого майна, у зв'язку з прийняттям виконавчим комітетом Чернівецької міської ради №645/20 від 25.10.2016 року відповідного рішення. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, від представника Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, вирішення спору залишив на розсуд суду. Представник Реєстраційної служба Головного управління юстиції України в Чернівецькій області про причини своєї неявки суд не повідомив. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що покійні [PERSON] та [PERSON] були її двоюрідними братами та їй добре відомі обставини будівництва по [ADDRESS], оскільки вона проживає по сусідство за адресою [ADDRESS]. Земельна ділянка на якій [PERSON] будував житлові будинки відносилась до садівничого товариства та належала їх спільному дідові. Їй відомо, що саме чоловік позивача займався будівництвом спірних будинків та [PERSON] особисто приймала участь в будівництві. При цьому, [PERSON] ніде не працював та переважно займався господарством, вона не пригадує того, щоб він брав участь у будівництві. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що є двоюрідним братом покійних [PERSON] та [PERSON] і йому відомо, що будинок, який знаходиться на верху земельної ділянки будував [PERSON] разом з дружиною [PERSON], при цьому як він особисто так і брат [PERSON] лише допомагали на будівництві фізичною працею, а [PERSON] платив своєму братові за таку допомогу. Він жодного разу не бачив, щоб дружина [PERSON] - [PERSON] приймала участь у будівництві. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач та її покійний чоловік спільно будували житловий будинок, що знаходиться зверху на земельній ділянці по [ADDRESS], при цьому вона особисто позичала гроші позивачці на будівництво, а [PERSON] та відповідачів вона жодного разу не бачила на будівництві. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] після одруження проживали [ADDRESS], де збудували житловий будинок. Крім того ними був побудований житловий будинок на місці старого, який був зруйнований, а [PERSON] в цей час проживав в іншому будинку, який йому надав для проживання його батько та в цей період він офіційно не працював. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що верхній будинок будувала позивачка з чоловіком, щодо другого будинку йому особисто не відомо хто саме збудував цей житловий будинок, оскільки він лише виконував роботи по перекриттю даху та за здійснені роботи з ним розраховувався саме [PERSON], а [PERSON] будь-яких грошових коштів чи розпоряджень по будівництву не давав. Вказав на те, що він жодного разу не бачив, щоб [PERSON] чи його дружина приймали участь в будівництві. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є сестрою [PERSON] та [PERSON] і їй відомо, що будинки по [ADDRESS] будував [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що у 1985-1986 роках вона проводила ремонті роботи у вже збудованих житлових будинках та за її роботу з нею розраховувались [PERSON] та його дружина [PERSON]. [PERSON] лише приходив подивитись на хід робіт та жодних розрахунків з нею не проводив. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що по [ADDRESS] він проводив роботи по забезпеченню електропостачання новозбудованого житла та за виконану ним роботу розраховувався [PERSON], який також купував відповідні необхідні матеріали. Свідок [PERSON] пояснив, що він був у складі ремонтної бригади, яка займалась будівництвом житлових будинків по [ADDRESS]. Усі будівельні матеріали придбавав [PERSON], який також розраховувався з ними за проведені роботи. Позивачка [PERSON] готувала їжу для робітників, а також часто особисто була присутня на будівництві. [PERSON] та її чоловіка він не бачив на будівництві. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є головою садівничого товариства «Комунальник» в межах якого знаходиться земельна ділянка по [ADDRESS]. Йому відомо, що між родичами існує спір з приводу вказаної земельної ділянки, проте суть спору йому не відома. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, за наслідками розгляду справи встановлено, що на земельній ділянці по [ADDRESS] побудовані два житлові будинки, які згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи, складеного 02.08.2013 року та висновку експертного будівельно-технічного дослідження, складеного 28.11.2011 року є об'єктами незавершеного будівництва, оскільки ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. А становить 72%, фізичний знос станом на 02.08.2011 року - 40%, ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. Б - 88 %, фізичний знос станом на 02.08.2013 року - 56 %, ступінь будівельної готовності господарських будівель та споруд 100%, але з ознаками значного фізичного зносу (а/с 17 Том 1, а/с 1 Том 2). Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.07.2010 року визнано право власності за [PERSON] на будинковолодіння, яке складається з самочинно збудованих житлових будинків літ. А та літ. Б з надвірними та господарськими спорудами по [ADDRESS] (а/с 186 Том 1). В подальшому, вказане рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці було скасоване рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року та в задовленні вказаного позову відмовлено. Проте, з набранням законної сили рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.07.2010 року і до моменту його скасування судом апеляційної інстанції [PERSON] розпорядився частиною будинковолодіння по [ADDRESS] та 25.10.2010 року уклав договір дарування, відповідно до якого подарував [PERSON] 45/100 часток спірного будинковолодіння, (а/с 15, Том 1). Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Зі змісту вказаного договору вбачається, що нотаріусом було встановлено, що будинковолодіння 45/100 часток якого відчужується за цим договором, належить дарувальнику на підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.07.2010 року по справі №2-1847/10, відповідно до якого ЧКОБТІ було зареєстровано право власності. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області 19.04.2011 року рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.07.2010 року скасовано, задоволено апеляційну скаргу [PERSON] на вказане рішення суду та в задоволенні позову [PERSON] до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовлено (а/с 8, Том 1). Частиною першою ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину. Згідно ч. 2,3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Згідно роз'яснень, які містяться у п. 7, п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Судом встановлено, що позивачі не були сторонами оспорюваного правочину, проте відповідно до ст. 3 ЦПК України, ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року, судом апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] є співзабудовником спірних об'єктів самочинного будівництва по [ADDRESS], а також спадкоємцем майна після смерті її чоловіка [PERSON], оскільки будучи дружиною останнього, приймала особисту участь у самочинному будівництві вказаного нерухомого майна шляхом трудової участі та вкладення своїх коштів (а/с 8-9, Том 1). Окрім того, з показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачається, що позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] приймали безпосередню участь в будівництві спірних будинків, розраховувались з робітниками та купували будівельні матеріали. За таких обставин, суд приходить до висновку, що подальша реалізація законних прав позивачів перебуває в прямому зв'язку з предметом оспорюваного правочину,оскільки 45/100 будинковолодіння по [ADDRESS] складається з житлового будинку літ. Б, загальною площею 254,70 кв.м., в тому числі житловою площею 92,20 кв.м., криниці - 1, огорожі 2-6, що є предметом даного спору. Звертаючись до суду з даною позовною заявою та пред'являючи вимогу про визнання недійсним договору дарування, позивачі окрім того, що даний договір був укладений в період дії ухвали суду про забезпечення позову, посилаються також на те, що рішення суду, на підставі якого було визнане право власності дарувальника на дарунок, було скасовано апеляційним судом. Зі змісту рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25.10.2012 року позивачі вже звертались до суду з вимогою про визнання недійсним спірного договору дарування з тих підстав, що він був укладений після винесення ухвали Першотравневого районного суду від 08.10.2010 року про забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження спірних об'єктів нерухомого майна по [ADDRESS], проте рішенням суду апеляційної інстанції в задоволені позову відмовлено у зв'язку з тим, що обтяження відповідно до ухвали суду про забезпечення позову на момент укладення спірного договору зареєстроване не було, а також у зв'язку з тим, що позивачі не є сторонами оспорюваного договору (а/с 192, Том 1). Як вбачається з правової позиції Верховного суду України, сформованої за наслідками розгляду справи №6-605цс 16 у постанові від 25.05.2016 року, статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 25.10.2012 року встановлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна не було внесено запис про заборону відчуження спірного майна, оскільки Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою ще не було отримано ухвалу суд про забезпечення позову від 08.10.2010 року, якою накладено заборону на відчуження спірних об'єктів нерухомості. У відповідності до вимог ч. 9, 10 ст. 153 ЦПК України, ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи. За таких обставин, ухвала про забезпечення позову від 08.10.2010 року була обов'язковою для виконання [PERSON] з моменту її винесення, а тому невнесення відомостей про обтяження у відповідний Реєстр не є підставою невиконання ухвали про забезпечення позову особою, яка на той час вважалась власником спірного майна та яка була обізнана про існування заборони на його відчуження. Крім того, з системного аналізу положень ст. 718 ЦК України вбачається, що дарунком може бути нерухома річ, яка на момент укладення договору належить дарувальнику. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Оскільки рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року було скасоване рішення суду першої інстанції про визнання за дарувальником [PERSON] права власності на спірні об'єкти будівництва, в тому числі буд. Літ. Б по [ADDRESS], який був предметом оскаржуваного правочину, [PERSON] не мав права розпоряджатись спірним майном, а тому договір дарування від 07.07.2010 року підлягає скасуванню з наведених вище підстав. Крім того, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22 (п. 3, п.3.3, п. 3.3.2, п. 5) розділено будинковолодіння по [ADDRESS] на окремі будинки з присвоєнням їм поштових адрес, а саме житловому будинку літ. А загальною площею 163,40 кв.м., в тому числі 5 житлових кімнат площею 90,50 кв.м., сараю літ. В, вбиральні літ. Г, огорожі №4-6, власником яких є [PERSON] - адресу [ADDRESS] та житловому будинку літ. Б., загальною площею 254,70 кв.м., в тому числі 6 житлових кімнат площею 92,20 кв.м., криниці №1, огорожі №2-3, власником яких є [PERSON] - адреса [ADDRESS] (а/с 13, Том 1). На підставі вище вказаного рішення було видано свідоцтво про право власності [PERSON]. на вказане у рішенні нерухоме майно (а/с 14, Том 1). Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Відповідно до ст.21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 25.10.2016 року №645/20 визнано такими, що втратили чинність п. 3.3.1 та п. 3.3.2 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22, оскільки рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.07.2011 року, в задоволенні позову [PERSON] до Чернівецької міської ради про визнання права власності на будинки літ. А та літ. Б з господарськими і надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] - відмовлено (а/с 104 Том 5). Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.05.2017 року визнано незаконним і скасоване рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 25.10.2016 року №645/20 в частині визнання такими, що втратили чинність п. 3.3.1 та п. 3.3.2 виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22, оскільки таке рішення прийняте з перевищенням меж повноважень визначених ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування». Відомості про набрання законної сили таким рішенням суду в матеріалах справи відсутні (а/с 104 Том 6). Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року розтлумачено частину 10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" щодо того, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їх виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Враховуючи викладені обставини, саме в судовому порядку підлягає вирішенню питання щодо дійсності оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, при цьому питання відповідності такого рішення вимогам закону підлягає вирішенню лише в частині, що стосується спірного будинковолодіння, а не рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22 в цілому. Так, за змістом ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. В судовому засіданні встановлено, що підстава набуття [PERSON] права власності на спірні будинки відпала з моменту скасування рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.07.2010 року, а також договір дарування відповідно до якого [PERSON] подаровано будинок літ. Б по [ADDRESS] підлягає визнанню недійсним, а тому відсутні підстави для виникнення правовідносин на підставі п.п.3.3, 3.3.1, 3.3.2, п. 5 оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування щодо присвоєння спірним будинкам окремих адрес, а також щодо видачі свідоцтва про право власності на вказані об'єкти нерухомості. За таких обставин, вказані пункти рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22 слід визнати недійсними в рамках судового розгляду даного спору. Судом встановлено, що на підставі вище вказаного рішення було видано свідоцтво про право власності [PERSON]. на будинок літ. А по [ADDRESS] (а/с 14, Том 1). Так, свідоцтво про право власності на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, а тому вимога про його скасування є похідною і залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Оскільки підлягають скасуванні пункти рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22 на підставі яких [PERSON] видано вказане свідоцтво про право власності, таке свідоцтво слід скасувати. Також, судом встановлено, рішенням виконавчого комітету Першотравневої районної ради від 28.11.2001 року №127-12, а саме п. 3.2 вказаного рішення, [PERSON] дозволено поліпшити житлові умови будинків літ. А та літ. Б по [ADDRESS] (а/с 176 Том 3). Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2008 року залишено без змін постанову Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11.07.2007 року, якою задоволено вимоги [PERSON] до виконавчого комітету Першотравневої районної ради, треті особи [PERSON], Чернівецька міська рада і визнано незаконним та скасовано п. 4 рішення ВК Першотравневої районної ради м.Чернівці №30-3 від 26.03.2003 року про внесення змін в п. 3.2 рішення від 28.11.2001 року №127-12 (а/с 178 Том 1). Вказаним рішенням суду було встановлено, що оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування було внесено зміни в п. 3.2 рішення від 28.11.2001 року №127-12 в частині заміни імені з «Віктор» на «Георгій» у зв'язку з помилковим зазначенням особи на користь якої прийняте рішення, підставою для прийняття такого рішення стала нотаріально засвідчена заява [PERSON] від 16.01.2002 року з проханням ліквідувати його право власності на подарований будинок по [ADDRESS]. Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи від 03.02.2006 року №88, встановлено, що підпис у вказаній заяві виконано не [PERSON], а іншою невстановленою особою. З досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінальної справи №Ю-030275 за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України вбачається, що органом досудового розслідування встановлено, що в 2001 та 2002 роках невстановлена особа , з метою використання підроблених документів, підробила підписи [PERSON] та внесла неправдиві відомості в нотаріально посвідчені заяви від імені [PERSON] про ліквідацію його права власності на знесений будинок [ADDRESS] та виділення його брату [PERSON] земельної ділянки під новозбудований будинок. Таким чином, між сторонами на протязі тривалого періоду часу існував спір щодо права власності на два житлові будинки по [ADDRESS], які будувались в період з 1975 року по 1993 рік, що підтверджується показами свідків та матеріалами справи, зокрема будинок літ. Б був узаконений у 1987 році, а в листопаді 2001 року Першотравневим райвиконкомом було прийнято рішення про узаконення двох самовільно збудованих будинків по [ADDRESS]. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON], кілька разів звертався до голови Чернівецького міськвиконкому з заявами про переоформлення права власності на будинок по [ADDRESS] на його брата [PERSON], оскільки він не приймав особистої участі в його будівництві. Відповідно до вимог ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як вбачається з матеріалів справи, даний позов був пред'явлений до [PERSON] та [PERSON], після смерті якого було залучено його дружину [PERSON] в якості правонаступника відповідача. В судовому засіданні було досліджено звукозапис судового засідання, яке відбувалось в Першотравневому районному суді м. Чернівці 02.06.2011 року в рамках судового розгляду цивільної справи №2-215/11 за позовом за позовом [PERSON] до Чернівецької міської ради, [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог [PERSON] про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання та за позовом [PERSON] до Чернівецької міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, а також за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа на стороні позивача - Чернівецька міська рада про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільного будівництва, зобов'язання поновити самовільно знесений житловий будинок та визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі цього будівництва та відшкодування моральної шкоди. Так, даючи пояснення в якості відповідача в рамках судового розгляду вказаної справи, [PERSON], 02.06.2011 року, особисто визнав той факт, що спірні житлові будинки було збудовані його братом - [PERSON] Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи, складеного 02.08.2013 року та висновку експертного будівельно-технічного дослідження, складеного 28.11.2011 року ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. А становить 72%, фізичний знос станом на 02.08.2011 року - 40%, ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. Б - 88 %, фізичний знос станом на 02.08.2013 року - 56 %, ступінь будівельної готовності господарських будівель та споруд 100%, але з ознаками значного фізичного зносу (а/с 17 Том1, а/с 1 Том 2). Згідно ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Судом встановлено, що спірні об'єкти нерухомого майна по [ADDRESS] збудовані самочинно не є об'єктами завершеного будівництва, оскільки відсутній 100% ступінь їх будівельної готовності. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові №6-159цс15 від 27.05.2015 року, визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Згідно висновку №320 судової будівельно-технічної експертизи по матеріалах даної цивільної справи, складеного 02.08.2013 року, поточна вартість будівельних матеріалів, що були використанні у процесі самочинного будівництва (створення майна), а саме об'єктів незавершеного будівництва, які складаються з житлового будинку літ. «А», загальною площею 163,4 кв.м., житловою площею 90,5 кв.м., житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,7 кв.м., житловою площею 92,2 кв.м., криниці №1, огорожі №2-3, сарай літ. В, вбиральня літ. Г, що розташовані по [ADDRESS] становить 1156442 грн. (а/с 21, Том 2). Наведеними вище доказами в сукупності з показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], поясненнями покійного [PERSON], які він давав в якості відповідача в рамках судового розгляду цивільної справи №2-215/11, а також рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року встановлено, що [PERSON] та її покійний чоловік [PERSON], спадкоємцем майна якого є його син [PERSON], було здійснено будівництво будинків літ. А та літ. Б по [ADDRESS]. У відповідності до змісту п. 7 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 N 7 та роз'яснень, які містяться у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК) ( 435-15 ). Право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. За таких обставин, суд приходить до висновку, що за позивачами слід визнати право власності на спірні незавершені будівництвом будинки по [ADDRESS], які являють собою усі будівельні матеріали, що використовувались при їх будівництві. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Частиною третьою ст. 388 ЦК України встановлено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Судом встановлено, що [PERSON] набула у власність будинок літ. Б по [ADDRESS] від свого батька, який нае мав права розпоряджатись таким майном та правочин на підставі якого вона набула право власності на вказане нерухоме майно підлягає визнанню недійсним, а тому вказаний будинок слід витребувати з її володіння. При цьому, суд не вбачає підстав для витребування будинку літ. А по [ADDRESS], оскільки [PERSON] якому видавалось свідоцтво про право власності на вказане майно та яке підлягає скасуванню, помер, після його смерті до участі у справі в якості правонаступника залучено [PERSON], проте відомостей про те, що вона володіє чи користується спірним майном матеріали справи не містять. Крім того, з нею не було укладено жодних відплатних чи безвідплатних правочинів щодо вказаного об'єкту нерухомості, а тому в даному випадку відсутні підстави для застосування ст. 388 ЦК України та витребування з чужого володіння будинку літ. А по [ADDRESS]. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial