Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила наступне: [PERSON], [INFO], починаючи з 1964 року є власницею 7/10 частини будинку [ADDRESS]. 3/10 частини вищезазначеного будинку належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності. [PERSON] помер та після його смерті позивач продовжила користуватися житловим приміщенням та користується ним до сьогодні. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт. Крім цього систематично сплачує рахунки на оплату житлово-комунальних послуг. Про інших осіб, які мали б право на нерухоме майно, яке залишилось після смерті [PERSON] їй не відомо. [PERSON] вважає, що оскільки з 1964 року вона фактично користується будинком [ADDRESS], понад 10 років, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується вказаним нерухомим майном, є підстави для задоволення її позову. [PERSON] просить визнати за нею право власності на 3/10 ч. житлового будинку [ADDRESS], з господарськими будівлями та спорудами. Уповноважений представник позивача [PERSON] в судове засідання не прибув, надав до суду заяву з проханням справу розглядати без участі сторони позивача, підтримав заявлені вимоги. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а також зазначив що позовні вимоги визнає у повному обсязі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивача у родинних відносинах вони не перебувають. З сусідкою (позивачем) познайомилась у 1965 році коли вона переїхала жити до с.Новгородське м.Торецька. Позивач вже на той час мешкала за адресою [ADDRESS]. З [PERSON] свідок особисто не знайома оскільки останній на той час вже помер, про його родичів їй також не чого не відомо. [PERSON] це вітчим позивача, у нього дітей не було, окрім [PERSON] Після смерті [PERSON] в зазначеному будинку залишились проживати спочатку [PERSON] разом із матір'ю, а після смерті матері позивач проживала разом із донькою в казаному будинку. [PERSON] продовжує жити за вищезазначеною адресою та доглядає за домоволодінням. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є донькою позивача. [PERSON] є вітчимом позивача його вже не має більше 50 років, він помер приблизно 1964 р початок 1965 р. У діда родичів не було. Бабуся також померла в 1994 році. З якого саме часу мати проживає за адресою [ADDRESS] вона не знає. Однак на момент її народження вони вже проживали за вищезазначеною адресою. В 1989 році свідок отримала квартиру та більше не проживала за вищезазначеною адресою. Мати залишилась проживати по [ADDRESS] разом із бабусею, а після смерті бабусі мати продовжила жити сама в зазначеному вище будинку. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, виходячи з принципів законності, об'єктивності, справедливості та розумності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства ст. 47 Конституції України, ст. ст. 328, 344 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), відповідно до яких кожен має право на житло. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 4 ст. 344 ЦК України встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з пунктами 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, положення ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Судом встановлено, що [PERSON], є власником 7/10 частини будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право приватної власності на домобудування, видане Дзержинським міськомхозом від 20.05.1964 року (а.с.6). З Витягу Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00020528739 від 11 липня 2018 року встановлено, що [PERSON], 22 січня 1959 році уклала шлюб та змінила прізвище з "[PERSON]" на "[PERSON]" (а.с.9). З Витягу Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу №00020528785 від 11 липня 2018 року встановлено, що [PERSON] 15 лютого 1963 році розлучилась та повернула собі дівоче прізвище "[PERSON]" (а.с.8). З Витягу Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00020528727 від 11 липня 2018 року встановлено, що 29 квітня 1966 року [PERSON] вдруге уклала шлюб та змінила дівоче прізвище на "[PERSON]" (а.с. 7). З довідки №119 від 25.05.2018 року Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації м.Торецька" Торецької міської ради вбачається, що станом на 31.12.2012 рік будинок на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] належить 3/10 ч. [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, надане Дзержинським міськомхозом від 20.05.1964 року реєстр 2196, та 7/10 ч. [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, надане Дзержинським міськомхозом від 20.05.1964 р. реєстр 2195. Інформація про реєстраціє права власності на вищезазначене нерухоме майно міститься у реєстраційній книзі №7 стор.11, під №1141 від 08.06.1964 року (а.с.5). Згідно акту вуличного комітету встановлено, що після смерті [PERSON] позивач продовжила жити за адресою: [ADDRESS], доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт як в частині яка належить їй на праві власності так і в частині яка належить померлому. [PERSON] проживає за вищезазначеною адресою з 1965 року а з 2000 року має постійну реєстрацію у вищезазначеному приміщенні (а.с.19). Таким чином, починаючи з 1965 року [PERSON] добросовісно, відкрито та безперервно володіє також і 3/10 ч. житлового будинку за [ADDRESS] і відповідно, в розумінні ст. 344 ЦК України набула право власності на це майно в порядку набувальної давності. Таким чином, судом встановлено, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог і підтверджені нею письмовими доказами, а також показами свідків, які надали пояснення у судовому є достовірними, і сумніву у суду не викликають, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб. У зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають повному задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст.11, 15, 16, 344 ЦК України,

Outcome: approved