Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у кімнаті [ADDRESS] мотивуючи свої вимоги тим, що вона є основним квартиронаймачем та по даний час проживає у кімнаті [ADDRESS]. В даній кімнаті з нею проживають її діти, а саме: [PERSON], [PERSON]. 22 березня 2013 року вона з відповідачем розлучилися на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області № 456/628/13-ц. З 2012 року відповідач у кімнаті [ADDRESS] не проживає, тобто він вже понад 2 роки не проживає за місцем реєстрації. Реєстрація відповідача у спірній кімнаті перешкоджає позивачці вільно володіти, користуватися майном, а також вона несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, не має можливості оформити субсидії та інші послуги, передбачені законодавством. Оскільки відповідач не проживає понад 2 роки у кімнаті [ADDRESS] там не залишилося його особистих речей, тому відповідача [PERSON] слід визнати таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги, попросив позов задоволити в повному обсязі, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду, на виклик суду не з'явилвся, про причину неявки не повідомив, тому суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України розглянув справу заочно за його відсутності на підставі наявних у ній доказів. Представник третьоїя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Свідки [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні пояснили, що вони є сусідами позивачки, відповідач з 2012 року не проживає в спірній квартирі, речей його там нема. Заслухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, свідків, перевіривши матеріали справи, суд дав оцінку зібраним доказам, вважає, що позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. В п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Основного Закону проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду від 22.03.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно довідки № 202 від 21.11.2014 року, виданої ДП "Добробут" в кімнаті [ADDRESS] зареєстроване місце проживання - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Згідно довідки № 201 від 21.11.2014 року, виданої ДП "Добробут" [PERSON], відповідно до ордеру № 44 від 22.06.1998 року, отримала кімнату [ADDRESS] і є на даний час основним квартиронаймачем, а також [PERSON] не проживає в даній кімнаті з 2012 року. Відповідно до ст. 71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право на житло, якщо вона не проживає в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Згідно ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" - в разі позбавлення права користування житлом, особа знімається з реєстрації за місцем проживання протягом семи днів на підставі рішення суду. Відтак, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO] без поважних причин не користується житловим приміщенням у кімнаті [ADDRESS] понад термін, передбачений діючим законодавством, а тому може бути визнані таким, що втратив право користування житлом.

Outcome: approved