Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, третя особа - Перша полтавська державна нотаріальна контора, в якому просить визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті сестри [PERSON] , яка померла [INFO] , на квартиру [ADDRESS] загальною площею 23,0 кв.м., житловою площею 11,1 кв.м., що належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.1997 року, укладеному на Полтавській аграрно-промисловій біржі між Продавцями- [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] та Покупцем [PERSON] , який зареєстрований у ПП ПБТІ «Інвентаризатор» у реєстрову книгу № 125 під реєстровим № 16955 21.01.1998 року. На обґрунтування вимог вказала, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.1997 року, посвідченого Полтавською регіональною аграрно-промисловою біржою та зареєстрованого 21.01.1998 року у ПП «Полтавському бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» у реєстрову книгу №125 під реєстровим № 16955 належала квартира [ADDRESS] , яка складається з 1 кімнати площею 11,1 кв.м., коридору площею 2,5 кв.м., вбудованої шафи площею 0,3 кв.м., кухні площею 4,4 кв.м., санвузла площею 2,4 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м. Під час укладення договору сторони домовилися щодо передачі квартири, [PERSON] передала продавцю гроші, отримала ключі від квартири, книжки за комунальні послуги і потім почала проживати у квартирі [ADDRESS] , зареєструвала у ній своє місце проживання. Із грудня 1997 року по даний час до неї ніхто із продавців ніяких претензій не надавав, її право власності не оскаржував. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Серія [NUMBER] . Після її смерті єдиною спадкоємицею є позивач - її сестра [PERSON] . У визначений законом строк протягом 6 місяців позивачка звернулася до Першої полтавської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сестри [PERSON] , що підтверджується витягом зі спадкового реєстру. Державний нотаріус Першої Полтавської державної нотаріальної контори Троцька О.А. 16 січня 2020 року постановою № 36/02-31відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилася після смерті [INFO] [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з наданням неналежного правовстановлюючого документу на спадкове майно, тобто - відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. 10 лютого 2020 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. 09 квітня 2020 року ухвалою суду залучено до участі у справі співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були сторонами договору купівлі-продажу спірної квартири. 08 травня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та її представник не з`явились, подали заяву, в якій просили справу розглядати за їх відсутності, позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала заяву у якій проти задоволення позову не заперечувала, просила справу розглядати без моєї участі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили. Представник Територіальної громади м.Полтави в особі Полтавської міської ради до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та подав письмовий відзив, в якому вказав, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що територіальна громада ніяким чином не порушила прав позивача. Третя особа державний нотаріус Першої полтавської державної нотаріальної контори до суду не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. За таких обставин, суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін, ураховуючи положення ст.ст.211, 223 ЦПК України, на підставі наявних у справі даних і доказів. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що 23 грудня 1997 року [PERSON] придбала у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 21,6 кв.м., яка складається з 1 кімнати площею 11,1 кв.м., коридору площею 2,5 кв.м., вбудованої шафи площею 0,3 кв.м., кухні площею 4,4 кв.м., санвузла площею 2,4 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м. Відповідно до укладеного договору квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 30 травня 1996 року відділом приватизації житла УЖКГ виконкому Полтавської міської ради народних депутатів. Вказаний договір купівлі-продажу укладений на виконання біржового контракту за № Н/365 та посвідчений Полтавською регіональною аграрно-промисловою біржею. На підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» нотаріальне посвідчення договору не здійснювалось. (а.с. 7) Право власності зареєстровано за [PERSON] 21 січня 1998 року (а.с. 7 зворотня сторона) Згідно з довідками Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 15.11.2019 року станом на 31 грудня 2012 року в реєстровій книзі № 125 за реєстровим номером 16955 зареєстровано право власності на зазначену квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного на біржі (а.с. 9) [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с. 12) До дня смерті [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями матеріалів спадкової справи, зокрема повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, довідкою про реєстрацію місця проживання особи. Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після її смерті до Першої полтавської державної нотаріальної контори звернулась її сестра [PERSON] . Інших заяв про прийняття чи відмову від спадщини не подано. 16 січня 2020 року постановою державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори представнику [PERSON] - [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - спірну квартиру, у зв`язку з тим, що вчинення вказаної нотаріальної дії буде суперечити законодавству України, оскільки договір купівлі-продажу не був посвідчений належним чином, тому позивачка звернулась до суду з вимогою про визнання за нею права власності на спадкове майно. Ураховуючи, що спірні правовідносини виникли у грудні 1997 року, для їх врегулювання потрібно застосовувати ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 4, 41 ЦК України (редакція від 18.07.1963 р) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору стаття 47 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 47 ЦК УРСР (1963 р.) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. У разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року №3 (діяла на момент укладання правочину) з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. За змістом статей 128,153 ЦК УРСР(1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР(1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зістаттею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. На підставі ч.4 ст.15 Закону угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Отже, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 ЗУ „Про товарну біржу", дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Таким чином, незважаючи на існуючу на дату укладання правочину норму, що дозволяла укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення, мала місце колізія норм ст. 15 Закону України „Про товарну біржу" та норми кодифікованого нормативно-правового акта, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, що вимагала обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо однією із сторін є фізична особа. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України „Про товарну біржу" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Крім того, відповідно до діючого на даний час законодавства - а саме ст. 204 ЦК України (2003 року) - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, реєстрація Полтавським бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» в реєстровій книзі № 125 за реєстровим номером 16955 21 січня 1998 року за [PERSON] права власності на спірну квартиру відбулась на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Полтавською регіональною аграрно-промисловою біржею 23 грудня 1997 року, а не нотаріусом, що станом на той час не суперечило чинному законодавству. Судом установлено, що сторони договору купівлі-продажу досягли згоди щодо всіх умов договору, що підтверджується підписами сторін, вони мали вільне волевиявлення на укладення правочину, усі зобов`язання сторін виконані у повному обсязі, договір був зареєстрований, відбулась передача квартири та коштів сплачених за неї, покупець [PERSON] з 27 лютого 1998 року була зареєстрована та проживала у спірній квартирі, права інших осіб не були порушені укладеним договором купівлі-продажу і на даний час судом таких не встановлено. Правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1997 році. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були учасниками договору купівлі-продажу квартири, виконали його та протягом тривалого часу жодних претензій щодо договору та покупця не пред`являли, а [PERSON] набула право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. ст. 321, 328 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщина і не припинилися в наслідок його смерті. Відповідно до 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З огляду на встановлені судом обставини щодо правомірності укладеного договору купівлі-продажу квартири, вона належала померлій на момент відкриття спадщини та увійшла до складу спадщини після її смерті. Спадкоємцем майна померлої є її сестра [PERSON] (позивач), якій нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про права на спадщину. Ураховуючи ту обставину, що учасник договору купівлі-продажу кв. [ADDRESS] від 23.12.1997 року, укладений на Полтавській аграрно-промисловій біржі, [PERSON] померла, а вимога про визнання дійсним та таким, що відбувся вказаного договору в подальшому не потягне за собою юридичних наслідків, оскільки за померлою неможливо зареєструвати право власності у новому реєстрі, тому позивачка просить суд визнати за нею право власності на вказане спадкове майно в судовому порядку, так як нотаріус вже відмовила їй у реєстрації такого права. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивач позбавлений права в передбаченому законом нотаріальному порядку оформити своє право на спадщину, яка залишилась після смерті її сестри [PERSON] , чим порушується (не визнається) її право власності на спадкове майно. Тому, виходячи з вимог справедливості та розумності, це право на підставі ст. 15,16 ЦК України, ст. 4,5 ЦПК України підлягає захисту шляхом визнання за позивачем права власності на спірне майно. Беручи до уваги, що позивач, як спадкоємець за законом, своєчасно прийняв спадщину після померлої сестри, відповідачі не спростували обставини, на які вона посилається як на підставу позову, оформити своє право в позасудовому порядку позивач не може, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, тому він підлягає задоволенню. За таких обставин позов потрібно задовольнити та визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті сестри [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved