Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивач у листопаді 2013 року звернувся до суду з даним позовом до ПАТ КБ "Приватбанк" про стягнення майнової та моральної шкоди, вказуючи, що 01.01.2001 року між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" в особі директора Маріупольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" [PERSON] був укладений договір про спеціальний строковий вклад №133. Позивачем внесено до каси банку грошові кошти в сумі 100 000 доларів США на строк один рік з виплатою 18% річних один раз на квартал. П. 3 зазначеного договору передбачалося, якщо після закінчення шести місяців вкладник не затребує всю суму вкладу, договір вважається подовженим ще на три місяця на тих самих умовах. Наступна пролонгація договору проводиться в такому ж порядку. Грошові кошти в сумі 100 000 доларів США були передані [PERSON] в її робочому кабінеті Маріупольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" у присутності головного бухгалтера [PERSON] в робочий час в момент підписання договору про терміновий спеціальний вклад, який був особисто підписаний [PERSON] та скріплений печаткою, один екземпляр якого був виданий позивачу. Вважає, що [PERSON] та [PERSON], діючи організованою групою, спричинили йому шкоду на суму 100 000 доларів США, що встановлено постановами Ленінського районного суду м. Донецька від 03.03.2005 року та від 07.06.2006 року. При звернені до банку про добровільне відшкодування шкоди, йому було відмовлено. Крім того діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яку позивач оцінує у 100 000 грн., та обґрунтовує тим, що він дуже хвилювався з приводу втрати великої суми грошових коштів, звертався до різних правоохоронних органів та організацій для захисту своїх прав та інтересів, були розголошені відомості його приватного життя, що призвело до тяжкої душевної травми. На підставі вищевикладеного з метою захисту своїх прав позивач змушений звернутись до суду з даним позовом, та просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 100 000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 799 300,00 грн., моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., витрати по сплаті судового збору та надання юридичної допомоги. В ході судового розгляду представником позивача за довіреністю була надана заява про збільшення позивних вимог, відповідно до якої сторона позивача просить стягнути з ПАТ КБ «Приват Банк» матеріальну шкоду в розмірі 100 000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 11.03.2014 року становить 923 590,00 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., та витрати по сплаті судового збору. Позивач та його представник в судовому засідання позивні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, при цьому позивач дав аналогічні пояснення викладені в позивній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, на підставах викладених в письмових запереченням, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] вчинили злочин, не при виконанні своїх трудових обов'язків, до посадових обов'язків останніх не входило укладення депозитних договорів та здійснення операції по отриманню та видачі готівки, а тому банк не повинен відшкодувати нанесену позивачу шкоду. Крім того день коли був укладений договір - 01.01.2001 року є святковим днем, тому для позивача було очевидно, що банківська установа у цей день не працювала. Обов'язок по відшкодування шкоди, спричиненої злочином, покладається на винну особу, та факт визнання позивача потерпілим у кримінальній справі не свідчить про наявність підстав для стягнення з відповідача шкоди. Вважав, що вина відповідача відсутня, оскільки банку не було відомо ні про наявність договору, ні будь-які інші обставини. Постанова від 07.06.2006 року має правове значення лише відносно дій [PERSON]. В той же час у позові вказано, що договір підписано [PERSON], і кошти, за ствердженнями позивача, він також передавав їй, а не [PERSON] Наданий позивачкою договір від 01.01.2001 року як доказ на підтвердження внесення коштів, є фальшивим, який підроблений при вчиненні злочину, і не може бути підставою для стягнення коштів з відповідача. Крім того, підпис позивача на договорі візуально не схожий на його підпис на позовній заяві. Умови договору є абсурдними, оскільки в п.1 вказано, що він укладений на 1 рік, а у п.3 договору вказано, що якщо зі спливом 6 місяців вкладник не витребує всю суму вкладу, договір вважається подовженим на 3 місяці на тих же умовах. Договір у письмовій формі не є доказом внесення коштів, оскільки є укладеним з моменту внесення коштів до каси банку. У позивача будь-який касовий документ про передачу коштів відсутній. Банк кошти від позивача не отримав з вини позивача, оскільки кошти позивачем не були внесені до каси банку, що є обов'язком вкладника і про що було вказано у договорі. Банк у зв'язку з неотриманням коштів не відкривав рахунок депозитного вкладу, не нараховував відсотки по договору, тобто не здійснював жодних дій на укладення договору та його виконання. Таким чином, мало місце не неоприбуткування коштів банком, а невнесення їх позивачем до каси. Зазначила, що у постанові від 07.06.2006 року, на яку посилається позивач, вказано про наявність правовідносин між фізичними особами - "вкладниками" та [PERSON], [PERSON] майже всі фізичні особи були знайомі з [PERSON], коли вона ще взагалі не була працівником банку. Кошти вони їй передавали як фізичній особі. Відсоткова ставка, вказана у договорі, значно перевищувала чинну по банку. [PERSON] у ході кримінальної справи пояснювала, що кошти нею використовувалися у тіньовій економіці, що було відомо фізичним особам, саме тому були вказані такі відсотки. Вважає, що позивачем також пропущено строк позовної давності без поважних причин, про що надано заяву. Треті особи повідомлялися про час та місце розгляду справи на їх адресу проживання, але [PERSON] перебуває у розшуку, [PERSON] перебуває на примусовому лікуванні в психіатричній лікарні згідно постанови Ленінського районного суду м Донецька від 07.06.2006 року. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.01.2001 року між [PERSON] та Маріупольською філією ПАТ КБ "Приватбанк" в особі директора [PERSON] був укладений договір про спеціальний строковий вклад №133, строк дії договору склав один рік із виплатою 18% річних один раз у квартал. Умовами договору передбачено, якщо протягом шести місяців вкладник не витребує суму вкладу, договір вважається подовженим ще на три місяці на тих саме умовах. Договір підписаний сторонами та скріплено печаткою банку. Відповідно до договору позивачем було внесено 100 000 доларів США до каси банку. Постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року про застосування відносно [PERSON] примусових заходів медичного характеру за скоєння суспільно-небезпечного діяння за ст.191 ч.5, ст.365 ч.3, ст.366 ч.2 КК України в редакції 2001 року та ст.166 ч.3 в редакції КК України 1960 року встановлено, що [PERSON], відносно якої оголошено розшук, і [PERSON] за попереднім зговором, вийшовши за межі наданих їм службових повноважень, розробили і склали бланк договору про спеціальний строковий вклад, що не відповідав типовим бланкам, затвердженим у ЗАТ КБ "Приватбанк" відповідно до наказів від 22 вересня 1997 року № 719 від 30 листопада 2000 року № 1278 та використали його для укладення спеціальних договорів, у тому числі і з [PERSON], незаконним шляхом отримали грошові кошти, які у касу банку не надходили, чим спричинили останньому матеріальну шкоду у розмірі 100 000 доларів США Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як встановлено вказаною постановою Ленінського районного суду м. Донецька, [PERSON] після скоєння суспільно небезпечних дій захворіла на психічне захворювання, тому відповідно до вимог ч.3 ст.93 КК України, до неї застосовано примусові заходи медичного характеру. Вказану постанову прийнято відповідно до ст.420 КПК України в редакції 1960 року, згідно з якою при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру, як і при ухваленні вироку, вирішуються питання чи мало місце суспільно небезпечне діяння, з приводу якого порушена кримінальна справа, чи вчинено це діяння особою, щодо якої розглядається справа. Ухвалення вироків щодо даної категорії обвинувачених законом не передбачено. Тобто, вказаною постановою встановлено, що [PERSON] як головним бухгалтером Маріупольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" за попереднім зговором з [PERSON] як керівником Маріупольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" вчиненні службові злочини, якими спричинено майнову шкоду фізичним особам, у тому числі і [PERSON], а також юридичній особі ЗАТ КБ "Приватбанк", внесенню в касу якого підлягали грошові кошти, які належали фізичним особам, в тому числі [PERSON] на суму 100 000 доларів США. Згідно постанов старшого слідчого прокуратури Донецької області від 28.03.2002 року [PERSON] був визнаний по даній кримінальній справі потерпілим та згідно постанови від 10.04.2002 року - цивільним позивачем на суму 100 000 доларів США. Згідно постанови Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року, [PERSON] суду показала, що дійсно потерпілі віддавали їй та [PERSON] зазначені суми коштів, а потерпілі, в тому числі й [PERSON] суду показали, що вони укладали договори з МФ "Приватбанк", гроші для здачі в касу банку передавали директору МФ "Приватбанк" [PERSON] і головному бухгалтеру цього ж банку [PERSON], які їх викрали. Перебування саме у трудових відносинах [PERSON] та [PERSON] з банком 01.01.2001 року, тобто під час укладання договору про спеціальний строковий вклад № 133 з [PERSON] та підписання його директором МФ КБ "Приватбанк" [PERSON], сторонами не оспорюється. На час виникнення спірних правовідносин з відкриття банківського депозиту [PERSON], вони були врегульовані Правилами здійснення депозитних операцій для банківських депозитів, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 07 липня 1997 року №216, у редакції, затвердженій постановою Правління Національного Банку України від 30 червня 1998 року №250. Відповідно до п. 6 вказаних Правил залучення депозитів (вкладів) юридичних і фізичних осіб оформляється банком шляхом: відкриття строкового депозитного рахунку з укладенням договору банківського вкладу (видачею ощадної книжки); видачі ощадного (депозитного) сертифіката. За договором банківського депозиту (вкладу) комерційний банк, який прийняв кошти від вкладника або кошти, що надійшли на рахунок вкладника від іншої сторони, зобов'язується виплатити вкладнику суму депозиту (вкладу) та нараховані проценти на умовах та в порядку, що передбачені договором. Договір банківського вкладу має бути укладений письмово. Згідно з п.7 Правил особливості залучення вкладів на строкові депозитні рахунки і випуску ощадних (депозитних) сертифікатів комерційних банків регулюються їхніми внутрішніми положеннями. Як встановлено в постанові Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року, [PERSON] та [PERSON] розробили й склали бланк договору "Про спеціальний терміновий вклад", який не відповідав типовим бланкам договорів, діючих в ЗАТ КБ "Приватбанк", розроблених відповідно до Наказів по ЗАТ КБ "Приватбанк" №719 від 22.09.1997 року та №1278 від 30.11.2000 року. Відповідно до ст. 441 ЦК Української PCP, що була чинною на час виникнення правовідносин, та згідно з роз'ясненнями, наданими у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику застосування судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" при розгляді справ про відшкодування шкоди за ст.441 ЦК Української PCP суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст.441 ЦК Української PCP, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації. Відповідне положення міститься й у ст.1172 ЦК України. Таким чином, майнову шкоду завдано позивачу внаслідок неправомірних дій посадових осіб банку - [PERSON] та [PERSON], спрямованих на заволодіння його грошовими коштами. Постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року про застосування відносно [PERSON] примусових заходів медичного характеру встановлено, що [PERSON], яка була головним бухгалтером МФ КБ "Приватбанк", та [PERSON], в обов'язки якої входило укладення та підписання від імені ЗАТ КБ "Приватбанк" згідно Положення про Маріупольську філію КБ "Приватбанк" договорів, перебували з ПАТ КБ "Приватбанк" у трудових відносинах, діяли у робочий час у приміщенні банку та від імені банку, неналежним чином виконували свої службові обов'язки, а саме: [PERSON] підписала від імені відповідача договір про спеціальний строковий вклад, а при прийнятті від позивача грошових коштів у розмірі 100 000 доларів США [PERSON] вказані кошти у касу банку не внесла. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди у сумі 100 000 доларів США обґрунтовані, та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача по курсу НБУ на день ухвалення судового рішення. Оскільки офіційний курс гривні до долару США станом на 11.03.2014 року склав 9,23590 грн. за 1 долар, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 923 590,00 грн. (9,23590 * 100 000). Ствердження представника відповідача про те, що постанова Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року має правове значення лише відносно дій [PERSON] спростовуються самою постановою, згідно якої були встановлені протиправні дії як [PERSON], так і [PERSON], які діяли організованою групою. Щодо заяви представника відповідача про те, що наданий позивачем договір від 01.01.2001 року як доказ на підтвердження внесення коштів, є фальшивим, який підроблений при вчиненні злочину, то суд зазначає, що даний договір досліджувався Ленінським районним судом при винесення постанови від 07.06.2006 року та береться до уваги судом не як доказ на підтвердження внесення коштів до каси відповідача, а як доказ вчинення [PERSON] та [PERSON] суспільно небезпечного протиправного діяння відносно потерпілого та цивільного позивача [PERSON] щодо заволодіння його грошовими коштами на суму 100 000 доларів США. Позивачем поданий позов не про повернення коштів за договором вкладу, а про відшкодування спричиненої йому шкоди, завданої працівниками відповідача. Суд не бере до уваги ствердження представника відповідача, що підпис позивача на договорі візуально не схожий на її підпис на позовній заяві, оскільки сам позивач в судовому засіданні підтвердив свій підпис на договорі про спеціальний строковий вклад, який він підписував на 13 років раніше ніж подану до Жовтневого районного суду м. Маріуполя позовну заяву. Крім того, в самому договорі зазначений саме [PERSON], а не будь-яка інша фізична особа. Також сам [PERSON] був визнаний потерпілим та цивільним позивачем по кримінальній справі щодо дій [PERSON] та [PERSON], саме відносно нього згідно постанови Ленінського районного суду м. Донецька було вчинено суспільно небезпечне діяння працівниками відповідача [PERSON] та [PERSON], тому й призначення судової почеркознавчої експертизи по даній цивільній справі було зайвим та таким, що порушило б розумний строк розгляду справи. Підпис [PERSON] на договорі про спеціальний строковий вклад №133 від 01.01.2001 року, сторонами не оспорювався. Інші заперечення представника відповідача не спростовують обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення майнової шкоди, оскільки обставини, які представник відповідача спростовував, встановлені постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року. Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини заподіювача шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз'ясненням, викладеними в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами) розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), понесені позивачем, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Внаслідок вчиненого щодо позивача працівниками відповідача суспільно небезпечного діяння щодо заволодіння його грошовими коштами у сумі 100 000 доларів США, останній переніс стрес, йому були спричиненні моральні страждання у зв'язку із його явкою до правоохоронних органів з відповідними заявами, до суду, неможливістю використання вказаних грошей протягом тривалого часу. Тобто наявність заподіяння йому моральної шкоди доведена, як і протиправна поведінка працівників відповідача, а також зв'язок між шкодою і протиправними діями останніх. Враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на користь позивача з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. Підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі не має Що стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Згідно ст. 71 ЦК Української РСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. ст. 76, 79 ЦК Української РСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, яке виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Перебіг строку позовної давності переривається пред'явленням позову в установленому порядку. Згідно постанови старшого слідчого прокуратури Донецької області від 10.04.2002 року, [PERSON] згідно ст. 28 КПК України в редакції 1960 року, яка регулює питання пред'явлення цивільного позову у кримінальній справі, звернувся з позовом про відшкодування спричиненої йому шкоді з приводу дій обвинувачених [PERSON] та [PERSON], тобто в межах строку позовної давності. В постанові Ленінського районного суду м. Донецька від 03.03.2005 року зазначено, що позовні заяви потерпілих, в тому числі заява [PERSON], не можуть бути розглянути до вирішення справи по суті. Але по теперішній час позовна заява [PERSON] не вирішена по суті, оскільки згідно постанови того ж суду від 07.06.2006 року, [PERSON] перебуває в розшуку, тому згідно вимог КПК України в редакції 1960 року, провадження по кримінальній справі зупинено. Суд вважає, що оскільки Ленінським районним судом м. Донецька досі не вирішений цивільний позов [PERSON] про відшкодування шкоди, даних про його залишення без розгляду в матеріалах справи немає, провадження по кримінальній справі зупинено, то позивачем при подачі позову в цивільному процесі з цих самих правовідносин по відшкодуванню шкоду, спричиненої внаслідок вчинення суспільно-небезпечного діяння працівниками відповідача, не було порушено строку позовної давності. Щодо першочергових вимог про стягнення з відповідача витрат на надання позивачу юридичної допомоги, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. На підставі ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" N 4191-VI від 20.12.2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Тому для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру. Оскільки позивачем даного розрахунку не було надано, то суд позбавлений можливості визначити розмір компенсації за надання правової допомоги, а враховуючи те, що в заяві про збільшення позивних вимог, вимоги саме про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу позивачем не ставляться, тому вимоги в даній частині не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивачки сплачені ним судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 3670 гривень 41 копійок. На підставі ст. ст. 71, 76, 79, 440, 440-1, 441 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, ст. ст. 23, 257, 261, 1166, 1167, 1172 ЦК України,

Outcome: partial