Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

У лютому 2016 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про захист честі і гідності. Заявник вказала, що 21 січня 2016 року до голів Кіровоградської обласної державної адміністрації [PERSON] та Новомиргородської районної державної адміністрації [PERSON] надійшли скарги від відповідача [PERSON] на дії та бездіяльність працівників служби у справах дітей Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області, в яких вказаним відповідачем зазначені факти, що не відповідають дійсності та ганьблять честь і гідність позивача [PERSON] Враховуючи, що висловлена відповідачем негативна інформація щодо позивача має характер наклепу (тобто поширення завідомо неправдивої інформації, що ганьбить іншу особу), то така інформація не є оціночним судженням, а отже, підлягає спростуванню. Посилаючись на ст. ст. 16, 270, 275, 277 ЦК України, ст. 1, 5, 47 Закону України «Про інформацію», постанову Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», заявник просить суд: викладені факти в скаргах від 21.01.2016 р. до голів Кіровоградської обласної державної адміністрації [PERSON] та Новомиргородської районної державної адміністрації [PERSON] від відповідача визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь і гідність позивача; зобовязати відповідача спростувати відомості, поширені нею щодо позивача у скаргах від 21.01.2016 року до голів Кіровоградської обласної державної адміністрації [PERSON] та Новомиргородської районної державної адміністрації [PERSON] у районній газеті «Новомиргородщина» не пізніше пятнадцяти днів з дня набрання рішення суду законної сили; стягнути судові витрати у справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] не визнала позов повністю і пояснила, що при особистому спілкуванні з позивачем [PERSON] остання вела себе неетично, не побажала допомогти відповідачеві у вирішенні конфлікту щодо притягнення колишнього чоловіка СКОРУКА Є.П. до встановленої законом відповідальності за скоєні ним правопорушення, а також стосовно його участі у вихованні малолітньої дитини. В той же час вона підтвердила у суді, що насправді позивач [PERSON] нецензурно не лаялась та не виставляла її, відповідача, за двері службового кабінету. Заслухавши зазначені пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: показання свідків, ознайомившись з письмовими доказами та іншими матеріалами справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково із таких міркувань. У позовній заяві заявник [PERSON] обґрунтовано вказала, що 21 січня 2016 року до голів Кіровоградської обласної державної адміністрації [PERSON] та Новомиргородської районної державної адміністрації [PERSON] надійшли скарги від відповідача [PERSON] на дії та бездіяльність працівників служби у справах дітей Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області, що визнається сторонами і тому не підлягає доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України). Окрім цього, позивач [PERSON] вважає, що у вищезгаданих зверненнях деякі вказані відповідачем факти не відповідають дійсності та ганьблять її честь і гідність. У судовому засіданні безспірно зясовано, що відповідач [PERSON] розповсюдила таку недостовірну інформацію: начебто позивач [PERSON] належним чином, тобто у передбаченому чинним законодавством порядку, не відреагувала на усну скаргу відповідача [PERSON] щодо неправомірної поведінки колишнього чоловіка СКОРУКА Є.П. у серпні 2015 р. та вела себе неетично; не відреагувала у передбаченому законом порядку на повторну усну скаргу відповідача [PERSON] щодо неправомірної поведінки колишнього чоловіка СКОРУКА Є.П. та вела себе неетично, буцімто обізвала відповідача нецензурними словами і виставила за двері службового кабінету, підтримувала неслужбові стосунки зі свідком СКОРУКОМ Є.П. Так, відповідач [PERSON] пояснює привід для звернення до вказаних органів наміром захистити як свої права, так і законні інтереси власної малолітньої дитини. В той же час у суді встановлено, що насправді позивач [PERSON] належним чином, тобто у передбаченому чинним законодавством порядку, відреагувала на усні скарги відповідача [PERSON] щодо неправомірної поведінки колишнього чоловіка СКОРУКА Є.П. як у серпні 2015 р., так і при повторному зверненні. Заявник [PERSON] розяснила відповідачеві та її колишньому чоловікові їх права та обовязки, повідомила про те, які документи потрібно буде подати для вирішення їх конфлікту у встановленому законом порядку. Тому у оспорюваних позивачем письмових зверненнях відповідача наявні завідомо неправдиві відомості про факти, яких не було в дійсності: неетичну поведінку позивача при спілкуванні з відповідачем, підтримання неслужбових стосунків з колишнім чоловіком відповідача. Оскільки відповідач [PERSON] особисто підтвердила у суді, що насправді позивач [PERSON] нецензурно не лаялась та не виставляла її, відповідача, за двері службового кабінету, ці обставини не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України). Окрім пояснень заявника [PERSON], недостовірність інших фактів також підтверджується наданими позивачем доказами у справі. Так, свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили у суді, що заявник ввічливо і чемно спілкувалася з відповідачем у справі, не допускала неетичної поведінки. Працівники служби у справах дітей Новомиргородської райдержадміністрації у передбаченому чинним законодавством порядку кожного разу реагували на усні скарги відповідача [PERSON] щодо неправомірної поведінки колишнього чоловіка СКОРУКА Є.П. Свідок [PERSON] підтвердив у судовому засіданні, що позивач [PERSON] ніколи не підтримувала з ним позаслужбових стосунків. З наданих заявником документів витікає, що працівники служби у справах дітей Новомиргородської райдержадміністрації у передбаченому чинним законодавством порядку вирішували питання щодо участі колишнього чоловіка СКОРУКА Є.П. у вихованні малолітньої дитини відповідача [PERSON], у тому числі шляхом постановлення рішення комісії з питань захисту прав дитини від 03.09.2015 року № 19 про встановлення свідкові [PERSON] певного способу спілкування з дитиною. Тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги заявника [PERSON] знайшли своє підтвердження і є належно обґрунтованими. Відповідно до частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Тому суд прийшов до висновку, що викладений відповідачем фрагмент в оспорюваних позивачем скаргах: «Вони повністю зайняли сторону мого колишнього чоловіка, як мені відомо, який не однократно до них приїздив і не з пустими руками, що вони і не заперечують» не є предметом судового захисту, бо містить оціночні судження, критичну оцінку певних фактів, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. У даному випадку суд вважає, що відповідач [PERSON] лише реалізувала конституційне право, передбачене статтею 40 Конституції України, а не поширила недостовірну інформацію, оскільки звернулася до зазначених державних органів із заявою, в якій містилася вищезазначена інформація, і цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, тобто вказана позивачем обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову (п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Таким же оціночним судженням, що не є предметом судового захисту, суд вважає викладений відповідачем фрагмент в оспорюваних позивачем скаргах: «Також [PERSON] не однократно зявлявся в дитячому садку, до якого ходить дитина, та вчиняв там дебоші, погрожував, виражався нецензурною лайкою. Працівники дитячого садка також змушені були звернутися до поліції та служби у справах дітей. Поліція відреагувала, а служба у справах дітей відповіла те саме, що й мені: «Не скандальте, не вмішуйтесь. Вони ж не питали у вас дозволу, коли рожали дитину. Це не ваші проблеми». До того ж у ньому мова йде про телефонну розмову між працівниками дитячого садка та служби у справах дітей, котрі взагалі не персоніфіковані, а суд розглядає позов фізичної особи [PERSON], а не вказаної у цьому фрагменті юридичної особи. Викладений відповідачем фрагмент в оспорюваних позивачем скаргах: «Цікаво, чи буде позиція цієї «третьої особи» в судовому засіданні незалежною? Виникає питання, чи є прийнятною така поведінка, як вони, кажуть, «посадовим особам?» містить лише такі мовні засоби як риторичні запитання і тому також не може бути предметом судового захисту. З огляду на вищевикладене, частина негативної інформації стосовно позивача (в обумовленому судом обсязі), що була поширена відповідачем, не відповідає дійсності, а також порушує особисті немайнові права позивача, зокрема, ганьбить її честь і гідність. Враховуючи, що висловлена відповідачем негативна інформація щодо позивача має характер наклепу (тобто поширення завідомо неправдивої інформації, що ганьбить іншу особу), то така інформація не є оціночним судженням і підлягає спростуванню. Вищевказана негативна інформація порушує особисті немайнові права позивача, що виражається у негативному упередженому ставленні до неї з боку керівників органів державної влади, які отримали скарги відповідача, а також характеризує позивача як особу, що з легкістю порушує закон та не має високих моральних цінностей. Таким чином, позивач обґрунтовано вимагає спростувати недостовірну інформацію, неправомірно поширену щодо неї відповідачем. При постановленні рішення, суд також ураховує, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо (п. 3 вказаної постанови Пленуму). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила (п. 15 вказаної постанови Пленуму). За правилами: ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, окрім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно вимогам ЦК України: ч. 1 ст. 270: Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоровя, право на безпечне для життя і здоровя довкілля, право на свободу та особисту недоторканість, право на недоторканість особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. ст. 297: 1.Кожен має право на повагу до його гідності та честі. 2.Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. 3.Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. В той же час суд вважає, що вимога позивача покласти обовязок на відповідача спростувати відомості, поширені нею щодо позивача у скаргах від 21.01.2016 р., у районній газеті «Новомиргородщина» не відповідає дійсним обставинам справи та не ґрунтується на законі. Згідно приписам п. 25 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У даному випадку відповідач не розповсюджувала недостовірну інформацію у засобах масової інформації і не мала такого наміру. Тому слід покласти обовязок на відповідача спростувати відомості, поширені нею щодо позивача, у письмових зверненнях до тих же керівників органів державної влади. Таким чином, у решті позову слід відмовити за його недоведеністю. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 79-80, 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача її витрати в справі, повязані зі сплатою судового збору, тобто у сумі 551,20 грн.

Outcome: partial