Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

07.11.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя при розірванні шлюбу. Позивач у поданому позові вказував, що 21 жовтня 2005 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції в місці Києві було зроблено актовий запис №2985 та видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER]. Від шлюбу народилася дитина, донька [PERSON], [INFO], про що Дарницьким районним у місці Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в місці Києві було зроблено актовий запис №2836 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER]. Як зазначає позивач, спільне подружнє життя припинилося 17.09.2016 і з цього часу сторони не підтримують дружних стосунків та не ведуть спільне господарство. В період шлюбу сторони придбали наступне майно: квартира за адресою: [ADDRESS], яка була придбання в шлюбі у 2005 році за спільні кошти сторін у тій частини, що була оформлена на кожного із подружжя. Внаслідок укладення договору купівлі-продажу право власності на вищевказану квартиру набули наступні сторони: Позивач [PERSON] - ? частина квартири; Відповідач [PERSON] - ? частина квартири; мати Відповідача [PERSON] - ? частини квартири. Оскільки дві частки по ? частини кожна, які були оформлені на кожного із подружжя придбавались за спільні сумісні кошти подружжя, то кожна із цих часток є спільною сумісною власністю подружжя. В 2009 році позивач відповідно до договору дарування свою ? частку у вищезазначеній квартирі подарував відповідачу. Таким чином у спільній сумісній власності позивача та відповідача залишилась ? частина даної квартири. Квартира за адресою: [ADDRESS] була спільно придбана у шлюбі у 2013 році за спільні кошти сторін, які належать на праві спільною сумісної власності сторонам та була оформлена на ім'я Відповідача. Придбання здійснювалось шляхом інвестування будівництва житла. Дана квартира купувалась за кошти, які були накопичені за час спільного проживання сторонами та частково за допомогою коштів матері позивача [PERSON], яка безоплатно передала позивачу та відповідачу гроші в сумі 275 000,00 (двісті сімдесят п'ять тисяч гривень), саме для купівлі інвестованої квартири. Під час розгляду справи, в судовому засіданні 28.03.2017 (т.2 а.с. 118) позивачем надано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій він просить: В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за позивачем [PERSON] [INFO]; право приватної власності на: 1/8 частини квартири [ADDRESS], жилою площею 35,20 кв.м. загальною площею 72,50 кв.м.; 1/2 частини квартири [ADDRESS], жилою площею 40,1 кв.м., загальною площею 79,1 кв.м.; В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за відповідачкем [PERSON] [INFO], право приватної власності на: 1/8 частини квартири за адресою: [ADDRESS] жилою площею 35,20 кв.м. загальною площею 72,50 кв.м.; 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] жилою площею 40,1 кв.м., загальною площею 79,1 кв.м. В судовому засіданні Позивач та його представник позовні вимоги з урахуванням їх уточнень підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що кошти за купівлю квартири [ADDRESS] та кошти за інвестування квартири [ADDRESS] у повному обсязі сплатили її батьки, за рахунок коштів отриманих від проданої квартири [ADDRESS], яка належала на праві приватної спільної сумісної власності в рівних долях чотирьом членам сім'ї [PERSON], а також за рахунок знятих коштів її батьками з депозитних рахунків. Представник Відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та надав заперечення на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, в якій просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що Позивачем не доведено обставин, на які він посилається в своєму позові. В судовому засіданні в якості свідків були допитані зі сторони позивача, його мати [PERSON] та його сестра [PERSON], зі сторно Відповідача її мати [PERSON] та її батько [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивач та відповідач 21 жовтня 2005 року уклали шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції в місті Києві було зроблено актовий запис №2985 та видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER]. Від шлюбу народилася дитина [PERSON] [INFO], про що Дарницьким районним у місці Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в місті Києві було зроблено актовий запис №2836 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER]. Згідно довідки ЖЕД №2 від 29 листопада 2016 року № 782, позивач з 19.05.2006 року зареєстрований в квартирі [ADDRESS], окрім нього в даній квартирі з 18.11.2016 року зареєстрована мати Відповідача [PERSON]. Згідно паспортних даних, Відповідач з 17.01.2015 року зареєстрована в квартирі [ADDRESS]. 20 грудня 2016 року Дарницький районний суд м. Києва прийняв рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнив. Шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 21.10.2005 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім'ї, актовий запис №2985 - розірвано. Рішення суду набрало законної сили. Як вбачається з матеріалів справи, ? частини квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2006 року та ? частина даної квартири на підставі договору Дарування частини квартири від 02.03.2010 року, та ? частини квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2006 року. Таким чином ? частки квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі вищевказаних договорів. 12.02.2013 року Відповідач (як довіритель) та ТОВ ФК «Укрреставрація» (як управитель) уклали договір про участь у ФФБ №428. Згідно п.3.1. даного договору, довіритель приймає на себе зобов'язання інвестувати свою частку необхідних коштів для отримання у свою власність 2-кімнатної квартири. Згідно п.4.1. та п.4.1.1. договору, довіритель зобов'язаний проводити фінансування будівництва своєї частки житла відповідно до умов даного договору. Згідно п.4.1.3. договору, оплачувати всі комунальні послуги та експлуатаційні витрати пов'язані з технічним обслуговуванням, ремонтом і експлуатацією вказаного об'єкта, пропорційно до площі своєї квартири з моменту підписання акту її приймання-передачі. Згідно п.7.1. договору, цей договір не розглядається сторонами як договір купівлі-продажу нерухомості виконання робіт або надання послуг. Згідно свідоцтва про участь у ФФБ виду «А» або «Б» за програмою ТОВ «ФК Укрреставрація» від 22.02.2013 року на виконання вищевказаного договору Відповідачем проінвестовано суму коштів в розмірі 549 640,00 грн. 24.06.2014 року Відповідачем отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24.06.2014 року а саме: квартиру [ADDRESS], що і підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.06.2014 року. Таким чином суд приходить до висновку, що 22.02.2013 року інвестування квартири [ADDRESS], було здійснено за кошти зняті з депозитних рахунків батьками Відповідачки [PERSON] та [PERSON], що підтверджується квитанціями: 22.02.2013 р. [PERSON] Платинум банк "рух коштів по рахунку" - 152 416,44 грн.; 22.02.2013 р. [PERSON] Платинум банк "рух коштів по рахунку" - 101 610,96 грн.; 18.02.2013 р. Діамант банк "дострокове повернення депозиту" [PERSON] - 190 000,00 грн.; 31.05.2012 р. [PERSON] «Укргазбанк» - 152 175,00 грн. Факт надання вищевказаних коштів Відповідачу для інвестування в квартиру, підтверджується в розписці [PERSON] та [PERSON] від 23.03.2016 року, яка була надана на виконання листа ДФСУ ГУ ДФС у м. Києві від 26.12.2014 року «щодо підтвердження походження доходів та придбання майна [PERSON] у 2013 році». Також з даного приводу ДФСУ ГУ ДФС у м. Києві було складено Висновок від 04.04.2016 року (стосовно набуття майна [PERSON] у 2013 році). В свою чергу першим абзацом ст.14 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» встановлено, що Фізична або юридична особа, або спільний інвестор стає довірителем ФФБ за умови передачі коштів в управління управителю ФФБ та укладання з управителем ФФБ договору про участь у ФФБ на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України. В Постанові ВСУ від 07.12.16 року справа №6-1568цс16 зазначено, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Як визначено в статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що набуте майно, а саме: квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] придбані за спільні кошти Позивача. Як пояснили в судовому засіданні свідки, [PERSON] та [PERSON], мати позивача надала позивачу частину коштів на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] в сумі 275.000 грн. До того вказали, що в сім'ї позивача були кошти на придбання житла, оскільки у позивача був дохід. Будь-яких умов щодо оформлення придбаного у шлюбі нерухомого майна між сторонами не обумовлювалось, оскільки, на думку свідків, придбання нерухомого майна у шлюбі є спільним майном подружжя. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили наступне. [ADDRESS] була придбана ними за рахунок коштів отриманих від продажу квартири по [ADDRESS], яка продана за 160 000 дол. США. Власником даної квартири були батьки відповідача, відповідач та її рідна сестра. Разом з тим, батьки позивача обіцяли повернути їм частину коштів, які витрачені на купівлю квартири [ADDRESS]. Втім, обмежились виключно обіцянками. Що стосується придбання квартири [ADDRESS], свідки зазначили наступне. Дане нерухоме майно було придбано батьками відповідача за рахунок коштів, знятих з їх депозитних рахунків. До того, як пояснили свідки, батьки позивача надавали 80.000 грн. та 2000 дол. США [PERSON] Дані кошти були витрачені на облаштування квартири та весілля сторін. Суд вважає важливими покази свідків, втім, в даній справі віддає перевагу письмовим доказам, оскільки показання свідків що стосуються джерела коштів на придбання нерухомого майна мають неупереджений характер та не можуть бути покладені в основу рішення. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Згідно ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Суд зауважує що визнання за відповідачкою [PERSON] право приватної власності на: 1/8 частини квартири за адресою: [ADDRESS] жилою площею 35,20 кв.м. загальною площею 72,50 кв.м.; та 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] жилою площею 40,1 кв.м., загальною площею 79,1 кв.м. ніяким чином не порушує майнового права Позивача. Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, установлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, надавши оцінку заявленим позовним вимогам, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін, а також вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] необхідно залишити без задоволення. Вирішуючи питання щодо можливості задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу суд виходить з того, що при вирішенні даного питання необхідно перевіряти, чи є представник відповідача у даній справі "фахівцем у галузі права" відповідно до вимог ст. 56 ЦПК України, тобто чи надавав він правову допомогу стороні як фахівець у галузі права, чи брав участь у справі як представник відповідача, чи наданий розрахунок таких витрат і чи ґрунтується він на положеннях Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] має право на зайняття адвокатською діяльністю про що свідчать долучені до справи Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія [NUMBER] від 08.12.2016. При розгляді даної справи [PERSON] брав участь в судових засіданнях, як представник відповідача за довіреністю від 22.09.2016. та як адвокат за договором про надання правничої допомоги адвокатом від 19.12.2016 року. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Згідно роз'яснень наданих у п. 48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. З урахуванням кількості 21 годин, витрачених адвокатом на складання позовної заяви та участі в судових засіданнях, підготовки клопотань та заяв сума витрат визначена представником позивача в розмірі 12 000.60 грн. Вказаний розмір витрат на правову допомогу підтверджується належними та допустимими доказами відповідно до ст.ст. 58,59 ЦПК України. Разом з тим, враховуючи принцип розумності та справедливості, суд вважає за можливе частково задовольнити розмір правової допомоги в сумі 5000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. 1. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved