Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про виселення з гуртожитку, визнання [PERSON] такою, що втратила право користування кімнатою у гуртожитку [ADDRESS] , що належить позивачу, а також зняття відповідача з реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що відповідач протягом 5 років не проживає за вказаною адресою та потреби у цьому приміщенні у неї не має. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися. Відповідачем у встановлений строк та станом на момент прийняття рішення по справі не надано відзиву на позовну заяву та доказів, котрими підтверджуються заперечення проти позову. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 1996 року [PERSON] працювала на ДП "ХЕМЗ". У зв`язку з потребою отримання місця проживання у гуртожитку, який належить ДП "ХЕМЗ", [PERSON] написала заяву до профспілкового комітету підприємства для отримання такого місця. 04.09.1996 року ДП "ХЕМЗ" було видано ордер № 132 на житлову площу у гуртожитку [PERSON] , яка робила в ОТК, який надавав право заняття із сім`єю, яка складається з однієї людини жилої площі в гуртожитку [ADDRESS] розміром 12. 9 кв.м. Ордер був виданий на підставі спільного рішення адміністрації профспілкового комітету № 21 від 14.08.1996 року. 14.03.2000 року [PERSON] зареєструвалася за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . На підставі наказу № 129к 01.09.1999 року [PERSON] звільнено з ДП "ХЕМЗ" на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Судом також встановлено на підставі актів, складених Головним інженером ЖИО [PERSON] та двірником ЖИО [PERSON] , в яких зазначається, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації, тобто за адресою зазначеного гуртожитку, а також, що заборгованість з квартплати відповідача складає 1417,62 грн. Відповідно до статті 127 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Згідно зі ст. 132 ЖК України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Таким чином, після свого звільнення [PERSON] фактично втратила правові підстави для проживання у гуртожитку, який був наданий їй як працівнику підприємства. Крім того, з акту від 02.07.2019 року адміністрації та мешканців гуртожитку, встановлено, що [PERSON] не проживає в гуртожитку з 2015 року та на даний час. Главою 4 ЖК України не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням. У статті 130 ЖК України передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Разом із тим, окрім відповідної глави ЖК України, зазначене питання врегульоване лише у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства. Оскільки правовий режим відповідної категорії гуртожитків згідно з Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК України. Згідно зі ст.ст.71,72 ЖК України у разі відсутності без поважних причин в житловому приміщенні більше шести місяців наймача або членів його сім`ї в судовому порядку зазначені особи визнаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Таким чином, враховуючи наявність достатніх доказів не проживання відповідача у гуртожитку протягом тривалого періоду (більше шести місяців), суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в цій частині та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Стосовно позовних вимог щодо виселення відповідача з гуртожитку, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено та не заперечується позивачем, що відповідач після звільнення з роботи не проживає у зазначеному гуртожитку більше ніж п`ять років, тому посилання позивача на створення відповідачем перешкод у користуванні належною йому кімнатою свого підтвердження не знайшли, оскільки доказів створення таких перешкод позивачем не надано. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача стягуються витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial