Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє представник адвокат Лучко Р.М. звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору №ТЕМLGK00520056 від 25 липня 2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] .. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено вищевказаний кредитний договір, відповідно до умов якого її надано кредитні кошти готівкою в сумі 30 000,00 Євро через касу на строк з 25.07.2007 року по 24.07.2027 року із сплатою відсотків в сумі 0,875% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту - щомісяця в період сплати. Крім того, передбачено обов`язок сплачувати винагороду за проведення додаткового моніторингу відповідно до п. 6.2. договору. Однак, посилаючись на норми частин 1, 2, 4 ст.11, ст.15 п.9, ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», п.2.1, пункти 3.1-3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту від 10.05.2007 року №168, ч.1 ст.203, частин 1,2 ст.215, ч.1 ст.230 ЦК України вважає кредитний договір не дійсним в цілому, оскільки наявний в діях відповідача факт обману та недобросовісної підприємницької практики, а посилаючись на норми ч.5 ст.11, частин 1, 2, 5, 7, 8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту від 10.05.2007 року №168 вважає не дійсними умови вказаного договору, як такі, що є несправедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», визначені зокрема: - п.п. 2.2.7. договору щодо письмового погодження Банком Страхувальника; - п.2.3.1 договору щодо наявності права в односторонньому порядку змінювати умови кредитного договору; - п.7.1 договору в частині надання кредитних коштів в сумі 6750,00 Євро на сплату страхових платежів, які включені до суми не поновлюваної кредитної лінії, яка не входить до вартості споживчого кредиту, однак кошти на сплату якої у примусовому порядку надано в якості додаткових кредитних зобов`язань; - п.7.1.- щодо обов`язку сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. Посилаючись на наведене, просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги та письмові заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності з врахуванням поданих заперечень на позовну заяву від 23.08.2017 року підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та письмових запереченнях на вищевказану заяву, згідно якої вважає заяву відповідача про застосування строку позовної давності безпідставною, посилаючись на норми ч.1 ст.261 ЦК України. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та відмовити у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності. Також представник позивача вказав, що ксерокопію кредитного договору представником позивача отримано у приватного нотаріуса Ціцінського І.В., який посвідчував договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за оспорюваним кредитним договором в листопаді 2016 року, оскільки при укладенні оспорюваного договору позивачці як стороні не був виданий примірник договору і в подальшому на неодноразові прохання представника позивачки до банку з приводу видачі її примірника оспорюваного кредитного договору банком прохання останньої проігноровано. Позивачка після укладення спірного договору виїхала до Іспанії, а восени 2016 року вона приїхала в Україну і, пішовши до банку з`ясувала, що залишок по кредитному договорі за 9 років оплати складає чомусь 25000 євро. З 20.12.2016 року, а сааме після отримання нею правового висновку «Про надання оцінки кредитному договору щодо відповідності його умов нормам чинного законодавства України» №12-1/16 від 20.12.2016 року складеного адвокатом [PERSON] на її замовлення, позивачці стало відомо про порушення її прав і після того вона через 2 місяці подала позовну заяву до суду. Кошти в сумі 30000 євро позивачка отримала на придбання житла, страхівки остання не отримувала. Проплати по оспорюваному договору позивачкою проводяться по теперішній час у сталій сумі - 335 євро щомісячно. Також вказав, щодо п.7.1 оспорюваного договору, у якому зазначена комісія 0,2 % за дострокове погашення кредиту, очевидно не може бути включена в щомісячний платіж і відсотки за дострокове погашення кредиту сплачуються згідно п.3.11 договору, яким передбачено, що за дострокове погашення кредиту позивач сплачує відсотки відповідно до п.7.5 договору. Тобто, в момент надання кредиту комісія 0,2% була відсутня, а в подальшому вона щомісячно становила 0,2 %. Чомусь відповідач все це збив у загальну суму і стягував щомісячно. Щомісячний платіж - 335 євро включає в себе суму 229,52 євро ( реальний місячний платіж за договором), винагороду, яку банк немає права стягувати. Таким чином, видно, що кожного місяці 35 євро з позивача бралося зайво. Також 6750 євро страховки включено у суму договору і на них також нараховувались відсотки. Зазначив, що реальна річна ставка і місячна ставка є різними речами. Вважає, що за результатами проведеної експертизи експертами даний об`єктивний висновок. Представник відповідача в судовому засіданні 23.02.2018 року, 17.04.2018 року заперечила щодо задоволення позовних вимог, і просила застосувати строк позовної давності, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях. Вказала, що вважає позовні вимоги позивача незаконними та необґрунтованими, виходячи з наступного. Вказала, що стороною позивача не наведено істотних порушень умов договору зі сторонни банку. Відсотки нараховуються на суму виданного кредиту - 30000 євро. На страхівку 6750 євро відсотки не нараховуються. Вказала, що п.7.1 договору передбачено графік погашення платежів. Є тільки кредитний договір, у якому обумовленні всі істотні умови, додатків до договору не має, оскільки все включено в договорі. Не визначена реальна річна ставка, але визначена місячна ставка в кредитному договорі. Комісія 0,2 % видавалася на резервування грошових коштів, яка рахується від суми виданого кредиту. Не може сказати в якій сумі позивачці виданий кредит, і документів на підтвердження вказаного теж не може надати суду. Вказала, що позивачка отримала кредит, здійснює оплату, а це означає, що умови, які були підписані сторонами сторона прийняла і з 2007 року по даний час здійснює оплату. Позовна заява не містить підстав для поновлення строку на звернення до суду про захист свого права, оскільки немає відповідних доказів. Судовий експерт [PERSON] у судовому засіданні підтвердила факт проведення судової економічної експертизи та складення ними висновку експертів за № 459/18/107/108/19-22 від 07.02.2019 року, який вона підтримує за зазначила, що у п.7.1 договору передбачені відсотки, фінансовий інструмент (комісія) та страхівка, хоча ніде не виведено тих відсотків. Зазначеної у висновку 10,50 % відсоткової ставки у договору немає. В результаті проведення експертизи встановлено, що реальна річна відсоткова ставка за договором складає 14,03 % і якщо взяти платіж зазначений у договорі - 335 Євро і помножити на 12 місяців і на 20 років то в загальному це відсоткова ставка, яку мав би платити позичальник. У договорі вказана тільки місячна ставка. Договір складений не так як би він мав бути. Немає ні річної ставки, немає ні як позивач має платити страхівку, фінансовий інструмент, оскільки це все вказане повинно було бути обумовлено в договорі, додатку до договору, графіку платежів. Згідно експертного висновку щомісячний платіж за договором фактично мав би становити не 335 євро, а 299,52 євро. і позивач мала би сплатити до закінчення кредиту 72882.26 євро із них 29999,76 євро як тіло кредиту та 41883,5 євро - як відсотки за користування кредитом. Вказала, що кредитний договір складений в супереч Закону України « Про захист прав споживачів». Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, допитаного в судовому засіданні судового експерта Смоляк С.К., якою складено експертний висновок №459/18/107/108/19-22 від 07.02.2019 року, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав. Положеннями п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Згідно з вимогами ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. В силу вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно до вимог ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями ч.2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.6 ст.81 ЦПК). Відповідно до норм ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Судом встановлено, що 25 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № TEMLGK00520056, (далі - Договір) відповідно до умов якого банк надав останній кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу у розмірі 36750 євро у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, з яких: 30000 євро на придбання житла; 6750 євро - на сплату страхових платежів, із сплатою 0,875 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк з 25 липня 2007 року по 24 липня 2027 року включно, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за проведення додаткового моніторингу, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами та нарахованими банком на останній термін сплати. У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором 30 липня 2007 року між [PERSON] та закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до якого іпотекодавець надала в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 100,8 кв.м., житловою площею 57,8 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Для виконання кредитного договору, банк відкриває позичальникові рахунок № [NUMBER] для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсотках, винагороді та інших платежах (п.7.2 Договору). Відповідно до п.5.1 Договору договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту набуває чинності з моменту його підписання сторонами, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за даним договором. Відповідно до п.2.1.1 договору банк зобов`язується надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п.7.1 договору, а також за умови виконання позичальником умов передбачених п. 2.2.7 договору. Згідно п.7.1 договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк з з 25 липня 2007 року по 24 липня 2027 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 36750,00 євро на придбання житла у розмірі 30000,00 євро на придбання житла, а також 6750,00 євро на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 договору, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,875 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00 % від суми виданного кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 договору. Погашення заборгованості за Договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється щомісячно в період сплати з 26 по 30 число кожного місяця у сумі 335,00 євро для погашення заборгованості за Договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії. Пунктом 6.2 договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Згідно п. 2.1.3 договору позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7 даного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов`язуються провадити у випадку не пред`явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо кредит надасться в іноземній валюті, то позичальник доручає банку: одержати з каси банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно п.2.2.7 даного договору; здійснити продаж у касі банку готівкової іноземної валюти за курсом купівлі банку даної іноземної валюти, встановленому на день виконання даного доручення; отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового страхового платежу. Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком тільки у випадку пред`явлення позичальником банку документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Даний пункт договору виконується лише у випадку укладання договору іпотеки згідно п.1.3. даного договору або пред`явлення банком вимог, пов`язаних з особистим страхуванням позичальника. Відповідно до п.2.2.7 позичальник надає банку належним чином оформлений договір страхування заставного майна. Під «оформленням договорів іпотеки належним чином» сторони розуміють: в тому числі і письмове узгодження з банком договорів страхування, у т.ч. вибір страхувальника, переліку страхових ризиків, які підлягають страхуванню, пред`явлення банку підписаних страхувальником договорів страхування й документів, які підтверджують сплату страхових платежів. Письмовим узгодженням банку є віза вповноваженого представника банку на договорах страхування. У випадку не подання позичальником банку підтверджуючого документа про сплату чергових страхових платежів по погодженим з банком договорам страхування, банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до п.2.1.3 договору. Згідно п.2.3.1 договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ: зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США. Пунктами 6.4, 6.5 Договору передбачено, що розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам. Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 6.2, 7.1 договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки. Згідно п.7.8 договору, він складений в трьох екземплярах, які мають однакову юридичну чинність. У матеріалах справи відсутні (в т.ч. у відповідь на клопотання не надані) первинні документи щодо підтвердження видачі кредитних коштів та обліку заборгованості у банку, в т. ч. виписки по рахункам за договором. Таким чином, надання кредитних коштів по спірному договору документально не підтверджено. Крім того, до матеріалів справи не долучено та в судовому засіданні не здобуто доказів на підтвердження укладення між банком та позичальником договору іпотеки квартири, що в [ADDRESS] вказаної у п.7.3 спірного кредитного договору, метою забезпечення виконання зобов`язань за спірним договором. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.(ст.626 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (абзац восьмий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення). Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Згідно із абзацом 2 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11,18,21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач. Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживача» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Хартією захисту споживачів від 1973 року №543, передбачено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення кредитного договору об`єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п.2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньо статистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Підставами для визнання недійсними окремих частин кредитного договору, є серед іншого ненадання позивачем інформації про істотні умови кредитного договору, а також ведення позичальника в оману стосовно таких істотних характеристик як валюта кредитних коштів, складу, кількості та порядку їх надання, а також стосовно очікуваного результату від отримання споживчого кредиту та його сукупної вартості. Відповідно до п.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів"правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За положенням ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-економічної експертизи №459/18/107/108/19-22 від 07 лютого 2019 року розмір реальної річної процентної ставки за споживчим кредитним договором №TEMLGK00520056 від 25.07.2007 року становить 14,03 %. Сукупна вартість кредиту (абсолютне подорожчання кредиту за вищевказаним кредитним договором становить 63033,55 євро. Реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору фактично складає 14,03% та є вищою на 3,53% (14,03-10,50) від процентної ставки 10,50% (0, 875% на місяць) передбаченої умовами п.7.1. кредитного договору. Даним висновком судово-економічної експертизи підтверджено розбіжність між реальною процентною ставкою та ставкою, вказаною у договорів, розбіжність між фактичними щомісячними платежами і платежами, вказаними у договорі, відсутність підтвердження видачі кредиту, відсутність інформації про сукупну вартість кредиту. Згідно ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення (ч.1 ст.229 цього кодексу) таких правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При оформленні документів по наданню кредиту позивачу банк приховав реальну відсоткову ставку, розбіжність між реальною відсотковою ставкою за договором та документальним оформлення кредитних документів складає 3,53%, яка є вищою ніж зазначено в договорі. Відповідно до п.20 Постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї з сторін правочину. Наявність умислу, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, що діяла під впливом обману. Разом з тим, згідно інформаційного листа ВСУ від 01.02.2013року "Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів" (2009-2012 рр.) вбачається, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів судам слід враховувати, що тягар доказування обставин, що звільняють від відповідальності за виконання чи неналежне виконання зобов`язання, в тому числі і за спричинену шкоду лежить на продавцеві товару чи послуги. Закон України "Про захист прав споживачів" містить спеціальні норми, що, превалюють над загальними. Відповідно до п.3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 ( далі-Правила) (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Згідно п 3.3 вказаних Правил банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (упроцентахрічних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Проте, всупереч пунктів 3.2,3.3 зазначених Правил кредитний договір не містить графіка платежів із зазначенням сум погашення основного боргу, сплати відсотків за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань позивача за кожним платіжним періодом і такий графік не складався та сторонами не підписувався. У спірному договорі не зазначено сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не вказано її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Отже, наведеним у цих пунктах вимогам законодавства кредитний договір не відповідає, а відтак положення кредитного договору суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил падання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Згідно з ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній станом на день підписання кредитного договору), у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Приписами п.3.1 вищевказаних Правил, передбачено, що банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до Вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно - правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Наведеним у цьому пункті вимогам законодавства спірний договір не відповідає. У відповідності з кредитним договором, видача кредиту проводиться банком готівкою через касу на рахунок вказаний у договорі . Згідно з п.3 абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній станом на день підписання кредитного договору), у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту. Всупереч зазначеному, у кредитному договорі належним чином не визначені дати надання кредиту. Виходячи із принципу рівності сторін та, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність в діях відповідача факту обману та недобросовісної підприємницької практики. Умисел в діях відповідача має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги, а саме: перед укладенням оспорюваного кредитного договору позивача не було повідомлено про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; орієнтовну скупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення) та відсутності у спірному договорі значення абсолютного значення подорожчання кредиту, детального розпису загальної вартості кредиту для споживача. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення відповідачем визначеної Законом України "Про захист прав споживачів" переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття позивачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення останнім кредитного договору за невигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку схемою. На думку суду, за таких умов, формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги та її економічний результат для позивача. Мотивом введення споживача в оману є отримання максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого. При аналізі вищенаведеного, суд вважає, що факт приховування важливої інформації перед підписанням кредитного договору з метою отримання прихованого прибутку є умисними діями відповідача, що призвели до введення позивача в оману щодо істотних умов договору. Умови кредитування, які були реально передбачені в кредитному договорі не відповідають волевиявленню позивача та вимогам закону. Визначаючи наявність або відсутність ознак «несправедливих умов» в оскаржуваних пунктах 7.1, 2.2.7, 2.3,1 спірного кредитного договору суд виходить з наступного. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610,частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22,23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами. Пунктом 7.1 спірного договору встановлено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 6750,00 євро на сплату страхових платежів, які увійшли до суми непоновлюваної кредитної лінії 36750,00 євро на суму залишку заборгованості за кредитом. Даним пунктом договору також визначено, що щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту складає 0,20% від суми виданого кредиту. Пунктом 2.3.1 договору встановлено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юктури ринку грошових ресурсів в Україні при настанні певних умов. З огляду на зазначене, вищенаведені вимоги закону, суд вважає, що вказані вище умови пунктів кредитного договору є недійсними, оскільки не відповідають вищенаведеним нормам матеріального права, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що кредитний договір №TEMLGK00520056 від 25 липня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] слід визнати недійсним з моменту його укладення. При цьому, суд не враховує заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, яке обґрунтоване тим, що кредитний договір був укладений 25 липня 2007 року, а позивач звернулася до суду з позовом лише у лютому 2017 року, тобто поза встановленим статтею 257 ЦК трирічним строком позовної давності. Так, позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України. Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України, а саме перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане. Спірним договором на позичальника покладається зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені договором строки, тобто правовідносини, що виникли між сторонами при виконанні умов кредитного договору, є зобов`язальними, тобто такими, що містять право вимоги і відповідний їй обов`язок. Кредитним договором № TEMLGK00520056 від 25 липня 2007 строк виконання зобов`язань визначений включно по 24.07.2027 р. Крім того, Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 28). Таким чином, суд констатує, що початок перебігу строку позовної давності не пов`язаний з моментом укладення правочину, тому позивач звернувся до суду в межах визначеного строку позовної давності. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що позивач виконує взяті на себе зобов`язання, а тому цим погодився з усіма умовами, що випливали із укладення кредитного договору, оскільки згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків ( ч.1 ст.216 ЦК України). Твердження представника відповідача про те, що в спірному договорі вказано, що договір укладений у двох примірниках, один з яких передано позивальнику, суд вважає безпідставним та таким, що спростовується п.7.8 даного договору, яким визначено, що договір складений в 3 екземплярах, які мають однакову юридичну чинність та самим договором, у змісті якого відсутні дані про те, що один з примірників спірного договору передано позивальнику. Посилання представника відповідача на те, що пунктом 7.1 договору передбачено графік погашення платежів хоча і додатків до договору не має, оскільки все включено в договорі і в якому обумовленні всі істотні умови, суд не приймає до уваги і вважає їх безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Тому суд приходить до висновку, що заперечення представника відповідача є необґрунтовані, представником відповідача не надано належних та допустимих доказів на спростування позову, тому суд діє в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України. З урахуванням вищевказаного, вищенаведених вимог закону, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, ст.ст.15, 203, 215, 230, 626, 203, 526, 530, 610, 612, 1054,256, 257, 261 ЦК України, ст.ст.11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору),

Outcome: approved