Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-29 00:00:00

23.03.2020 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Дніпропетровської митниці ДФС, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, у якій позивач стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, на його користь, на відшкодування моральної шкоди 129 641 грн. 20 коп. Позовні вимоги обґрунтовує наступним чином. 07.04.2017 року Дніпропетровською митницею ДФС у відношенні нього було складено протокол про порушення митних правил № 0108/110000014/17 за ст. 485 Митного кодексу України. 08.06.2017 року Дніпропетровською митницею ДФС України винесена постанова у справі про порушення митних правил № 0108/110000014/17, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 686 220, 50 грн. 14.06.2017 року він подав до Державної фіскальної служби України скаргу на цю постанову, за результатами розгляду якої 03.07.2017 року ДФС України винесено постанову про відмову у задоволенні скарги. 13.07.2017 року він звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом на ці постанови органів доходів і зборів від 08.06.2017 року та від 03.07.2017 року, за результатами розгляду якого 08.10.2019 року ухвалено рішення у справі № 200/11621/17, яким позовні вимоги задоволені, визнані протиправними та скасовані постанови органів доходів і зборів про визнання його винним у вчиненні порушення митних правил та накладення штрафу. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до ст. 3 цього Закону, громадянинові відшкодовуються (повертаються) судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином, моральна шкода, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. У зв`язку із тим, що рішенням суду встановлена відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, складання протоколу про порушення митних правил № 0108/110000014/17 є протиправним, а довготривалий захист прав в суді спричинив йому моральну шкоду, на підставі зазначеної норми закону йому має бути відшкодована моральна шкода. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та відповідній їй практиці ЄСПЛ, поняття «адміністративного правопорушення» не визначається, натомість справи поділено на справи щодо цивільного спору та щодо кримінального обвинувачення. При цьому відзначається, що для віднесення справи до справи «кримінального обвинувачення» необхідно, окрім критерію віднесення справи до такої категорії національним законодавством, виходити також з суті правопорушення, характеру та ступеню тяжкості санкції, якій може бути піддана зацікавлена особа (див. рішення, ухвалене у справах «Lauko v. Slovakia» від 02.09.98, «A.P, M.P. c. Suisse v. Switzerland» від 23.09.98, «Engel and others v. Netherlands» від 08.06.76). Застосована до нього санкція у вигляді штрафу у сумі 1 686 220, 50 грн. відповідає кримінальному покаранню, передбаченому ст. 53 Кримінального кодексу України - штрафу, більше того, кримінальне покарання у вигляді штрафу може бути накладеним й у значно меншому розмірі. Наведене свідчить, що в цьому випадку йшлося про можливе вчинення мною правопорушення, яке у сенсі ст. 6 Конвенції є «кримінальним», отже, у цьому сенсі ця справа була справою «кримінального обвинувачення» а тому на дану справу мали поширюватися гарантії, передбачені ст. 6 Конвенції. Однак, відповідачами, під час прийняття оскаржуваних постанов (відповідачі фактично виконували функції суду при цьому, в розумінні Конвенції) під час прийняття рішення не було забезпечено дотримання встановлених ст. 6 Конвенції гарантій. Внаслідок незаконного складання протоколу про порушення митних правил № 0108/110000014/17, протягом 31 місяця 2 днів, або 946 днів, з 07.04.2017 (дня складання протоколу) і до 09.11.2019 року (дати набрання законної сили рішенням суду від 08.10.2019 року) він перебував під судом у справі «кримінального обвинувачення» (в розумінні Закону та Конвенції), що завдавало йому моральної шкоди. Так, протягом 946 днів він кожного дня усвідомлював, що йому, як фізичній особі, загрожує стягнення у розмірі 1 686 220, 50 грн. Усвідомлення цього призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, адже протягом всього часу знаходження під судом він виконував обов`язки начальника відділу митного оформлення ТОВ «Агро-Союз-Термінал» на фоні постійного душевного хвилювання, що вимагало додаткових зусиль для недопущення втрати єдиного джерела заробітку. Також, протягом всього судового процесу його рідні та близькі постійно цікавились перебігом процесу, що зайві рази повертало його до думок про можливий штраф. Окрім цього, Дніпропетровською митницею ДФС з порушенням вимог Митного кодексу України та Закону України «Про виконавче провадження», було направлено до органу державної виконавчої служби для примусового виконання постанову від 08.06.2017 року у справі про порушення митних правил № 0108/110000014/17, яка не набрала законної сили та про що свідомо не був повідомлений орган державної виконавчої служби, внаслідок чого був протиправно накладений арешт на його майно та кошти, що завдало додаткових моральних страждань через необхідність оскарження в Дніпропетровському окружному адміністративному суді дій державної виконавчої служби під час виконання постанови Дніпропетровської митниці ДФС у справі про порушення митних правил № 0108/110000014/17, яка в подальшому була визнана незаконною. Вважає, що достатнім способом відшкодування йому моральної шкоди в даному випадку буде відшкодування в мінімальному гарантованому ст. 13 Закону розмірі - одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під судом, розрахунок якого вважаю необхідним здійснювати із застосуванням розміру станом на день закінчення перебування під судом, тобто, станом на 09.11.2019 року. Станом на день скасування постанов про накладення штрафу, мінімальна заробітна плата була встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» на рівні 4 173 грн. Таким чином, розмір моральної шкоди розраховується за наступною формулою: 129 363 грн. (31 міс х 4 173 грн) + 278, 20 грн (4 173 грн ? 30 днів х 2 днів), та складає 129 641 грн 20 коп. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено наступний висновок: «оскільки Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Разом з тим суди не врахували, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Таким чином, розмір моральної шкоди не може бути визначений судом меншим, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування його під судом протягом 31 місяця 2 днів. Ухвалою суду від 27.03.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 27.03.2020 року позов було передано на розгляд Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.09.2020 року ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська скасовано. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2020 року справу передано у провадження судді Яковлева Д.О. Ухвалою суду від 04.01.2021 року, внаслідок відсторонення судді Яковлева Д.О. від здійснення правосуддя на підставі рішення Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя за № 3351/3дп/15-20 від 02.12.2020 року, справу прийнято до провадження цим складом суду та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 22.02.2021 року залучено до участі у справі правонаступником відповідача Дніпропетровської митниці ДФС - Дніпровську митницю Держмитслужби. Ухвалою суду від 22.02.2021 року відмовлено у задоволенні клопотань Дніпровської митниці Держмитслужби від 01.06.2020 року та від 18.02.2021 року про об`єднання цивільних справ в одне провадження. Ухвалою суду від 29.03.2021 року залишено без розгляду повторне клопотання Дніпровської митниці Держмитслужби від 10.03.2021 року про об`єднання цивільних справ в одне провадження. 03.06.2020 року до суду надійшов відзив Дніпровської митниці Держмитслужби на позовну заяву [PERSON] , у якому відповідач позовних вимог не визнає та прохає залишити їх без задоволення. Вважає, що позивач протиправно відніс його справу про адміністративне правопорушення до справ кримінального обвинувачення, а тому його посилання на Конвенція та практику ЄСПЛ є безпідставними. Крім цього, повноваження митниці на розгляд справ про порушення митних правил визначені МК України, і ч. 1 ст. 530 МК України передбачені права особи на реалізацію прав, передбачених ст. 6 Конвенції. Митні органи не є судовими органами та не уповноважені на розгляд справ кримінального обвинувачення. Внаслідок цього твердження позивача про перебування під слідством та судом не відповідає дійсності. Позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки не звертався у порядку п.п.1, 3, 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з відповідними заявами до компетентних органів. Оскільки справа про адміністративне правопорушення судом не розглядалась, позивач під слідством та судом не перебував, перевірка законності постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності здійснювалась виключно за його заявою, положення ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» до спірних правовідносин не застосовні. Розрахунок моральної шкоди з моменту складення протоколу про адміністративне правопорушення є неправомірним, оскільки протокол є лише документом, який спрямований на фіксацію адміністративного правопорушення, тобто доказом у справі про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не породжує правових наслідків для особи та не порушує прав особи. Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності надіслана до виконавчої служби по спливу 15 днів з дня залишення скарги позивача без задоволення. Позов [PERSON] про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності до суду був поданий з пропуском встановленого законом строку. Позивач мав час та можливість повідомити митницю про оскарження ним у судовому порядку постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, чого не зробив. Про звернення позивача до суду митниця дізналась через місяць, отримавши ухвалу суду про відкриття провадження у справі. Моральні страждання позивача викликані його несумлінною поведінкою з неповідомлення митниці про намір оскаржити постанову до суду. Крім цього, позивач подав до суду ще низку аналогічних позовів за фактами притягнення його до аналогічного виду адміністративної відповідальності за порушення митних правил. Оскільки позивач посилається на заподіяння йому шкоди у той самий проміжок часу за аналогічних обставин, виокремити моральну шкоду, завдану притягненням до адміністративної відповідальності на підставі постанови № 0108/110000014/17 неможливо. Оскільки позивач арешту чи виправним роботам не піддавався, то до спірних правовідносин неможливо застосувати положення ч. 2 ст. 1167 ЦК України. Підставою для скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності стала встановлена судом обставина у вигляді відсутності умислу на вчинення правопорушення. Отже, фактичною підставою для скасування зазначеної постанови стала інша оцінка тих самих доказів судом, ніж раніше надана оцінка митним органом. Тобто, притягнення позивача до адміністративної відповідальності не було безпідставним та повністю залежало від вчинених ним дій, які не відповідали нормам митного законодавства. Розмір моральної шкоди позивач належним чином не обгрунтував, не довів відповідними доказами заподіяння внаслідок дій відповідача моральної шкоди саме у сумі 129 641 грн. 20 коп. Окрім цього, [PERSON] позивався до посадової особи митниці з метою захисту честі та гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, завданої при розгляді адміністративної справи, однак у позові було відмовлено, оскільки немайнове право позивача порушене не було. 11.06.2021 року до суду від Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовних вимог не визнає. Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що казначейська служба не несе відповідальності за завдання шкоди позивачу державою чи її органами, а сама шкода відшкодовується з державного бюджету через органи казначейства, а не шляхом стягнення з казначейства грошей. Підставою для відшкодування моральної шкоди є незаконні дії органів дізнання, слідства, прокуратури та суду, а не факт закриття справи про адміністративне правопорушення. Тому, єдиною підставою для стягнення моральної шкоди має бути встановлений у цьому провадження факт протиправних дій іншого відповідача - митниці. Позивач невірно розрахував розмір моральної шкоди, оскільки під слідством та судом він не перебував. 04.03.2021 року до суду надійшла відповідь позивача відзив Дніпровської митниці Держмитслужби, у якому позивач посилається на те, що поняття «адміністративного правопорушення» не визначається Конвенцією взагалі, натомість справи поділено на справи щодо цивільного спору та щодо кримінального обвинувачення. Поняття «кримінального обвинувачення» має «автономне» значення, незалежно від класифікації, що застосовується національними правовими системами держав-членів (див. Adolf проти Австрії, § 30). Що стосується автономного поняття «кримінального правопорушення», Конвенція не проти діяльності Договірних Сторін, спрямованої на «декриміналізацію». Проте, правопорушення, що кваліфікуються після декриміналізації як «регуляторні», можуть підпадати під автономне поняття «кримінального» правопорушення. Якщо виключення цих правопорушень залишати на розсуд держав, це може призвести до результатів, несумісних із об`єктом та цілями Конвенції (див. Ozturk проти Німеччини, § 49). Відправна точка для оцінювання застосовності кримінального аспекту ст. 6 Конвенції ґрунтується на критеріях, окреслених у рішенні в справі «Engel та інші проти Нідерландів» (§§ 82-83): класифікація згідно з національним правом; характер правопорушення; тяжкість покарання, якому особа, що вчинила його, ризикує бути підданою. Перший критерій має відносну вагу і є лише відправним моментом. Якщо національне право кваліфікує це правопорушення як кримінальне, тоді це буде вирішальним. Якщо це не так, Суд у випадках відсутності такої кваліфікації, розглядає те, що знаходиться поза межами національної кваліфікації та досліджує матеріально-правову реальність процедури, про яку йдеться. Другий і третій критерії, сформульовані в рішенні у справі «Engel та інші проти Нідерландів», є альтернативними і необов`язково кумулятивними; бо для того, щоб Суд постановив, що ст. 6 є застосовною, достатньо, щоб правопорушення, яке розглядається, вважалось за своїм характером «кримінальним» з точки зору Конвенції або щоб за це правопорушення особа підпадала під санкцію, яка за своїм характером та мірою тяжкості належала б загалом до «кримінальної» сфери (Lutz проти Німеччини, § 55, Ozturk проти Німеччини, § 54). Той факт, що це правопорушення не є караним ув`язненням, сам по собі не є вирішальним, бо відносна невелика тяжкість покарання, про яке йдеться, не може позбавити властивого йому характеру кримінального обвинувачення. ( Nicoleta Gheorghe проти Румунії, 26 ). Було постановлено, що ст. 6 в її кримінально-правовому аспекті є застосовною до справ про митні правопорушення (Salabiaku проти Франції, § 24), і до покарань, призначених судом, який має юрисдикцію щодо вирішення бюджетних і фінансових справ (Guisset проти Франції,§ 59) та до певних адміністративних органів, наділених повноваженнями у галузях економічного, фінансового та конкурентного права (Lilly France S.A. проти Франції; Dubus S.A. проти Франції, §§ 35-38; A. Menarini Diag№stics S.r.l. проти Італії, §§ 38-44). Відповідно до практики ЄСПЛ, виконавцем судової функції може бути не тільки суд, а й адміністративні органи. ЄСПЛ виробив низку критеріїв, на основі яких визначається, чи виконує той чи інший орган судову функцію. Так, у справі «Савіно та інші проти Італії» застосовано такі три критерії: наявність організованої процедури; наявність у органу, який вирішує спір, так званої «повної юрисдикції»; обов`язковість рішення для обох сторін спору. Поняття «повна юрисдикція» означає можливість органу досліджувати питання факту, дослідити і надати свої висновки щодо всіх доводів зацікавленої особи (справа «Сігма радіо телевіжн проти Кіпру»). Митний Кодекс України та КУпАП наділяють митницю таким обсягом повноважень, які дають можливість виконувати судову функцію з притягнення до адміністративної відповідальності осіб у певній категорії справ про порушення митних правил (відповідальність у яких не пов`язана із конфіскацією). Виконуючи функції суду, митниця не вправі була самостійно змінювати фабулу, викладену у протоколі про ПМП, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, адже діючи таким чином, вказана посадова особа неминуче перебрала на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції. У справі «Малофєєва проти Росії» ЄСПЛ встановив порушення ч. 3 ст. 6 Конвенції у зв`язку з тим, що в протоколі про адміністративне правопорушення фабула правопорушення була сформульована лише в загальних рисах без конкретизації обставин вчинення правопорушення, але національні суди відредагували фабулу правопорушення, зазначивши в постанові суду конкретні обставини правопорушення. У зв`язку з цим, заявнику скарги була відома лише кваліфікація діяння, але не фактичні обставини обвинувачення, таким чином, заявник був позбавлений можливості належної підготовки до захисту. У рішенні у справі «Карелін проти Росії» ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, суд взяв на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується). Сличко С.В. (в.о. начальника Дніпропетровської митниці ДФС) та Бевза О.В. (головний державний інспектор відділу провадження у справах про порушення митних правил управління митних розслідувань Департаменту організації протидії митним правопорушенням ДФС України) під час ухвалення оскаржуваних постанов мали бути незалежними та безсторонніми, щоб виконати судову функцію із дотриманням встановлених ст. 6 Конвенції гарантій. Натомість вказані посадові особи виконали функцію підтримання обвинувачення (змінивши та доповнивши фабулу протоколу), яке було висунуто адміністративними органами, в яких вони працюють (Дніпропетровська митниця ДФС та ДФС України). Так, в протоколі вказано, що висновок про вчинення правопорушення ґрунтується на результатах проведеної митницею тематичної перевірки. Однак, в постанові митниці міститься посилання на такі докази, як лист ДФС України від 05.12.14 № 13834/7/99-99-25-03-03-17, листи Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 19.01.15 № 4223-07/1218-03 та від 03.02.15 № 3359/7/99-99-25-03-03-17, пояснення 2 співробітників митниці. Із вказаними письмовими доказами він ознайомлений не був, через розгляд справи за його відсутності, тобто, був позбавлений можливості захищатися від висунутого проти нього і доповненого обвинувачення, яке відрізнялось від того, що міститься в протоколі. Про існування вказаних письмових доказів та характер обвинувачення йому стало відомо з текстів постанови митниці та постанови ДФС після їх отримання поштою. Під час прийняття митиницею постанови не було забезпечено дотримання встановлених ст. 6 Конвенції гарантій, що завдало йому моральні страждання. Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 712/7385/17, у вказаній справі вирішувалось питання можливості оскарження законності складання протоколу про адміністративне правопорушення окремо від постанови про накладення адміністративного стягнення. Відповідачем у відзиві самостійно процитовано вказану постанову, згідно якої дії відповідачів щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для позивача та не порушують його права, то вони окремо від постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності не оскаржуються. Однак, у його випадку після складення протоколу на нього було незаконно накладено штраф. Подібні правовідносини досліджені Верховним Судом під час розгляду справи № 640/16169/17, де у постанові від 05.02.2020 зазначено наступне: «Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 ч. 1 ст. цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». Вказана постанова Верховного Суду не допускає іншого тлумачення, ніж таке, що у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення відшкодуванню підлягає моральна шкода незалежно від наявності або відсутності втрат матеріального характеру у особи, а обчислення початку завдання моральної шкоди здійснюється з моменту складання протоколу. Також у постанові міститься позиція, що в даній категорії справ відшкодування моральної шкоди через незаконне притягнення до адміністративної відповідальності здійснюється незалежно від вини. Неправомірність дій митниці з направлення постанови у справі про порушення митних правил № 0108/110000014/17 вже встановлена рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.10.2017 року у справі № 804/4959/17, в якому прямо зазначене про відсутність підстав для звернення митницею постанови до примусового виконання. Через неправомірні дії митниці в період з моменту відкриття 12.07.2017 року виконавчого провадження № 54368747 та до моменту його закриття 14.02.2018 року з нього мав бути додатково стягнутий виконавчий збір в розмірі 168 622, 05 грн, а на його майно був накладений державним виконавцем арешт, тобто, протягом 7 місяців було порушено його конституційне право на мирне володіння майном та розпорядження ним, що завдало мені моральних страждань, які є очевидними для будь-якого стороннього спостерігача. Також, для захисту його прав в суді у справі № 804/4959/17 ним був сплачений судовий збір в розмірі 10 240 грн, про що вказано у рішенні суду, що також завдало йому моральної шкоди через необхідність додаткових витрат для доведення очевидної неправомірності дій митниці в суді. Сторони у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник позивача та представник відповідача - Дніпровської митниці Держмитслужби надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників процесу, суд розглядає заяву про залишення справи без розгляду, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та про його часткове задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами цивільної справи, 07.04.2017 року головним державним інспектором відділу митного оформлення № 1 митного поста «Аеропорт» Дніпропетровської митниці ДФС Заярською Л.П. складено відносно начальника відділу митного оформлення ТОВ «Агро-Союз-Термінал» [PERSON] протокол про порушення митних правил № 0108/110000014/17, яким позивачу інкриміновано вчинення правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України , тобто повідомлення у митній декларації № 110100002/2017/000170 від 23.01.2017 року неправдивих відомостей з метою неправомірного зменшення розміру митних платежів, шляхом внесення у графу 36 коду 400, що призвело до безпідставного застосування преференційної пільги та несплати митних платежів на суму 562 073 грн. 50 коп. Постановою Дніпропетровської митниці ДФС від 08.06.2017 року по справі № № 0108/110000014/17, на підставі зазначеного вище протоколу, [PERSON] визнано винним у порушенні митних правил, передбачених ст. 485 МК України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 686 220 грн. 50 коп. Копію постанови направлено митницею позивачу 09.06.2017 року за вих. № 2060/04-50-20-2-23. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.10.2017 року по справі № 804/4959/17 визнано протиправною та скасовано постанову Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 21.07.2017 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови митниці від 08.06.2017 року за 0108/110000014/17. Підставою для скасування постанови виконавця став висновок суду про те, на момент направлення митницею заяви про відкриття виконавчого провадження до відділу виконавчої служби, строк на добровільну сплату позивачем штрафу не сплив, у зв`язку з чим звернення постанови до примусового виконання було передчасним. Зазначена постанова набрала законної сили 02.01.2018 року. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2019 року визнано протиправною та скасовано постанову Державної фіскальної служби України від 03.07.2017 року та постанову Дніпропетровської митниці ДФС від 08.06.2017 року по справі про порушення митних правил № 0108/110000014/17. Це рішення суду набрало законної сили 09.11.2019 року. Вказаним судовим рішенням встановлено те, що 31 травня 2017 року [PERSON] подав до Дніпропетровської митниці ДФС клопотання про відкладення розгляду справи про порушення митних правил на будь-яку дату після 09 червня 2017 року, в зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні. 08 червня 2017 року в.о. начальника Дніпропетровської митниці Сличко С.В., без присутності особи, що притягується та відповідальності, та її представника, винесено постанову в справі про порушення митних правил № 0108/110000014/17, відповідно до якої [PERSON] визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст.485 МК України, накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі трьохсот відсотків несплаченої суми митних платежів, що складає 1 686 220,50 грн. 14 червня 2017 року позивач подав скаргу на вказану постанову про порушення митних правил до Державної фіскальної служби України. 03 липня 2017 року головний державний інспектор відділу провадження у справах про порушення митних правил управління митних розслідувань Департаменту організації протидії митним правопорушенням Державної фіскальної служби України Бевза О.В. за наслідками перевірки скарги позивача прийняв постанову, якою постанову Дніпропетровської митниці ДФС від 08.06.2017 року залишив без змін, про що позивача було повідомлено листом відповідача-2 від 04.07.2017 року, який [PERSON] отримано 12.07.2017 року. Дніпропетровською митницею ДФС у протоколі про порушення митних правил №0108/110000014/17 від 07.04.2017 року та у постановах Дніпропетровської митниці ДФС від 08.06.2017 року та ДФС України від 03.07.2017 року відсутнє посилання на факт заявлення позивачем в момент здійснення митного оформлення товару, задекларованого за ІМ40ДЕ № 110100002/2017/000170 від 23.01.2017 року, у цій митній декларації неправдивих відомостей про товар, подання недостовірних документів, надання недостовірної інформації та/або ненадання всієї наявної в нього інформації про товар, що підлягав декларуванню. Суд звертає увагу, що у даній справі відповідачами не було надано жодних належних письмових доказів, які б свідчили про викладення у сертифікаті форми СТ-1 на товар, який задекларований за ІМ40ДЕ № 110100002/2017/000170 від 23.01.2017 року, недостовірних відомостей про цей товар, підроблення сертифікату, оформлення цього сертифікату на бланку не встановленого зразку, або отримання такого сертифікату не у встановлений чинним законодавством спосіб. Фактичні обставини справи, які були встановлені судом під час її розгляду, з урахуванням наведених норм митного законодавства, дають можливість зробити висновок про те, що у діях позивача не вбачається ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України, оскільки у його діях відсутня вина у формі умислу або необережності, суспільно-небезпечні наслідки його дій не встановлені. В протоколі про порушення митних правил від 07.04.2017 року не було визначено, що саме вважається «неправдивими відомостями», внесеними позивачем до митної декларації, і чим саме підтверджується з мета позивача неправомірно зменшити митні платежі», оскільки сам факт декларування позивачем ввезеного на митну територію України тролейбусу виробництва Білорусі з зазначенням у графі 36 преференції 400 - не може вважатися неправдивими відомостями і не може свідчить про прямий умисел позивача на порушення митних правил з метою звільнення ТОВ «СП «Янікс» від митних платежів. Таким чином, митним органом не доведено факту декларування позивачем ввезеного на митну територію України тролейбусу виробництва Білорусі за № 110100002/2017/000170 від 23.01.2017 року, стосовно якого надано пільги щодо сплати митних платежів, з іншою метою та в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, оскільки ст.485 Митним кодексом України чітко визначено наявність спеціальної протиправної мети неправомірного звільнення від сплати чи зменшення розміру сплати митних платежів, тобто об`єктивною стороною адміністративного правопорушення за ст.485 МК України є дії, під якими розуміється активний вчинок особи, в якій виражена зовні його воля, але докази вчинення позивачем дій спрямованих на уникнення від сплати чи зменшення розміру сплати митних платежів матеріали справи не містять, і відповідачі по справі в судовому засіданні таких доказів не навели. Враховуючи відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 485 МК України та відсутності доказів подання позивачем недостовірних документів, наданої недостовірної інформації та внаслідок ненадання всієї наявної у нього інформації, необхідної для прийняття митницею рішення про визначення коду товару, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та про неправомірність прийнятих відповідачами рішень - постанови Дніпропетровської митниці ДФС від 08.06.2017 року та постанови ДФС України від 03.07.2017 року у справі про порушення митних правил № 0108/110000014/17. З урахуванням встановлених в судовому засіданні фактичних обставин, суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення відповідачів прийняті необгрунтовано, без урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, тому підлягають скасуванню. Суд дослідив доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку на оскарження вищеназваних постанов від 08.06.2017 року та від 03.07.2017 року, та прийшов до висновку, що ці причини є поважними, оскільки матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] отримав повідомлення від відповідача-2 про відхилення його скарги на постанову від 08.06.2017 року лише 12 липня 2017 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2018 року по справі № 199/2663/18 у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , який діяв як представник Дніпропетровської митниці ДФС та ДФС України у судовому засіданні при розгляді Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська справи № 200/11365/17, про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.03.2019 року зазначене рішення залишено без змін. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційних та цивільно-правових нормах: ст. 56 Конституції України; ст.ст.1173-1176 ЦК України, Законі України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року по справі № 569/1799/16-ц. У цій же постанові зазначено, що закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином, оскільки позивача протиправно було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу, і для відвернення негативних явищ, які настали внаслідок складення протоколу та постанови у справі про адміністративне правопорушення він був вимушений докласти значних додаткових зусиль, оскаржуючи постанову до ДФС України та до суду, а також внаслідок неправомірного та передчасного звернення постанови до виконання до спливу строку на добровільну сплату штрафу - і дії виконавця з примусового виконання постанови відповідача до окружного суду, при цьому весь час перебував під загрозою застосування штрафу у розмірі 1 686 220,50 грн., суд вважає доведеним заподіяння позивачу моральної шкоди діями відповідача - Дніпровської митниці Держмитслужби, що є правонаступником прав та обов`язків Дніпропетровської митниці ДФС. При цьому заперечення відповідача Дніпровської митниці Держмитслужби щодо того, що у позивача відсутнє право на відшкодування моральної шкоди спростовуються положеннями Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якими прямо передбачено право на відшкодування моральної шкоди у випадку закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, за умови притягнення раніше до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. В цей же час з боку відповідача - Державної казначейської служби України, порушень прав позивача не встановлено, оскільки спір виник з протиправних дій іншого державного органу, тому в цій частині позов є безпідставним. Як роз`яснив у своїй постанові від 27.11.2019 р. у справі № 242/4741/16-ц Верховний Суд, ч. 1 ст. 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення відповідного територіального органу ДКСУ. Таким чином, пред`явлення позову про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади до органу казначейства є безпідставним, оскільки відповідний орган казначейства не є тим органом, діями, рішеннями чи бездіяльністю якого заподіяно шкоду, а є органом, закликаним до виконання судового рішення про відшкодування шкоди. Право позивача на отримання відшкодування закріплено п. 2 ст. 1, п. 4 ст. 2, п. 5 ст. 3, ст. 13 , Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд виходить з наступного. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України», для вирішення питання про застосування статті 6 Конвенції в частині "кримінального обвинувачення" Суд звертатиметься до трьох альтернативних критеріїв, закріплених у його практиці (див. "Енгель та інші проти Нідерландів" (Engel and Others v. the Netherlands), рішення від 8 червня 1976 року, Серія A N 22, ст. 35, п. 82; "Равнсборг проти Швеції" (Ravnsborg v. Sweden), рішення від 23 березня 1994 року, Серія A N 283-B, ст. 28 п. 30; та "Путц проти Австрії" (Putz v. Austria), рішення від 22 лютого 1996 року, Reports of Judgments and Decisions 1996-I, с. 324, п. 31). Суд зазначає, що Уряд визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення ( 80731-10, 80732-10 ), проте заперечував проти того, що Митний кодекс ( 1970-12 ) має аналогічний характер. На думку Суду, основною метою Митного кодексу дійсно є регулювання економічних питань, проте, якщо взяти до уваги положення цього кодексу, зазначені у розділі "Відповідне національне законодавство" (див. пункт 14 вище), Митний кодекс також регулює відносини, пов`язані з митними правопорушеннями. Суд звертає увагу на те, що розділ VII містить норми щодо контрабанди та посилання на кримінальне законодавство, а розділ VIII, положення якого застосовуються у справі заявника, стосується порушень митних правил. У цьому зв`язку необхідно зазначити, що у розділі 2 Кодексу про адміністративні правопорушення ( 80731-10 ) чітко визначається відповідальність за порушення митних правил, а стаття 139 Митного кодексу містить положення про адміністративні стягнення, такі як попередження, штраф та конфіскація. Останні два стягнення застосовуються за порушення митних правил згідно зі статтями 112 та 113 Митного кодексу. Ґрунтуючись на зазначеному вище, Суд не вбачає істотної різниці між Кодексом про адміністративні правопорушення, який, на думку Уряду, має карний кримінально-правовий характер, та розділом VIII Митного кодексу, який стосується окремих видів митних правопорушень, які також можна визначити як адміністративні правопорушення. Суд також не поділяє думки Уряду, що положення Митного кодексу, які застосовуються у справі заявника, пов`язані з договірними зобов`язаннями. Суд зазначає, що ці положення Митного кодексу безпосередньо поширюються на всіх громадян, які перетинають кордон та регулюють їх поведінку шляхом застосування стягнень (штраф та конфіскація), які є як покаранням, так і стримуванням від порушення. Таким чином, митні правопорушення, які розглядаються, мають ознаки, притаманні "кримінальному обвинуваченню" у значенні статті 6 Конвенції ( 995_004 ) (див., mutatis mutandis, "Озтюрк проти Німеччини" (Ozturk v. Germany), рішення від 21 лютого 1984 року, Серія A N 73, п. 53). Що стосується покарання (конфіскація), яке фактично було застосовано до заявника, Суд зазначає, що таке стягнення передбачається двома кодексами - Кодексом про адміністративні правопорушення та Митним кодексом як вид покарання за вчинення правопорушень (основний або додатковий). В будь-якому випадку, незалежно від характеристики суті цього стягнення, факти свідчать, що заявник зазнав значної шкоди у зв`язку із застосуванням до нього цього стягнення (див. "Велч проти Сполученого Королівства" (Welch v. the United Kingdom), рішення від 9 лютого 1995 року, Серія A N 307-A, п. 34). Таким чином, Суд вважає, що ця справа за своєю суттю є кримінальною, а також, що зазначені митні адміністративні правопорушення фактично мали кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії статті 6 Конвенції ( 995_004 ). Суд зазначає, що Кодекс про адміністративні правопорушення ( 80731-10, 80732-10 ) та Митний кодекс ( 1970-12 ) містять схожі процесуальні положення, включаючи положення про накладення стягнень. Більш того, у статті 2 Кодексу про адміністративні правопорушення містилось загальне посилання на інші законодавчі акти, якими регулюється адміністративна відповідальність. Законом України "Про внесення змін до Кодексу про адміністративні правопорушення" ( 2415-14 ) від 17 травня 2001 року вищевказана стаття була змінена, в результаті чого було введено пряме посилання на Митний кодекс України. Введення такого прямого посилання уточнювало зв`язок між Кодексом про адміністративні правопорушення та Митним кодексом, проте, на думку Суду, це не значить, що до введення такого уточнення процесуальні положення Митного кодексу не могли застосовуватись до справ про митні правопорушення. Оскільки Митний кодекс було прийнято пізніше та його стаття 121 передбачала, що провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього кодексу, а в частині, що не регулюється цим кодексом відповідно до іншого законодавства про адміністративні правопорушення, цей кодекс є lex specialis та lex posterior по відношенню до Кодексу про адміністративні правопорушення. Згідно із ст. 458 МК України, порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає у разі, якщо ці правопорушення не тягнуть за собою кримінальну відповідальність. Частинами 1, 2 ст. 459 МК України встановлено, що адміністративна відповідальність за порушення митних правил встановлюється цим Кодексом. Суб`єктами адміністративної відповідальності за порушення митних правил можуть бути громадяни, які на момент вчинення такого правопорушення досягли 16-річного віку, а при вчиненні порушень митних правил підприємствами - посадові особи цих підприємств. Відповідно до вимог ст. 2 КУпАП, питання щодо адміністративної відповідальності за порушення митних правил регулюються Митним кодексом України. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, відповідно до вимог ст. 9 КпАП України, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Згідно з вимогами ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством. Ч. 1 ст. 1 КК України визначено, що Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням. Отже, правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваженнями, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи. Пунктом 39 рішення ЄСПЛ у справі «Лучанінова проти України» від 09.06.2011 року ЄСПЛ зауважив, що з огляду на загальний характер законодавчого положення, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, провадження у таких справах є кримінальними для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany) від 21 лютого 1984 року; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia) від 2 вересня 1998 року, ухвала щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine) від 17 листопада 2009 року). Той факт, що стягнення, застосоване до заявниці Тростянецьким районним судом,- штраф - було згодом замінено на зауваження, не може позбавити правопорушення, про яке йдеться, притаманного йому кримінального характеру. Внаслідок цього, положення ст. 6 Конвенції є застосовними у цій справі. Враховуючи розмір адміністративного стягнення, якому був підданий позивач, мету адміністративного стягнення, суд приходить до висновку, що провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 485 МК України відповідало суті кримінального обвинувачення у розумінні конвенційних норм та практики ЄСПЛ. Через те, що провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності становило кримінальне обвинувачення, суд відхиляє доводи відповідача - Дніпровської митниці ДФС щодо неможливості застосування до спірних правовідносин положень ст. 13 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». При вирішенні питання про період, за який має бути відшкодована моральна шкоди, суд виходить з наступного. Підставою для порушення справи про адміністративне правопорушення є виявлення відповідним органом протиправної, винної дії чи бездіяльності, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Факт виявлення такої протиправної, винної дії чи бездіяльності особи має наслідком складення протоколу про адміністративне правопорушення, або, протоколу про порушення митних правил (ст. 254 КУпАП та ст. 488 МК України). Так, згідно з вимогами ч. 1 ст. 488 МК України, провадження у справі про порушення митних правил вважається розпочатим з моменту складення протоколу про порушення митних правил. Отже, заперечення відповідача щодо неможливості відшкодування шкоди позивачу з моменту складення стосовно нього протоколу про порушення митних правил, але про можливість відшкодування шкоди лише за період з моменту винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності і до моменту скасування судом такої постанови, спростовується наведеними вище вимогами закону. Провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності фактично завершилось у момент набрання рішенням суду від 08.10.2019 року законної сили. Таким чином, позивач перебував під слідством та судом у розумінні конвенційних норм та практики ЄСПЛ у період часу з 07.04.2017 року і до 09.11.2019 року, тобто 31 місяць і 2 дні. Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить розрахункової величини мінімального розміру заробітної плати, тобто тієї дати, станом на яку державної визначено застосовний розмір мінімальної заробітної плати, виходячи з якої повинна розраховуватись моральна шкода. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Однак, суд вважає, що нарахування позивачем моральної шкоди з використанням розміру мінімальної заробітної плати станом на день припинення провадження у справі про адміністративне правопорушення, що є датою набрання законної сили рішенням суду від 09.11.2019 року, з огляду на відсутність чіткого та ясного законодавчого регулювання, відповідає загальним ознакам справедливості. Станом на 09.11.2019 року розмір мінімальної заробітної плати, згідно із ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», становив 4173 грн. За викладених обставин розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача становить: (4173 грн. * 31 місяць) + (4173 грн. / 30 днів * 2 дні) = 129 641 грн. 20 коп. і не може бути зменшена, оскільки є гарантованим мінімумом. Згідно з п. 23-1 ч. 1 ст. 1 Бюджетного кодексу України, єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Відповідно до п. 9 Розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України, рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9 Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. Відповідно до п. 3 цього Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Згідно з пунктом 35 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Враховуючи, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейської служби України. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом цій справі є Дніпровська митниця Держмитслужби, рішеннями та діями посадових осіб позивачу заподіяно моральну шкоду. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16). Відповідно до постанови Верховного Суду від 06.02.2019 року по справі № 199/6713/14-ц, стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди та судових витрат безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку, а не з Державного бюджету України, є помилковим. Через те, що право позивача порушене державним органом, заподіяна шкода відшкодовується державою. Належним способом захисту права позивача є стягнення з Державного бюджету України на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 129 641 грн. 20 коп., шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Враховуючи вищевикладене, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач за законом був звільнений від сплати судового збору, судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial