Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

покликаючись на те, що вказане майно є спільним майном подружжя, позивач у поданій до суду 18 квітня 2018 року позовній заяві, вимоги по якій уточнені після проведення експертизи, остаточно просить визнати спільним майном сторін транспортний засіб «Фіат добло комбі», 2009 року випуску, червоного кольору, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; причіп марки «ТА-НО VО», 2015 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; причіп марки «DETHLEFFS RM-4», 1986 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; барабанну установки марки «Тама». Стягнути з відповідача на користь позивача 146 741 грн. 40 коп. як частку у спільному майні, 1 467 грн. як частина сплаченого судового збору, 11 767 грн. 68 коп. як вартість проведеної експертизи. Позивач у суді підтримала позов повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору вказала, що з відповідачем проживала разом як дружина і чоловік задовго до укладення шлюбу 29 квітня 2010 року, а саме з 2003 року. За час перебування у фактичних шлюбних відносинах придбане авто, яке відповідач зареєстрував на своє ім`я і його вартість на момент купівлі складала 168 900 грн., що станом на 14 квітня 2010 року складало близько 17 000 євро. За період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами придбано за спільні кошти за кордоном і розмитнено на території України два вищезазначених причіпи, при цьому причіпи зареєстровані були також за відповідачем [PERSON] . Причіп марки «ТА-НО VО», 2015 року випуску коштував на момент купівлі 1 000 (одну тисячу) євро і 14 вересня 2017 року даний транспортний засіб був перереєстрований за договором купівлі-продажу на іншого власника без її відома та її дозволу. Причіп марки «DETHLEFFS RM-4», 1986 року випуску коштував - 2 500 (дві тисячі п`ятсот) євро і цей транспортний засіб був проданий за договором купівлі-продажу від 27.09.2017 також без її відома та дозволу. Куплена на території Італії барабанна установка марки «Тама», вартістю на момент купівлі - 1 040 (одна тисяча сорок) євро, знаходиться у відповідача. Крім того, за період перебування у шлюбі позивач та відповідач проживали разом у Республіці Італії, а саме у [ADDRESS] . Відповідач ніде не працював, тому вона була змушена самостійно оплачувати проживання і загальна сума за період з 2011 року по 2016 рік становить 10 885 (десять тисяч вісімсот вісімдесят п`ять) євро. Представник позивача - її син [PERSON] зазначив, що 2002 року його матір поїхала на заробітки до Республіки Італія, а він та його молодший брат (1997 р.н.) залишились з бабусею, матір присилала гроші на проживання, батько аліментів не сплачував. Приблизно через 2-3 роки йому стало відомо про те, що матір познайомилася з відповідачем і вони проживають разом. У 2008 році сторони приїзджали до України разом і після цього ще декілька разів як подружжя, він також приїздив в Італію до сторін в гості. Йому було відомо про те, що сторони придбали авто, а пізніше два причепи. Представник позивача - адвокат Галько Р.М., підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, стверджує, що жодних доказів того, що придбане спірне рухоме майно за особисті кошти відповідача не представлено, як не представлено і доказів будь-якого самостійного заробітку відповідача в період спільного проживання в Республіці Італії. Позивачка неодноразово усно зверталася до відповідача з вимогою повернути кошти, що були витрачені на його проживання за кордоном, хоча б плату за житло та послуги за користування інтернетом, але він відмовив і позивач була змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Повідомляє про подачу ним в майбутньому заяви про відшкодування понесених витрат на правову допомогу. Відповідач позов не визнав. Зазначив, що у сторін були окремі бюджети, позивач усі зароблені кошти відправляла своїм дітям від іншого шлюбу та на ремонт будинку в Україні, а він придбав авто за позичені у своїх родичів кошти та зароблені на заробітках у Африці. Показав, що сторони до реєстрації шлюбу проживали разом недовго. У відповідача є повнолітні діти від попереднього шлюбу. В Республіці Італія він проживав з 2004 року, два вищезазначених причепи він продав своєму сину, а барабанну установку продав знайомому. Також зазначив, що залежно від ситуації періодично працював, або був зареєстрованим як тимчасово безробітній і отримував відповідну грошову допомогу, або ж працював без офіційної реєстрації свого працевлаштування. Для прикладу, у 2009 році засобами для його існування були зароблені кошти від роботи на пункті прийому металобрухту, пізніше він працював механіком, у 2010 у місті Брешія (Республіка Італія) заробляв доглядом за людьми похилого віку та хворими, 04 травня 2016 року він був офіційно працевлаштованим і також доглядав людей похилого віку та хворих. Представник відповідача - адвокат Філатова Н.П. позов не визнала. Стверджує, що норми ст..ст.57, 60 СК встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК Кодексу зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Як встановлено судом, сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2003 року, а у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2010 року по 28 липня 2017 року, спільних дітей не мають. Сторони придбали майно, яке було зареєстроване на праві власності за відповідачем - легковий автомобіль марки «Фіат добло комбі», 2009 року випуску, червоного кольору, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , причіп марки «ТА-НО VО», 2015 року випуску, номерний знак [NUMBER] , причіп марки «DETHLEFFS RM-4», 1986 року випуску, номерний знак [NUMBER] , барабанну установка марки «Тама». Згідно висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи від 12 серпня 2021 року №2822/2891/2892 ринкова вартість автомобіля «Fiat Doblo 1.9D MultiJet 105HP (223)», 2009 року випуску, червоного кольору, номер кузова [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , враховуючи результати експертного обстеження 22 липня 2021 року, в цінах на час завершення експертизи - серпень 2021 року, становить 159 005 грн.; ринкова вартість причепа «ТА-НО VО 3015», 2015 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , враховуючи результати експертного обстеження 22 липня 2021 року, в цінах на час завершення експертизи - серпень 2021 року, становить 13 729 грн.; ринкова варість причепа житлового фургона ("дачі") марки «Dethleffs RM-4 Beduin», 1986 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , враховуючи результати експертного обстеження 22 липня 2021 року, в цінах на час завершення експертизи - серпень 2021 року, становить 88 644 грн. Свідок [PERSON] розповіла, що проживає через хату від батьківського будинку відповідача і знає [PERSON] з 2007 року, коли [PERSON] вперше привіз її до смт.Клевань та сказав, що це його дружина і що вони проживають разом. Зазначила, що влітку 2010 року сторони приїхали і сказали, що хочуть купити машину « Фіат » в Україні за позичені кошти - 5 000 (п`ять тисяч) євро і поїхати на ній до Італії. Свідок зазначила, що вона зі своїм чоловіком возили сторін до Рівного і у автосалоні вони придбали новий автомобіль за 17 000 (сімнадцять тисяч) євро. Також розповіла, що протягом 2011, 2012, 2013 років відповідач заробляв на життя тим, що займався перевезенням товару із-за кордону. Після 2013 року перестав спілкуватись з позивачем, яка тим часом приїздила до Клеваня і доглядала хвору свекруху-матір відповідача. Також [PERSON] розповіла, що відповідач давав кошти на проведення весілля усіх своїх дітей, та що їй відомо про те, що [PERSON] до року працював у Африці. Свідок [PERSON] зазначила, що також працювала в Італії і саме там в травні 2003 року [PERSON] познайомив її зі своєю дружиною [PERSON] . Також вказала, що в Італії жила неподалік місця проживання сторін по справі, навіть часом приїздила до них в гості. Кривоносова розповіла, що від часу знайомства з [PERSON] , тобто з 2003 року сторони мали роботу і працювали, пізніше працювала переважно позивач, [PERSON] не мав роботи. До сторін часом приїздив старший син позивача [PERSON] і жив з ними, також був час, коли зі сторонами жив син відповідача [PERSON] . Свідок вважає, що бюджет у сторін був спільним, також вона пам`ятає, що на купівлю автомобіля відповідач і позивачка збирали певний час кошти, навіть 1 000 (одну тисячу) євро позичили у неї. Був час, коли протягом місяця [PERSON] жив біля Неаполя (Республіка Італія) у свідка [PERSON] і на той час у відповідача також не було роботи. Також свідок вказала, що на її думку, відповідач жив за кошти дружини - [PERSON] , яка постійно працювала і оплачувала усі рахунки за житло, вдень на одній роботі, вночі на іншій і фактично не потребувала того житла, ним користувався відповідач. Свідок [PERSON] - рідний брат позивача стверджує, що в 2004 році йому сестра повідомила, що проживає з відповідачем. Вперше вони приїхали в Україну в 2007 року, в подальшому приїзджали щороку, але, побувши декілька днів, відповідач їхав до своїх батьків. В подальшому сторони придбали в салоні новий автомобіль "ФІАТ, кемпінг. Коли вони зійшлися, відповідач не працював, як і у подальшому повністю "сидів у сестри на шиї". Сестра відправляла гроші на утримання своїх дітей, які залишилися проживати з їх батьками в Україні, спочатку своїй сестрі, а потім старшому сину. Діти мали достатньо утримання як від матері, так і від їх батька - свого діда по матері, їх батько їм не допомагав. Свідок [PERSON] - подруга позивача підтвердила факт спільного проживання сторін як мінімум з 2007 року, за цей час придбали новий автомобіль, "будинок на колесах". барабану установку. Коли вони познайомилися, відповідач працював, а після переїзду на північ Італії у Брешіа - жив за її кошт. Позивач була щаслива у шлюбі, про придбане майно хвалилися обидвоє, тому у неї склалося враження, що у їх було спільне майно і вони його як придбавали, так і розпоряджалия разом. Свідок [PERSON] - сусідка позивача стверджує, що відповідач хвалько і брехун, багато обіцяв, але не виконував. Позивач розповідала в 2007 році, коли вперше разом приїхали в Украну, що разом проживають, але відповідач не працює. Разом придбали автомобіль, "будинок на колесах", музичну установку. Ремонт у будинку, де проживають діти позивача, робив її батько - бізнесмен з 30-річним стажом, який і піклувався про її дітей. Позивач також утримувала своїх дітей, надсилала кошти та речі, їй не відомо, чи придбавала щось суттєве. До шлюбу з відповідачем вона витрачала кошти на дітей, а потім стали купляти речі для себе. Свідок [PERSON] - батько відповідача показав, що син в 2003 році працював в Гвінея-Бісау, заробив відносно немалі кошти. Десь в 2004 році поїхав в Неаполь і фактично зразу ж став проживати з позивачем. Син в Італії весь час працював, передавав гроші своїм дітям, навіть позичав іншим особам. Вважає, що сторони витрачали свої кошти на своїх дітей від попередніх шлюбів. Свідок [PERSON] - рідна сестра відповідача підтвердила показання батька. Додатково показала, що спільні кошти сторін вони зберігали у рідної сестри позивача. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Ст.15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 цього кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч.2 цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до ст.60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст.368 ЦК. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування й розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Норми ст.ст.57, 60 СК встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем "поза розумним сумнівом" доведено, що автомобіль був придбаний у фактичних шлюбних відносинах, а два причепи та барабанну установку під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно. Доказів про те, що відповідач у більшій частині приймав участь у його придбанні, суду не надано. Відповідачем не спростовано, що спірне рухоме майно придбане за спільні кошти подружжя. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд керувався презумпцією спільності майна подружжя та відсутністю належних та переконливих доказів придбання частини майна відповідачем після припинення шлюбних відносин та за власні кошти. При оцінці транспортного засобу суд виходив з його ринкової (реальної) вартості, визначеної позивачем. Належних доказів іншої вартості відповідач не представив, а домовленості між ними про оцінку його продажу не було, що відповідачем не заперечується. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У поданій до суду заяві представник позивача [PERSON] вказує, що відповідно до вимог ст.246 ЦПК України не має можливості надати суду докази, що підтверджують розмір понесених позивачем [PERSON] судових витрат на професійну правову допомогу. Згідно ч.1 ст.246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. З огляду на викладене,

Outcome: approved