Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до АТ "Укрсоцбанк" про визнання недійсними договору про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/7-196 від 13.09.2007 року, договору іпотеки, договору поруки та додаткових угод до них, зобов'язання Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження предмету іпотеки, відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн., завдану їй зберіганням правовстановлюючих документів у банку та навмисним затягуванням їх видачі, повернення комісії за ведення кредитної справи в розмірі 0,3% від суми кредиту. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що договір про надання відновлювальної кредитної лінії між нею та АТ "Укрсоцбанк" від 13.09.2007 року суперечить нормам закону. Позивач зазначає, що договір було укладено шляхом введення її банком в оману. Позивач не була повністю проінформована про істотні умови кредитування, повідомлена про можливі валютні ризики, їй не було надано детального розрахунку по договору, внаслідок чого вона не була обізнана про сукупну вартість кредиту (ціну договору), договір укладено з порушенням публічного порядку. Також вважає незаконними додаткові угоди до договору, які її змусив підписати банк. В судовому засіданні позивач позов підтримала, надала аналогічні викладеним в позові пояснення. Представник відповідача позов не визнав та заперечував проти його задоволення, пояснив, що банком позивача було повідомлено про всі умови кредитування, передбачені законодавством, надані розрахунки повної вартості кредиту. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 13.09.2007 року між [PERSON] АТ "Укрсоцбанк" було укладено договір про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/7-196, за умовами якого банк зобов'язався надати позивачу транші в межах максимального ліміту заборгованості 60 000 доларів США на споживчі цілі з кінцевим терміном повернення 05.09.2022 року (а.с.4-7). В цей же день між банком та [PERSON] укладено іпотечний договір №831/4/27/31/7-214, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1378, за умовами якого іпотекодавець передлав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с.8-11), та договір поруки №831/4/27/31/7-215 (а.с.12-14). Частина 1 ст. 215 Цивільного кодексу України зазначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивачем у справі не надано жодного доказу недотримання відповідачем під час укладання оспорюваних договорів вимог, передбачених ст.203 ЦК України. Посилання позивача на визнання договору недійсним з підстав односторонньої зміни умов договору, якими є підвищення процентної ставки з 13,5% до 15% без дотримання процедури передбаченої п.2.13 кредитного договору, не можуть прийматися судом як підстава для визнання договору недійсним, оскільки зміна умов договору не є підставою для визнання договору недійсним згідно ст.203 ЦК України. Проте зазначене одностороннє підвищення процентної ставки є підставою для здійснення перерахунку заборгованості за кредитним договором. Відповідачем надано суду попередній розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту, який містить розмір сукупної вартості кредиту відповідно до вимог Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року. Із зазначеним розрахунком позивач ознайомлена, що підтверджується її підписом та спростовує твердження позивача про те, що вона не була повністю проінформована про істотні умови кредитування, їй не було надано детального розрахунку по договору. Стосовно зміни порядку зарахування внесених на погашення кредиту коштів та процентів по кредиту, яке виразилося у зміні розрахункового рахунку, на який необхідно переводити кошти в рахунок погашення кредиту, суд вважає зазначену обставину такою, що не має правового значення та не впливає на дійсність кредитного договору. За положеннями ст.99 Конституції України зазначає, що грошовою одиницею України є гривня. Тобто, Основний закон даною нормою закріплює за гривнею статус національної валюти, яка без виключень та обмежень перебуває в обігу на території України. Поряд з цим, Основний закон не визначає, що гривня є єдиною грошовою одиницею, яка може бути об'єктом цивільних прав за укладеними правочинами. Стаття 192 ЦК України, зазначає, що грошовими коштами є грошова одиниця України - гривня, яка є законним засобом платежу, а також іноземна валюта, яка використовується у випадках і в порядку, встановленим законом. Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Отже, надання кредитів у валюті за наявності у банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення валютних операцій) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Крім того, згідно зі ст.2 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України, та здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Частиною 2 статті 5 Декрету КМУ встановлено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. До того ж, вимоги підпункту "в" пункту 5 Декрету КМУ, які передбачають наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, у випадку, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На сьогодні в законодавстві України не визначено межі, терміни і суми надання/одержання кредитів в іноземній валюті, які б потребували отримання індивідуальної ліцензії. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14.11.2004р. №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Частина 3 статті 533 ЦК України зазначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, а також здійснювати операції та угоди з валютними цінностями. П.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. П.1.1.1 Кредитного договору передбачено надання коштів у доларах США, зі сплатою процентів та комісій, в розмірі та порядку визначеному Договором, позивач з зазначеними умовами договору погодилась, підписавши договір, тому її посилання на порядку публічного договору необґрунтовані. Відповідно до п.3.6 Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Оскільки позивачем комісія у розмірі 909 грн. сплачена за ведення кредитної справи, то її стягнення з позивача не відповідає вимогам Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року та підлягає поверненню позивачу. Представником відповідача було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності та з урахуванням відсутності поважних причин її пропуску, відповідно п.4 ст.267 ЦК України, суд приходить до висновку про залишення позовних вимог про повернення суми сплаченої позивачем комісії без задоволення у зв'язку зі спливом позовної давності. Вимоги про зобов'язання Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження предмету іпотеки не підлягають задоволенню в зв'язку з відсутністю для цього підстав. Вирішуючи справу, суд зазначає, що на момент отримання кредиту позивачка рік працювала у відповідача ПАТ "Укрсоцбанк", її праця була пов*язана з видачею кредитів, тому посилання на необізнанність про сукупну вартість кредиту, про валютні ризики, на обман з боку відповідача, суд вважає надуманими. Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договору про надання відновлюваної кредитної лінії, не вбачається підстав для визнання недійсними договору іпотеки, договору поруки та додаткових угод. Ч.1 ст.23 ЦК України вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, що заподіяна внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Оскільки позивачем не вказано в чому полягає моральна шкода та недоведена її наявність, вимоги про її відшкодування не підлягають задоволенню за недоведеністю. Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача у зв'язку з їх необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed