Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

У січні 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», про стягнення безпідставно списаних коштів, пені та моральної шкоди, у якій позивач прохав стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» безпідставно списані кошти в розмірі 5080 грн. 28 коп., пеню за період з 30.05.2020 по 18.01.2021 у розмірі 1188 грн. 72 коп., 3000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що він є користувачем карткового рахунку відкритого АТ «КБ «ПриватБанк». 29.05.2020 без дозволу позивача з його рахунку відповідачем було списано 5080 грн. 28 коп. Виявивши 30.05.2020 зазначені обставини та зателефонувавши відповідачу за номером 3700 з цього приводу, [PERSON] було повідомлено, що списані з його карти грошові кошти є зарезервовані, а не списані, а тому, хвилюватися йому нічого. [PERSON] , повідомив співробітнику банку, що забороняє списувати будь-які кошти з карти і прохає їх повернути назад, але кошти повернуті не були. Звернувшись 17.06.2020 до банку з даним питанням позивачу була надана виписка та довідка, в якій факт списання його грошових коштів був підтверджений та зазначено, що переказ грошових коштів з його карти був здійснений до іншого банку: IDEA BANK P2P FUNDING. Дозволу на проведення такої операції позивач не давав та кошти не перераховував. 18.06.2020 з цього ж самого питання позивач звернувся до банку з письмовою заявою, але відповіді до сих пір так і не отримав, питання так і не врегульоване, кошти не повернуті, що змушує [PERSON] звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 11.06.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 11.06.2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд розглядає справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] є користувачем банківських послуг АТ «КБ «ПриватБанк», зокрема, за укладеним між сторонами Договором № SAMDNWFC00055587759 від 01.11.2019 року на його ім`я відкрито картковий рахунок [NUMBER] (а.с.10,11). Як вбачається з довідок відповідача АТ «КБ «ПриватБанк» №UO5JS4JSO0TEVSIT від 17.06.2020 та №10NLSOQ8USMKB4EQ від 17.06.2020, з карткового рахунку [PERSON] 29 травня 2020 року відбулось списання грошових коштів, а саме, за допомогою терміналу Е5522706, належного IDEA BANK P2P FUNDING, 29.05.2020 року було здійснено переказ на суму 5055 грн., комісія 25,28 грн., всього - 5080,28 грн. (а.с.11). Обгрунтовуючи позов, [PERSON] вказував на те, що 30 травня 2020 року за телефонним номером 3700 він повідомив оператора АТ «КБ «ПриватБанк» про безпідставне списання коштів з його карткового рахунку. Працівник банку повідомив йому про те, що зазначені кошти було зарезервовано, а не списано, а тому хвилюватися йому нічого. [PERSON] , повідомив співробітнику банку, що забороняє списувати будь-які кошти з карти і прохає їх повернути назад, але кошти повернуті не були. Крім того, [PERSON] заявою від 18.06.2020 у письмовій формі повідомив АТ «КБ «ПриватБанк» про зазначені події та прохав надати пояснення щодо них, зокрема про надання інформації щодо підстав списання коштів 29.05.2020, на яку відповіді не отримано. Доказів повернення коштів матеріали справи не містять (а.с.12). Банком не спростовано позицію позивача жодними доказами. Відповідно до ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Частиною 3 ст. 1068 ЦК України встановлено, що банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Згідно ст. 1071 ЦК України зазначено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Відповідно до ст. 1073 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Частиною 3 ст.1092 ЦК України передбачено, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. У відповідності до ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів. Відповідно до ст. 7 та п. 38.1 і 38.4 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійсненні розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів та створенні системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання. Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року в справі № 6-71цс15. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі за позовом 6-71цс15. Окрім того, Верховний Суд у своїй постанові від 18.04.2018 року у справі 190/926/16-ц дійшов висновку, що тягар доказування того, що несанкціонований доступ до рахунку відбувся через дії самого користувача покладається на Банк. Також, Верховний Суд у постанові від 18.04.2019 року у справі 570/2219/17 зазначив, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи відсутність обставин, які безспірно доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд приходить до висновку про несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку [PERSON] , у зв`язку із чим, вони підлягають поверненню. Зокрема, суд зазначає, що АТ «КБ «ПриватБанк» жодними належними та допустимими доказами не спростовано факт неправомірного списання грошових коштів з рахунку [PERSON] поза його волею, про обставини якого, [PERSON] , як користувач повідомляв Банк, як емітента, однак жодних заходів щодо перевірки зазначених обставин чи їх спростування Банком здійснено не було та суду не надано. Отже, відповідачем не доведено правомірності списання грошових коштів у загальній сумі 5080 грн. 28 коп. з карткового рахунку [PERSON] , у зв`язку з чим, позов у частині вимог про стягнення з Банку відповідної суми підлягає задоволенню. Згідно з пунктом 37.2 Статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежною переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Позивачем на обґрунтування позовних вимог в частині стягнення пені, надано відповідний розрахунок, яким позивачем визначено суму пені в розмірі 1188 грн. 72 коп. за період з 30.05.2020 по 18.01.2021 (а.с.2). Суд погоджується із зазначеним розрахунком, як таким, що належним чином деталізований, є арифметично правильним та неточностей в собі не містить та приходить до висновку про задоволення позову у зазначеній частині. Відповідачем, всупереч принципу диспозитивності цивільного процесу, не було надано доказів на спростування розрахунків позивача, чи власного контррозрахунку таких сум. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно з положеннями частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Отже, під поняттям "моральна шкода" слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з положеннями пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання банківських послуг. Згідно зі статтею 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Правила статті 1167 ЦК України регулюють позадоговірні (деліктні) відносини. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 року у справі № 6-1575цс16. Матеріали справи не містять складових частин договору про надання банківських послуг (заяви позичальника), якими було б передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договірних зобов`язань. Відсутні також підстави для відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Таким чином, не встановлено обставин, з якими закон пов`язує право позивача на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди. Аналогічну правову позицію висловив також Верховний Суд у постанові від 23.01.2018 №61-1856св17. Стосовно вимог позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. (5000 грн. витрат на правову допомогу, витрат на проїзд до суду в розмірі 2000 грн. та витрат на підготування позову у розмірі 1000 грн.), суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Склад і розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Суд зазначає, що позивачем, окрім, власне, договору, не надано будь-яких належних та допустимих доказів саме понесення витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим, наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення судових витрат в частині витрат на правову допомогу в загальному розмірі 8000,00 грн. Відповідно до вимог ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з позову, позивача було звільнено від сплати судового збору Законом України «Про захист прав споживачів». Оскільки, вимоги позивача задоволенні частково, то з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 735 грн. 48 коп., пропорційно до обсягу задоволених майнових вимог (81%). На підставі викладеного,

Outcome: partial