Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

22 травня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення банківського вкладу. В позовній заяві зазначає, що 24.05.2013 року між [PERSON] (надалі-позивач) та Севастопольською філією ЗАТ КБ "Приватбанк" укладено договір строкового депозитного вкладу «Стандарт на 12 місяців» №SAMDN25000735404847. На рахунок банку позивачем покладено 20 000 гривень. Валюта вкладу - гривня, термін - 366 днів по 24.05.2014 року включно, процентна ставка - 18 % річних. Виплата відсотків за вкладом, як це передбачено умовами договору банком не здійснювалася. 27.08.2014 року позивачем подано письмову заяву до керівництва Західного регіонального управління «ПриватБанк» у місті Львові, в якій описав ситуацію, що склалася, та зазначив вимогу щодо виплати належних коштів. Однак, кошти не виплачено, чіткої відповіді позивач не отримав. 1.09.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслано лист позивачу, де зазначалося, що з останнім зв'яжуться працівники банку та врегулюють дану проблему. Минуло більш ніж шість місяців з моменту останнього повідомлення банку, грошові кошти позивачу не повернуто. В позасудовому порядку спір не було врегульовано, банк не сплатив відсотки за дванадцять місяців в розмірі 13 333 гривень 33 копійки, а саме з 18.06.2013 року (дата укладення договору) по 24.05.2014 року (дата закінчення договору). Ні сума вкладу, ні невиплачені відсотки позивачу повернуті не були. Позивач є громадянкою України, та зареєстрована у Львівській області, а тому є резидентом, і на неї розповсюджується саме законодавство України, як і на відповідача. Договір банківського вкладу укладений в м.Севастополь, оскільки позивач є дружиною військового, який проходив військову службу у зазначеному регіоні. В даний час чоловік позивача перебуває на службі у Львівській області, тому на момент звернення до суду, проживають у [INFO]. Незважаючи на вимогу позивача відповідач зобов'язання не виконав та не повернув позивачу суму банківського вкладу за договором банківського вкладу № SAMDN25000735404847 від 24.05.2013 року та нарахованих відсотків за договором банківського вкладу. Позивач просить постановити рішення, яким стягнути із ПАТ КБ "Приватбанк" на її користь заборгованість у розмірі 20000 гривень у якості неповернутого банківського вкладу, заборгованість у розмірі 3600 гривень у якості невиплачених відсотків за договором банківського вкладу, заборгованість у розмірі 3 300 гривень у якості виплати відсотків за одинадцять місяців після закінчення договору, 6 000 гривень у якості пені за невиплату вкладу відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», всього - 32 900 гривень та судовий збір у розмірі 330 гривень. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила постановити рішення про задоволення її позовних вимог. Також звертала увагу суду на те, що вона лише має намір повернути свої кошті, які нею були внесені на депозитний рахунок банку. Крім цього, просила врахувати, що з червня 2013 року до лютого 2014 року коли вона повернулася із окупованої території її депозит прослідковувався по Приватбанку, а згодом його вилучили. У зв»язку з тим вона в лютому 2014 року зверталася до Головного управління Приватбанку м.Севастополя в усній формі про повернення депозитного вкладу, письмово до банку не зверталась, на що їй було надано роз»яснення, що банком через окупацію припинились нарахування коштів, однак згодом такі буду поновлені та їй повернуті. Вважає, що вона уклала із відповідачем договір депозитного вкладу, доказом того є квитанція про внесення нею 20000 гривень на рахунок банку для виконання умов договору. Також просила суд врахувати, що Головним управлінням Приватбанку після окупації в червні 2014 року на її усну заяву їй було розблоковано зарплатну карточку за № 5168 7553 7344 6703 і вона зняла з неї залишок 900 гривень. Депозитна картка не мала жодного відношення до зарплатною картки. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив у повному обсязі, просив постановити рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав, які викладені у запереченнях на позовну заяву. Звертав увагу суду, що заява №SAMDN25000735404847 від 24.05.2013 року, яка містись в матеріалах справи і підписана [PERSON] та представником Севастопольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" [PERSON] не є договором, а лише заявою для оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців». Сама квитанція, на яку позивач посилається як на доказ, не містить печатки банку, на ній є лише особистий підпис касира, тому не може бути підтвердженням того, що позивачем внесено кошти для призначення платежу до вкладу договору. В даний час Приватбанк обмежений у доступі до інформації окупованої території, тому представник позивача запропонував позивачу звернутися до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ КБ "Приватбанк" для з»ясування інформації, проте позивач категорично відмовилась. Заслухавши пояснення позивача на підтримку позовних вимог, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд робить висновки про те, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з таких підстав. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.ст.10,11,60 ЦПК України). Відповідно до положень статей 3,4,11,27,31 ЦПК України право визначати предмет, підставу позову і спосіб захисту порушеного права належить позивачеві. У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до змісту ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк) прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За правиламист.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно ч.1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Суд встановив, що 24 травня 2013 року між [PERSON] та Севастопольською філією Публічного акціонерного товариства КБ "Приватбанк" підписано заяву №SAMDN25000735404847 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» (а.с.8). 24.05.2013 року [PERSON] внесено на розрахунковий рахунок №26350620137396, МФО 324935, ПАТ КБ «ПриватБанк» 20 000 гривень, призначення платежу до вкладу договору №SAMDN25000735404847 (а.с.9). Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати подання оригіналу (ч. 2 ст. 64 ЦПК України). Оригінали письмових доказів, відповідно до ст. 138 ЦПК України, до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу. 16 лютого 2016 року в судовому засіданні в присутності сторін по справі, судом оглянуто та звірено з оригіналом заяву №SAMDN25000735404847 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців», на якій розміщена печатка Севастопольської філії та підпис представника банку [PERSON] та квитанцію про внесення на рахунок №26350620137396 ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] 20 000 гривень, призначення платежу до вкладу договору №SAMDN25000735404847, де є особистий підпис касира [PERSON], печатка банку відсутня, перевірено їх відповідність оригіналам, копії, у встановленому законом порядку посвідчені судом (а.с.8,9). Судом в процесі розгляду справи, враховуючи заперечення представника відповідача, що договору банківського вкладу не було укладено між сторонами, а лише підписана заява на його оформлення, 16 лютого 2016 року витребувано від ПАТ КБ «Приватбанк» дані про належність розрахункового рахунку №26350620137396 ПАТ КБ «ПриватБанк» та чи були внесені [PERSON] 24.05.2013 року кошти в розмірі 20 000 гривень на виконання умов договору банківського вкладу, оскільки на квитанції відсутня печатка банку (а.с.127). 10.03.2016 року від ПАТ КБ «Приватбанк» поступило до суду пояснення, яке підтримав представник відповідача в судовому засіданні, що у зв»язку з окупацією території Автономної Республіки Крим та конфіскацією частини майнового комплексу ПАТ КБ "Приватбанк", що використовувався у банківській діяльності відокремлених структурних підрозділів Банку, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, доступ Банку до первинної документації, а саме договорів з клієнтами на паперових носіях та платіжних доручень, є обмеженим. Також є обмеженим доступ до інформації на електронних носіях. Через обмеження Банк не має можливості надати суду запрошену у нього інформацію щодо договору банківського вкладу (а.с.130-131). В судовому засіданні представник відповідача пропонував позивачу звернутися до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ КБ "Приватбанк", які можливо нададуть інформацію щодо коштів, які як зазначає позивач нею були внесені на рахунок ПАТ КБ «Приватбанк», однак позивач відмовилась категорично звертатися до Фонду. Як вбачається із заяви №SAMDN25000735404847 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» від 24.05.2013 року вона підписана як позивачем так і представником банку [PERSON] та завірена печаткою Севастопольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" (а.с.8). Із змісту даної заяви вбачається, що [PERSON], як клієнт банку, просить оформити їй в ПАТ КБ «Приватбанк» депозитний вклад на умовах банку в розмірі 20000 гривень на термін 366 днів по 24.05.2014 включно із сплатою 18 відсотків річних, із нарахуванням процентів по вкладу на протязі місяця, із мінімальним строком вкладу 6 місяців, із відкриттям особистого рахунку по вкладу №26350620137396 та із наданням карти для зарахування відсотків по вкладу №26350620137396. Заяву оформила працівник ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON], що стверджується печаткою Севастопольської філії ПАТ КБ "Приватбанк". 24.05.2013 року [PERSON] внесла на розрахунковий рахунок №26350620137396, який як вбачається із квитанції містить атрибути «ПриватБанку», і в якій зазначено призначення платежу: до вкладу договору №SAMDN25000735404847, який збігається із номером заявки на оформлення вкладу та із номером відкритого позивачу рахунку по вкладу №26350620137396 та із номером карти для зарахування відсотків по вкладу №26350620137396 внесла 20000 гривень. Проте, на самій квитанції про внесення позивачем коштів в розмірі 20000 гривень відсутня печатка, яка засвідчує зарахування таких коштів, оскільки як вбачається із оригіналу квитанції така містить особистий підпис касира [PERSON], а відтак кошти вносились готівкою й така мала містити печатку банку. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, суд робить висновки про те, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст.10 ЦПК України, відтак позовні вимоги є недоведеними, безпідставними, тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

Outcome: dismissed