Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

Позивач у квітні 2012 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", [PERSON] , про звернення стягнення на предмет застави. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 28.09.2006 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № ОD30AE00001604, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 18 003,00 доларів США строком до 27.09.2011 року зі сплатою 10,56% річних. В забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору, був укладений договір застави № ОD30AE00001604/А від 28.09.2006 року, згідно з яким в заставу банку було передано автомобіль Opel, модель Sintra, рік випуску: 1999, тип ТЗ легковий універсал, № кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] В забезпечення виконання зобов`язань по даному кредитному договору, був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року з поручителем ПАТ «Акцент-Банк». Відповідач [PERSON] порушив умови кредитного договору в частині своєчасного погашення платежів, у зв`язку з чим станом на 05.04.2012 року виникла заборгованість у розмірі 23 868,12 доларів США, що складає 190 656 грн.16 коп., яка складається з наступного: 9 693,27 доларів США - заборгованість за кредитом, 6 894,20 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 122,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 6 158,65 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ОD30AE00001604 від 28.09.2006 року в сумі 23 868,12 доларів США здійснити вилучення предмету застави та передачі його у заклад (володіння) ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: Opel, модель Sintra, рік випуску: 1999 , тип ТЗ легковий універсал, № кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , звернути стягнення на предмет застави: автомобіль Opel, модель Sintra, рік випуску: 1999, тип ТЗ легковий універсал, № кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10 000 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2012 року позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" були задоволені частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ОD30AE00001604 від 28.09.2006 року в сумі 190 656 грн. 16 коп., звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Opel, модель: Sintra, рік випуску: 1999, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приват Банк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приват Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму 10 000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2013 року було задоволено заяву [PERSON] , заочне рішення по справі скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" було відмовлено в повному обсязі, а провадження в частині позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" до ПАТ "Акцент-Банк", про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ "Приватбанк" відхилено, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2016 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 10.01.2019 року касаційну скаргу ПАТ КБ "Приватбанк" було задоволено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2017 року скасовано в частині вирішення позовних вимог до [PERSON] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи, про звернення стягнення на предмет застави. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 30 січня 2019 року справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 04.04.2019 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 25 квітня 2019 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду. 27.05.2019 року через канцелярію суду представником позивача було подано додаткові пояснення в яких остання зазначає, що відповідно до укладеного договору № ОD30AE00001604 від 28.09.2006 року [PERSON] 28.09.2006 року отримав кредит у розмірі 18003 [Долар США] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,56% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.09.2011 року, при цьому повернення кредиту здійснюється частинами в розмірі щомісячного платежу в сумі 327,71 дол. (п. 1.1 договору). А отже, Позивач звернувся до суду 11.04.2012 року в межах позовної давності, оскільки кредитний договір діяв до 27.09.2011 року. Згідно з умовами Кредитного договору № ОD30AE00001604 від 28.09.2006 року Позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі 327,71 дол. в строк (з 01 по 05 число кожного місяця), визначено п. 1.1 кредитного договору щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. Оскільки умовами Кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок Боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання Боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постановах від 19.03.2014р. по справі № 6-14цс14, від 12.11.2014р. № 6-167 цс14, постанові від 29.10.2014 р. по справі №6-169цс 14. Кредитним договором встановлено, що Відповідач повинен був внести черговий місячний платіж до 05 числа місяця, й через не внесення на рахунок [NUMBER] (для зарахування заборгованості) чергового місячного платежу в зазначене число місяця, то виникає прострочена заборгованість. 06 січня 2009 року Відповідачем порушено умови зобов`язання та не внесено черговий щомісячний платіж по кредитному договору в розмірі 214,01 дол. США, що відображено в розрахунку про заборгованість стовпчик "Сальдо простроченої заборгованості" й відповідно по вказаному платежу розпочався перебіг загальної позовної давності, котрий закінчився 06.01.2012 року, й Позивачем пропущено строк позовної давності по ньому. В подальшому Відповідачем також порушено строки повернення щомісячних платежів, котрі мають окремий строк позовної давності. Оскільки Позивач звернувся до суду 11.04.2012 року, то має право на стягнення заборгованості за кредитним договором в межах загальної позовної давності за період з 11.04.2009 року по 11.04.2012 року в розмірі: 20 650,76 дол. США, яка складається: 9 035,93 дол. США (9693,27 заявлена - 657,34 прострочена позовна давність) - борг по кредиту; 6 550,70 дол. США (6894,20 заявлені - 343,50 прострочена позовна давність) - проценти за користування кредитними коштами за період з 11.04.2009 року по 11.04.2012 року, проценти є платою за користування кредитом відповідно ст. ст. 536, 1048, 1054 ЦК України та заявлені в межах дій кредитного договору та позовної давності. 986 дол. США - комісія за період з 11.04.2009 року по 27.09.2011 року, з розрахунку: 34*29=986, 34 дол. - сума щомісячної комісії відповідно п. 1.1 Кредитного договору(щомісячна винагорода в розмірі 0,25% від суми виданого кредиту (13600 дол.) 13 600*0,25%; 29 - період оплати з 11.04.2009 року по 27.09.2011 року. 4 078,13 дол. США (6158,65 заявлена в позові - 2080,52 прострочений річний строк позовної давності) - пеня за порушення строків повернення кредиту за період з 11.04.11 р. по 11.04.12 р. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2012 року по справі № 2/0417/4392/2012 було частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", в результаті чого в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № OD30AE00001604 від 28.09.2006 року в сумі 190 656, 16 грн. звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Opel, модель Sintra 1999 року випуску, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою, із зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Після чого, Бабушкінским ВДВС Дніпропетровського МУЮ було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/0417/4392/2012, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 28.05.2012 року про звернення стягнення на предмет застави. В подальшому, 18.06.2013 року державним виконавцем ВДВС Дарницього РУЮ м. Києва в рамках виконання доручення Бабушкінского ВДВС Дніпропетровського МУЮ було описано та арештовано транспортний засіб автомобіль Opel, модель Sintra 1999 року випуску, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , про що було складено акт опису й арешту майна ВП № 38063369. Відповідно до цього акту описане рухоме майно прийняв на відповідальне зберігання гр. [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2013 року було задоволено заяву [PERSON] , заочне рішення по справі скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. У зв`язку з чим, 10.10.2013 року держаним виконавцем Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було винесено постанову ВП № 38063369 про закінчення виконавчого провадження , окрім того, держаний виконавець звернувся із вимогою до гр. [PERSON] про повернення транспортного засобу. Однак, вказаний автомобіль [PERSON] , за його твердженням, повернутий не був, у зв`язку з чим, останній звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів. На теперішній час вирок суду по кримінальному провадженню не ухвалений, винних осіб за ознаками правопорушення до відповідальності не притягнуто, отже неповернення автомобіля не може вважатися доказом повернення кредиту Банку за рахунок вказаного автомобіля, оскільки до теперішнього часу слідством не встановлено, де дівся вказаний автомобіль, а в разі його продажу, куди були витрачені грошові кошти, на власні потреби гр. [PERSON] чи ін. Натомість в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за кредитним договором, який стороною відповідача спростований не був. Окрім того, надані стороною відповідача докази відносно вилучення автомобіля марки "Mersedes-Benz" модель Vito, рік випуску 1997, реєстраційний номер [NUMBER] , не можуть бути взяті до уваги, оскільки вказаний автомобіль жодного відношення до кредитного договору № OD30AE00001604 від 28.09.2006 року не має. Твердження відповідача про те, що автомобіль використовувався для підприємницької діяльності, не заслуговують на увагу, адже кредитні кошти отримувалися [PERSON] саме як фізичною особою, а не фізичною-особою-підприємцем та на споживчі цілі, а не для підприємницької діяльності. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Також зазначила, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Відсутність автомобіля не є підставою для відмови у позові в частині вилучення предмета застави. Де на теперішній час знаходиться автомобіль не відомо. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позовних просив відмовити в повному обсязі. Також зазначив, що автомобіль був вилучений працівниками позивача. На теперішній час проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню за фактом незаконного вилучення автомобіля. Позивачем пропущено строк позовної давності. Суд, заслухавши сторін по справі, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 28.09.2006 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № ОD30AE00001604 (т. 1, а.с. 10-12), згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 18 003,00 доларів США строком до 27.09.2011 року зі сплатою 10,56% річних. 14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічне акціонерне товариства комерційний банк «Приватбанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Щодо загальної суми заборгованості в рахунок якої позивач просить звернути стягнення на предмет застави з урахуванням строку позовної давності, суд виходить з наступного. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, судом встановлено, що 28 вересня 2006 року сторони уклали договір, за умовами якого [PERSON] отримав строком на 60 місяців, тобто до 27 вересня 2011 року включно, кредитні кошти у іноземній валюті у розмірі 18 003,00 дол. США, які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 10,56% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві з 01 по 05 число кожного місяця кошти в сумі 327,71 дол. США упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати пені є додатковим до основного. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві [PERSON] Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 60 місяців до 27 вересня 2011 року включно. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Відповідач неналежно виконував умови договору в частині своєчасного погашення платежів, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка в межах загальної позовної давності за період з 11.04.2009 року по 11.04.2012 року складає 20 650,76 дол. США, з яких: 9 035,93 дол. США - борг по кредиту; 5 665,07 дол. США - проценти за користування кредитними коштами за період з 11.04.2009 року по 27.09.2011 року, тобто в межах дії кредитного договору; 986 дол. США - комісія за період з 11.04.2009 року по 27.09.2011 року; 4 078,13 дол. США - пеня за порушення строків повернення кредиту за період з 11.04.11 р. по 11.04.12 р. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 60 місяців - до 27 вересня 2011 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 27 вересня 2011 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 01 по 05 число кожного місяця. Починаючи з 28 вересня 2011 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів з 01 по 05 число кожного місяця впродовж строку кредитування (60 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Позивач звернувся до суду з позовом 12 квітня 2012 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів за період з 06.01.2009 року по 10.04.2009 року. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Судом встановлено факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом щодо щомісячних платежів за період з 06.01.2009 року по 10.04.2009 року. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Судом встановлено факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за пенею за період з 06.01.2009 року по 10.04.2011 року. Враховуючи вищевикладене, позивачем щодо заборгованості за тілом кредиту за період з 11.04.2009 року по 11.04.2012 року у розмірі 9 035,93 дол. США, заборгованості за процентами за період з 11.04.2009 року по 27.09.2011 року у розмірі 5 665,07 дол. США, а також пені за період з 11.04.2011 року по 11.04.2012 року у розмірі 4 078,13 дол. США не пропущено строк позовної давності, а тому сума заборгованості в рахунок якої позивач просить звернути стягнення на предмет застави складає 18 779,13 дол. США. Щодо комісії у розмірі 986 дол. США, суд керується наступним. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенніцього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. З цих підстав суд приходить до висновку про те, що умова кредитного договору щодо встановлення комісії суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, банк не може встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які не є послугою банку. До таких самих висновків прийшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року, визнавши умову кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною. Щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, передбачено можливість забезпечення виконання зобов`язання неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Зокрема, застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору, був укладений договір застави № ОD30AE00001604/А від 28.09.2006 року, згідно з яким в заставу банку було передано автомобіль Opel, модель Sintra, рік випуску: 1999, тип ТЗ легковий універсал, № кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Частинами 1-2, 4-5 статті 590 ЦК України встановлено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставодержателя. Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (одне право), але його вимогу не буде задоволено в повному обсязі, він зберігає право застави на інші речі (права), які є предметом застави. Стаття 19 Закону України «Про заставу» передбачає, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги. В ч.1, 3, 4, 6, статті 20 Закону України «Про заставу» вказано, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. При частковому виконанні боржником забезпеченого заставою зобов`язання застава зберігається в початковому обсязі. Якщо предмет одного договору застави складають дві або більше речей (два чи більше прав), стягнення може бути звернено на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (на будь-яке з прав) за вибором заставодержателя. Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (право), він зберігає право наступного стягнення на інші речі (права), що складають предмет застави. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п`ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Стаття 1 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Отже, Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна. Положення Закону України «Про заставу» застосовуються лише в частині, що не суперечать Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, з урахуванням всіх обставин в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль Opel, модель Sintra, рік випуску: 1999, тип ТЗ легковий універсал, № кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу в рахунок погашення суми заборгованості за кредитним договором № ОD30AE00001604 від 28.09.2006 року, яка складає 18 779,13 дол. США, підлягають задоволенню. В частині здійснити вилучення предмету застави, а саме: автомобілю Opel, модель Sintra, рік випуску: 1999, тип ТЗ легковий універсал, № кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] та передачі його у заклад (володіння) АТ КБ «Приватбанк», позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2012 року позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" були задоволені частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ОD30AE00001604 від 28.09.2006 року в сумі 190 656 грн. 16 коп., звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Opel, модель: Sintra, рік випуску: 1999, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приват Банк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приват Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. 18.06.2013 року державним виконавцем ВДВС Дарницього РУЮ м. Києва в рамках виконання доручення Бабушкінского ВДВС Дніпропетровського МУЮ було описано та арештовано транспортний засіб автомобіль Opel, модель Sintra 1999 року випуску, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , про що було складено акт опису й арешту майна ВП № 38063369 (т. 1 а.с. 122). Відповідно до цього акту описане рухоме майно прийняв на відповідальне зберігання гр. [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2013 року було задоволено заяву [PERSON] , заочне рішення по справі скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. У зв`язку з чим, 10.10.2013 року держаним виконавцем Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було винесено постанову ВП № 38063369 про закінчення виконавчого провадження , окрім того, держаний виконавець звернувся із вимогою до гр. [PERSON] про повернення транспортного засобу. Однак, вказаний автомобіль [PERSON] , повернутий не був, у зв`язку з чим, останній звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінальне провадження відомості про яке було внесено до ЄРДР за № 12013110020009445 (т. 1 а.с. 196). Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що автомобіль Opel, модель Sintra 1999 року випуску, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , на теперішній час знаходиться у [PERSON] . Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог бо заперечень. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 1 906 грн. 56 коп.

Outcome: partial