Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Лізингової компанії Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомоторсгруп" (далі - Лізингова компанія ТОВ "Автомоторсгруп") про визнання договору недійсним та стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 07 жовтня 2015 року між нею та Лізинговою компанією ТОВ "Автомоторсгруп" був укладений договір майнового лізингу № 505103, згідно умов якого, відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах майнового лізингу позивачу у користування предмет лізингу, а саме автомобіль Kia Sportage 1.7 D 2WD Luxe, вартістю 290 000 грн. 00 коп. після сплати останнім платежів, зазначених в додатку 2 до Договору. 07 жовтня 2015 року позивач сплатив відповідачу фінансовий платіж у розмірі 58 000 грн. 00 коп., а також 09 жовтня 2015 року кошти в сумі 145 000 грн. 00 коп., як авансовий платіж згідно додатку № 2 до Договору. Відповідач в свою чергу зобов'язувався передати позивачу у користування предмет лізингу автомобіль Kia Sportage 1.7 D 2WD Luxe, протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця платежів обумовлених договором. Однак позивач вважає, що вказаний договір лізингу № 505103 від 07 жовтня 2015 року укладено з використанням відповідачем нечесної підприємницької практики, а також з істотним порушенням законодавства про захист прав споживачів, внаслідок обману з боку відповідача та під впливом помилки стосовно правової природи правочину та його дійсного змісту. У зв'язку з цим, на думку позивача, спірний договір лізингу має бути визнаний недійсним, оскільки відповідач на час його укладання не мав статусу фінансової установи, ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, що суперечить умовам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Таким чином, відповідач уклав договір лізингу за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є обов'язковою умовою для чинності правочину згідно ч.2 ст.203, 227 ЦК України та своїми діями ввів в оману стосовно свого права на укладання договору без відповідного дозволу (ліцензії). Крім того, позивач зазначила, що договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди та договору купівлі продажу, а тому має бути посвідчений нотаріально. Проте, всупереч вимогам чинного законодавства договір лізингу № 505103 від 07 жовтня 2015 року нотаріально посвідчено не було. Враховуючи наведені обставини, позивач просила суд визнати недійсним договір лізингу № 505103 від 07 жовтня 2015 року, стягнути з відповідача на свою користь кошти сплачені за спірним Договором в подвійному розмірі в сумі 406 000,00 грн., три відсотки річних в розмірі 3 353,67 грн., банківську комісію в розмірі 1 000 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, від її представника [PERSON] надійшла заява про слухання справи без участі позивача, на позовних вимогах наполіг та просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечив (а.с.35). Відповідач Лізингова компанія ТОВ "Автомоторсгруп" про день та час розгляду справи були повідомлені відповідно до ч. 8 ст. 74 ЦПК України за місцезнаходженням юридичної особи, однак повістки були повернуті суду без вручення (а.с.27,34). Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд зі згоди представника позивача вважає доцільним провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом, 07 жовтня 2015 року між [PERSON] та Лізинговою компанією ТОВ "Автомоторсгруп" був укладений договір майнового лізингу № 505103. Згідно п.п. 2.1., 4.1. Договору лізингу № 505103 від 07 жовтня 2015 року, відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах майнового лізингу позивачу у користування предмет лізингу - автомобіль Kia Sportage 1.7 D 2WD Luxe, після сплати останнім платежів, зазначених в додатку 2 до Договору, який є його невід'ємною частиною (а.с.13-18). Відповідно до п. 8.2.1. Договору перший лізинговий платіж складається з: - комісійної винагороди за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору, яка розраховується як вартість фінансування; - авансу ціни предмета лізингу (авансовий платіж); - комісійної винагороди за передчу предмета лізингу . Вартість предмета лізингу за вказаним договором становить 290 000 грн., авансовий платіж розбитий на 12 платежів по 12 083,33 грн. кожний і становить 145 000 грн, з яких: вартість фінансування (20 %) - 58 000 грн., комісія за передачу (3 %) - 8 700 грн, що підтверджується додатком № 2 до спірного Договору (а. с. 19). У подальшому залишкова вартість предмета лізингу у сумі 145 000 грн., відсотки (8 %) та комісія (5 %) були розподілені на 60 платежів по 3 299 грн. 20 коп. кожний, що підтверджується додатком № 3 до Договору (а. с. 19 на зв.). 07 жовтня 2015 року позивач сплатив відповідачу фінансовий платіж у розмірі 58 000 грн. 00 коп., а також 09 жовтня 2015 року кошти в сумі 145 000 грн. 00 коп., як авансовий платіж згідно додатку № 2 до Договору, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.21,22). Відповідно до п. 5.1 Договору відповідач зобов'язувався передати позивачу у користування предмет лізингу - автомобіль Kia Sportage 1.7 D 2WD Luxe, протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця платежів обумовлених договором. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Однак п. 3.6. Договору передбачено, що що лізингодавець не відповідачє перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець) суперечить вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Окрім того в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Автомоторсгруп» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій. Отже, станом на дату укладання між сторонами договору лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. В той же час судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з результатів аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що договір лізингу № 505103 від 07 жовтня 2015 року, укладений між [PERSON] та Лізинговою компанією ТОВ «Автомоторсгруп», нотаріально посвідчено не було. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд вважає доцільним стягнути з ТОВ "Автомоторсгруп" на користь [PERSON] сплачені нею кошти за договором лізингу № 505103 від 07 жовтня 2015 року в сумі 203 000 грн. в рахунок відшкодування збитків, завданих недійсним правочином. Вимоги позивача в частині подвійного відшкодування сплачених нею коштів за Договором лізингу № 505103 від 07 жовтня 2015 року не можуть бути прийняті судом до уваги з наступних підтав. Так, в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за яким правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 4 цієї статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В той же час, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували наявність умислу в діях відповідача під час укладання спірного договору. Обов'язок по поверненню коштів, отриманих при підписанні договору лізингу, який визнається судом недійсним, є грошовим зобов'язанням, тому у разі його невиконання застосовується положення ч.2 ст.625 ЦК України. Так, три відсотки річних за період з 09 жовтня 2015 року по 26 квітня 2015 року становить 3 353,37 грн., які підлягають стягнення з відповідача на користь [PERSON] Щодо стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої комісії за прийом платежів згідно тарифів банку в розмірі 1000,00 грн., суд вважає необхідним відмовити за необґрунтованістю, оскільки вказана сума не була перерахована на користь ТОВ "Автомоторсгруп", а входить у складову частину банківських операцій. Крім того, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають з огляду на наступне. З позовної заяви вбачається, що свої позовні вимоги щодо недійсності правочину, укладеного між ТОВ «Автомоторсгруп» та позивачем, остання обґрунтовує зокрема, порушенням її прав як споживача. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» моральна (немайнова) шкода підлягає відшкодуванню споживачеві в разі заподіяної шкоди, небезпечної для життя і здоровя продукцією у випадках, передбачених законодавством. Отже, суд не вбачає законних підстав для відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ТОВ Автомоторсгруп" підлягає стягненню судовий збір на користь в сумі 551,20 (п'ятсот п'ятдесят одна грн. 20 коп.) на користь держави.

Outcome: partial