Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

В серпні 2013 року позивач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Києво-Святошинського районного суду Київської області в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення на майно. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 січня 2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/0226/74/49459, відповідно до умов якого, Банк надав позивальнику кредит у сумі 851 739,95 грн. на строк до 05 грудня 2030 р. із сплатою 16,20 відсотків річних. Відповідно до п. 6.2. кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредиту та процентів ануїтетними платежами у валюті кредиту 06 числа кожного місяця, починаючи з місця, наступного за місяцем надання кредиту. Якщо дата сплати не є банківським днем, платіж здійснюється не пізніше банківського дня, що передує цій даті. У відповідності до п. 9 Кредитного договору у випадку порушення Позичальником строків виконання грошових зобов'язань, передбачених Кредитним договором, Кредитор має право вимагати дострокового виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором, включаючи повернення суми Кредиту, сплату процентів, комісії, пені, штрафів та інших платежів. У разі невиконання позичальником зазначеної вимоги, Кредитор має право звернути стягнення за договорами забезпечення, пред'явити вимогу поручителю та вжити інші заходи для стягнення заборгованості позичальника, які не суперечать чинному законодавству України. За прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим договором позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі 1 % від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконаним, і по день виконання позичальником простроченого зобов'язання включно. 05 січня 2012 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором було укладено Іпотечний договір між Банком та позичальником, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 392. Відповідно до умов Договору іпотеки Іпотека забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з Кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитного договору. Відповідно до п. 1.1. Договору іпотеки Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира, шо знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 73,2 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м., що складається з 2 жилих кімнат яка належить Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2009 року, видане виконкомом Петрівської сільської ради. Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а в разі їх невиконання - звернути стягнення на Предмет іпотеки і задовольнити свої вимоги за рахунок Предмета іпотеки у разі повного або часткового невиконання або неналежного виконання всіх або окремих зобов'язань, що забезпечені іпотекою, та в інших випадках, передбачених кредитним договором. Додатково для забезпечення вимог Кредитора 05 січня 2012 р. до Кредитного договору було укладено договір поруки між Банком та [PERSON]. Відповідно до п. 1.1. Договору поруки Поручитель зобов'язання відповідати перед банком солідарно з Позичальником за виконання зобов'язань, у том числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов Кредитного договору. У випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) позичальником всіх або окремих зобов'язань, поручитель та позичальник відповідають перед кредитором як солідарні боржники. У випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) позичальником всіх або окремих зобов'язань в порядку та строки встановлені Кредитним договором, Кредитор набуває права вимоги до Поручителя щодо сплати заборгованості за порушення забезпеченими зобов'язаннями. (п. 2.1. Договору поруки). Поручитель зобов'язався здійснити виконання порушених зобов'язань протягом 10 банківських днів з дати отримання вимоги від Кредитора в обсязі, зазначеному у такій вимозі. Позичальник з лютого 2012 року не виконує належним чином зобов'язання за договором, не здійснює щомісячне погашення кредиту та не сплачує відсотки у розмірах в у строки, передбачені договором. Сума боргу є значною та щомісячно збільшується внаслідок нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій. Відповідачам неодноразово направлялись повідомлення про заборгованість позичальника, зокрема 29.12.2012 р. та 05.03.2013 р. Відповідачам були надіслані вимоги за вих. № 114-17-1-00/1003 та 114-17-2-00/285 про дострокове виконання грошових зобов'язань у строк, встановлений умовами відповідних договорів та чинним законодавством України. Проте в установлений строк заборгованість за кредитом повернута не була. Загальна сума заборгованості за Кредитним договором № 014/0226/74/49459 від 05.01.2012 р. станом на 04.03.2013 року складає 964 200,10 грн., із них: заборгованості за кредитом - 831 856,87 грн.; заборгованість за відсотками - 59 710,84 грн.; пені за прострочення кредиту та відсотків - 72 632,39 грн. Таким чином позивач за первісним позовом просив стягнути з [PERSON], (ІПН: [NUMBER]) на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/026/74/49459 від 05 січня 2012 р. у сумі 964 200,10 грн. (дев'ятсот шістдесят чотири тисячі двісті гривень та десять копійок) та судовий збір у сумі 1 720,50 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/026/74/49459 від 05 січня 2012 р. у сумі 964 200,10 грн., звернути стягнення на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах квартири, що знаходиться за адресою: Київська обл.., [ADDRESS], загальною площею 73,2 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м., що складається з двох жилих кімнат, яка належить [PERSON] (ІПН: [NUMBER]), на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2009 року, видане виконкомом Петрівської сільської ради, на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», визначивши початкову ціну предмета іпотеки відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» та стягнути [PERSON] судовий збір у розмірі 1 720,50 грн. Не погоджуючись з первісним позовом [PERSON] було подано до суду зустрічний позов, мотивуючи який тим що кредитний договір від 05.01.2012 № 014/0226/74/49459 та Іпотечний договір від 05.01.2012 є пов'язаними з Кредитним договором від 14.07.200 № 223387043 і Договором іпотеки від 14.07.2012, змінами і доповненнями до них, випливають один з одного, а також стосуються одного і того ж предмету та умов. А тому позивач за зустрічним позовом просив визнати облікову ставку, встановлену у розмірі 14,75 річних за валютним Кредитним договором від 14.07.2008 № 223387043 і договором іпотеки від 14.07.2008 у доларах США, як таку, що не відповідає розміру процентної ставки визначеної ухвалою Правління Національного банку України від 21.04.2008 № 107 «Про регулювання грошово-кредитного ринку», відповідно до якої облікова ставка з 30.04.2008 була встановлена у розмірі 12 відсотків річних. Зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] скасувати обтяження на квартиру [ADDRESS] Києво-Святошинского району Київської області, зареєстровану в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна на підставі Іпотечного договору від 05.01.2012 № 392, реєстраційний номер обтяження 12041160 та виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження вказаного майна за реєстраційним номером 12041073 від 05.01.2012. В подальшому позивачем за зустрічним позовом були збільшені позовні вимоги згідно яких він просив визнати недійсним підпункт 1.1 Кредитного договору від 05.01.2012 № 014/0226/74/49459, Іпотечний договір від 05.01.2012 № 392 записаний в Державному реєстрі іпотек про обтяження майна за реєстраційним номер 12041073 від 05.01.2012 та Договір поруки від 05.01.2012 заключені між позивачем, відповідачем та поручителем з моменту їх заключення, як такі, що укладені з порушенням законодавства на підставі Кредитного договору від 14.07.2008 № 223387043, Договору іпотеки від 14.07.2008 та Договору поруки від 14.07.2008. Визнати неправомірні дії ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо підвищення вартості ціни житла з 14.07.2008, яка згідно з Кредитним договором від 14.07.2008 № 223387043 встановлена, як ціна пакету цільових облігацій у умі 546 808,41 гривень, та зобов'язати ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» знизити її до суми 437 446,73 гривень, яка відповідачем була перерахована з позикового рахунок ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на рахунок ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційний альянс». Визнати неправомірними надання за Крединим договором від 14.07.2008 № 223387043 кредиту в іноземній валюті у сумі 89 200,00 доларів США, який сприяв збільшенню сукупної вартості кредиту. Зобов'язати ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» здійснити перерахунок сплачених позичальником грошових коштів з 14.07.2008 з урахуванням курсу долара США який діяв на момент укладання Кредитного договору від 14.07.2008 № 223387043, зниження процентної ставки, яка б відповідала розмірами облікових ставок, які щорічно визначаються Національним банком України, та внести на підставі згоди між Кредитором, позичальником і поручителем зміни до Кредитного договору від 05.01.2012 № 014/0226/74/49459. Зобов'язати ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» повернути позичальнику оплату комісії за надання кредиту в розмірі 1388,0 доларів США, здійснену згідно з підпунктом 1.1.1. пункту 1 статті 1 Кредитного договору від 14.07.2008 № 223387043. Зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запису про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна яке було передано в іпотеку за Іпотечним договором від 05.01.2012 № 392 заключеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], реєстраційний номер обтяження 12041160 та запис в Державному реєстрі іпотек про обтяження майна за реєстраційним номером 12041073 від 05.01.2012, а саме: нерухоме майно: двохкімнатна квартира [ADDRESS] Києво-Святошинського району Київської області. 23.06.2014 року позивачем за зустрічним позовом був доповнений зустрічний позов вимогою, щодо визнання Кредитного договору від 05.01.2012 № 014/0226/74/49459, Іпотечного договору від 05.01.2012 та Договору поруки від 05.01.2012 до Кредитного договору від 05.01.2012 № 014/0226/74/49459 такими, що є продовженнями Кредитного договору від 14.07.2008 № 223387043, Договору іпотеки від 14.07.2012 та Договору поруки від 14.07.2008 № 223387043/3 до Кредитного договору від 14.072008 № 223387043. В судовому засіданні представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вимоги первісного позову підтримала, вимоги зустрічного позову заперечувала. [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, зустрічний позов підтримав та просив його задоволити. [PERSON] та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причин своєї неявки суду не повідомлено. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, наявні письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а у вимогах зустрічного позову необхідно відмовити виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Стаття 553 ЦК України визначає що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Стаття 33 даного Закону визначає що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про іпотеку» у разі звернення стягнення на предмет іпотеки попереднім іпотекодержателем наступний іпотекодержатель також має право звернути стягнення на предмет іпотеки, навіть якщо строк виконання основного зобов'язання перед наступним іпотекодержателем не настав. Згідно ст. 19 даного Закону України зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Після видачі заставної зміни і доповнення до іпотечного договору і договору, яким обумовлене основне зобов'язання, можуть вноситися лише після анулювання заставної і видачі нової заставної в порядку, встановленому частиною четвертою статті 20 цього Закону. Будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Таке збільшення підпорядковується пріоритету вимоги за будь-яким іншим зобов'язанням, забезпеченим предметом іпотеки, яка була зареєстрована до реєстрації відповідної зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою. У разі коригування графіка виконання основного зобов'язання у зв'язку з його частковим достроковим погашенням анулювання заставної і видача нової заставної не є обов'язковими. Як встановлено в судовому засіданні, 05 січня 2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/0226/74/49459, відповідно до умов якого, Банк надав позивальнику кредит у сумі 851 739,95 грн. на строк до 05 грудня 2030 р. із сплатою 16,20 відсотків річних. Відповідно до п. 6.2. кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредиту та процентів ануїтетними платежами у валюті кредиту 06 числа кожного місяця, починаючи з місця, наступного за місяцем надання кредиту. Якщо дата сплати не є банківським днем, платіж здійснюється не пізніше банківського дня, що передує цій даті. У відповідності до п. 9 Кредитного договору у випадку порушення Позичальником строків виконання грошових зобов'язань, передбачених Кредитним договором, Кредитор має право вимагати дострокового виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором, включаючи повернення суми Кредиту, сплату процентів, комісії, пені, штрафів та інших платежів. У разі невиконання позичальником зазначеної вимоги, Кредитор має право звернути стягнення за договорами забезпечення, пред'явити вимогу поручителю та вжити інші заходи для стягнення заборгованості позичальника, які не суперечать чинному законодавству України. За прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим договором позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі 1 % від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконаним, і по день виконання позичальником простроченого зобов'язання включно. 05 січня 2012 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором було укладено Іпотечний договір між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 392. Відповідно до умов Договору іпотеки Іпотека забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з Кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитного договору. Відповідно до п. 1.1. Договору іпотеки Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира, шо знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 73,2 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м., що складається з 2 жилих кімнат яка належить Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2009 року, видане виконкомом Петрівської сільської ради. Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а в разі їх невиконання - звернути стягнення на Предмет іпотеки і задовольнити свої вимоги за рахунок Предмета іпотеки у разі повного або часткового невиконання або неналежного виконання всіх або окремих зобов'язань, що забезпечені іпотекою, та в інших випадках, передбачених кредитним договором. Додатково для забезпечення вимог Кредитора 05 січня 2012 р. до Кредитного договору було укладено договір поруки між Банком та [PERSON]. Відповідно до п. 1.1. Договору поруки Поручитель зобов'язання відповідати перед банком солідарно з Позичальником за виконання зобов'язань, у том числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов Кредитного договору. У випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) позичальником всіх або окремих зобов'язань, поручитель та позичальник відповідають перед кредитором як солідарні боржники. У випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) позичальником всіх або окремих зобов'язань в порядку та строки встановлені Кредитним договором, Кредитор набуває права вимоги до Поручителя щодо сплати заборгованості за порушення забезпеченими зобов'язаннями. (п. 2.1. Договору поруки). Поручитель зобов'язався здійснити виконання порушених зобов'язань протягом 10 банківських днів з дати отримання вимоги від Кредитора в обсязі, зазначеному у такій вимозі. Позичальник з лютого 2012 року не виконує належним чином зобов'язання за договором, не здійснює щомісячне погашення кредиту та не сплачує відсотки у розмірах в у строки, передбачені договором. Сума боргу є значною та щомісячно збільшується внаслідок нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій. Відповідачам неодноразово направлялись повідомлення про заборгованість позичальника, зокрема 29.12.2012 р. та 05.03.2013 р. Відповідачам були надіслані вимоги за вих. № 114-17-1-00/1003 та 114-17-2-00/285 про дострокове виконання грошових зобов'язань у строк, встановлений умовами відповідних договорів та чинним законодавством України. Проте в установлений строк заборгованість за кредитом повернута не була. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості загальна сума заборгованості за кредитним договором № 014/0226/74/49459 від 05.01.2012 р. станом на 04.03.2013 року складає 964 200,10 грн., із них: заборгованості за кредитом - 831 856,87 грн.; заборгованість за відсотками - 59 710,84 грн.; пені за прострочення кредиту та відсотків - 72 632,39 грн. Відповідно до ч. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Суд, приходить до висновку що, відповідач [PERSON] не виконує передбачених кредитним договором обов'язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, має прострочену заборгованість, що у свою чергу порушує права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», які забезпечені іпотечним договором та договором поруки відповідача [PERSON] які підлягають до захисту, шляхом стягнення заборгованості, та в рахунок погашення заборгованості звернення стягнення на майно. Крім того, суд враховує, що договір поруки і договір іпотеки є самостійними договорами. Відповідно до ст. 553 ЦК України поручитель [PERSON] зобов'язалась відповідати перед банком за виконання відповідачем [PERSON] всіх його зобов'язань за кредитним договором, а тому задоволення вимог про стягнення боргу з поручителя та одночасне звернення стягнення на предмет іпотеки який належить [PERSON], можливе і є правильним з точки зору чинного законодавства, при тому що в такому випадку не допускається подвійне стягнення шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором з боржника за кредитним договором. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Позивачем за первісним позовом не був пропущений шестимісячний строк на звернення до суду з моменту пред'явленням вимоги до поручителя. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем по справі [PERSON] були порушені вимоги кредитного договору, що спричинило виникнення значної заборгованості перед позивачем, а тому вимоги позивача, які забезпечені договорами поруки та іпотеки підлягають до задоволення. В той же час, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Так, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.12.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18.03.2014 року, у справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитних договорів та договорів іпотеки недійсними, було встановлено що 14 липня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 223387043, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 89 2000 дол. США на строк 168 місяців, з терміном повернення до 14 липня 2022 року та з покладенням на нього зобов'язання виплачувати суму кредиту та відсотків в розмірі 14,75 річних за користування кредитними ресурсами, щомісячними ануїтетними (однаковими) платежами відповідно до графіку погашення, що є невід'ємною частиною даного договору. Позичальник отримав кредитні кошти відповідного до умов кредитування за програмою кредитування «Житло в кредит на первинному ринку» для придбання цільових облігацій вартістю 546808,41 грн. в кількості 7467 штуки у ТОВ «Екобуд» з метою їх подальшого обміну на об'єкт нерухомості - квартиру загальною площею 74,67 кв.м за адресою: [ADDRESS] Виконання зобов'язання позичальника за цим договором забезпечувалось іпотекою нерухомості та порукою [PERSON] Відповідно до умов договору іпотеки від 14 липня 2008 року, іпотекодавець передав в іпотеку банку квартиру загальною площею 74,67 кв.м за адресою: [ADDRESS] яка стане власністю іпотекодавця в майбутньому за договором про участь у будівництві об'єкту нерухомості № 2-П/81 від 6 червня 2008 року, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Екобуд». Так в даному рішенні суду встановлено, що кредитні договори від 14.07.2008 № 223387043 і договорі іпотеки від 14.07.2008 та доповнення до них, а також кредитний договорів від 05.01.2012 № 014/0226/74/49459 та договорі іпотеки від 05.01.2012 не є пов'язаними між собою, не випливають один з одного та не стосуються одного предмету та умов. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тобто, суд приходить до висновку що в рішенню суду, яке набрало законної сили, вже була встановлена та обставина. що, кредитні договори від 14.07.2008 № 223387043 і договорі іпотеки від 14.07.2008 та доповнення до них, а також кредитний договорів від 05.01.2012 № 014/0226/74/49459 та договорі іпотеки від 05.01.2012 не є пов'язаними між собою, не випливають один з одного та не стосуються одного предмету та умов. А отже, в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, суд відмовляє в зустрічних вимогах [PERSON] що стосується щодо визнання кредитного договору від 05.01.2012 № 014/0226/74/49459, Іпотечного договору від 05.01.2012 та Договору поруки від 05.01.2012 до Кредитного договору від 05.01.2012 № 014/0226/74/49459 такими, що є продовженнями Кредитного договору від 14.07.2008 № 223387043, Договору іпотеки від 14.07.2012 та Договору поруки від 14.07.2008 № 223387043/3 до Кредитного договору від 14.072008 № 223387043, та у всіх похідних вимогах по даній вимозі. Також суд, не знаходить обґрунтованими вимоги щодо визнання облікову ставку, встановлену у розмірі 14,75 річних за валютним Кредитним договором від 14.07.2008 № 223387043 і договором іпотеки від 14.07.2008 у доларах США, як таку, що не відповідає розміру процентної ставки визначеної ухвалою Правління Національного банку України від 21.04.2008 № 107 «Про регулювання грошово-кредитного ринку», відповідно до якої облікова ставка з 30.04.2008 була встановлена у розмірі 12 відсотків річних, виходячи з наступного. Так дійсно, згідно постанови Правління Національного банку України від 21.04.2008 № 107 «Про регулювання грошово-кредитного ринку», облікова ставка з 30.04.2008 була встановлена у розмірі 12 відсотків річних. Згідно постанови Правління Національного банку України від 18.08. 2004 р. № 389 облікова ставка визначена як один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених і розміщених грошових коштів на відповідний період. Облікова ставка є базовою процентною ставкою щодо інших процентних ставок Національного банку України. Облікова ставка використовується Національним банком України одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші. Динаміка облікової ставки характеризує основні напрями змін грошово-кредитного регулювання. Положення про процентну політику Національного банку України. В той же час з кредитного договору № 223387043 від 14 липня 2008 р. п. 1.2.1 вбачається що процентна ставка становить 14,75 %. Суд, відмовляє є в задоволенні даних вимог з тих підстав що облікова ставка встановлена НБУ на момент укладення спірного договору та процентна ставка за користування кредитом встановлена в договорі не є тотожним поняття, і виходячи із змісту поняття облікової ставки визначеного самим НБУ, банківська установа не зобов'язана встановлювати проценту ставку при наданні кредиту на рівні облікової ставки. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Посилання позивача за зустрічним позовом що він та його поручитель не отримали від банку своєчасної, повної, необхідної, доступної та достовірної інформації щодо кредитного договору від 05.01.2012 року є необгрунтованим, оскільки відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на договорі. Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку позивача отримання кредиту, з боку відповідача повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом. Сторони також погодили між собою відповідальність сторін, яка настає при невиконанні ними умов договору. Крім того, при підписанні даних договорів позивач визнав що умови договорів йому були зрозумілі, відповідають його інтересам (інтересам його сімї), є розумними та справедливими. Так позивачем, не надано письмових доказів в підтвердження того, що умови в даних договорах суперечать вимога законодавства України та порушують права позивача. Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банківські установи на підставі банківської ліцензії мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, чинне законодавство Україні чітко визначає правомочність банків та небанківських фінансових установ на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. Частина перша статті 1054 ЦКУ визначає предмет кредитного зобов'язання таким чином, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. На даний час основою валютного законодавства є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет). Частина перша статті 3 Декрету визначає правовий статус валюти України як єдиного законного засобу платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Дане положення слід інтерпретувати таким чином, що валютним законодавством можуть бути встановлені особливі правила використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Саме такі правила визначені статтею 5 Декрету, відповідно до якої валютні операції можуть здійснюватися виключно на підставі індивідуальної чи генеральної ліцензії НБУ. Згідно з пунктом 2 статті 1 Декрету, юридичний зміст поняття "валютні операції" має широкий контекст і включає будь-які операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності (у тому числі, на іноземну валюту), за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Виходячи з даного визначення, очевидно, що надання кредитів в іноземній валюті кваліфікується валютною операцією, яка може здійснюватися виключно на підставі відповідної ліцензії НБУ. На підставі викладеного суд, не знаходить неправомірності в том що банківська установа, в даному випадку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», надаючи кредитні кошти [PERSON] за кредитним договором № 223387043 від 14.07.2008 р. в розмірі 89 200 дол. США при наявності відповідної ліцензії НБУ, порушила будь-які вимоги законодавства України, а тому вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо визнання неправомірними надання за Кредитним договором від 14.07.2008 № 223387043 кредиту в іноземній валюті у сумі 89 200,00 доларів США, який сприяв збільшенню сукупної вартості кредиту також не підлягають до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах пред'явлених ними позовних вимог, вихід за які за ініціативою суду не допускається. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що позивачем за зустрічним позовом не надано будь-яких належних доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення своїх вимог. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення первісного позову та відмови у вимогах зустрічного позову В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати, суд покладає на відповідачів за первісним позовом Відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215,525, 526, 530, 549, 553, 554, 572, 575, 589, 625, 628, 1048, 1050, 1054 ЦК України, Закону України «Про Іпотеку», постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та

Outcome: approved