Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14.06.2003 року. Від шлюбу подружжя має доньку [PERSON], [INFO]. У період шлюбу вони придбали квартиру [ADDRESS], що складається з трьох кімнат, жилою площею 45, 40 кв.м., загальною площею 93, 20 кв.м., автомобіль марки HYUNDAI, модель 120, рік випуску 2013, номер кузова [NUMBER], тип ТЗ легковий хетчбек-В, державний номерний знак [NUMBER]. Право власності на зазначені квартиру та автомобіль зареєстровано на відповідача. Враховуючи те, що вирішити питання поділу майна добровільно не вдалося можливим, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати, що квартира [ADDRESS] та автомобіль марки HYUNDAI, державний номерний знак [NUMBER] є сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 2\\3 частини квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1\\3 частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 2\\3 частини автомобіля марки HYUNDAI, державний номерний знак [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на 1\\3 частину автомобіля марки HYUNDAI, державний номерний знак [NUMBER]. 07.02.2018 року відповідач подав до суду Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідач зазначає, що 17.11.2009 року ним був укладений Договір №60639 з АКБ «Аркада» про участь у Фонді фінансування будівництва з метою отримання у власність об'єкта інвестування (тобто зазначеної квартири). В той же день ним були внесені власні кошти у розмірі 725804, 42 грн. до АКБ «Аркада» та укладений Договір №60639 від 17.11.2009 року з АКБ «Аркада» про уступку майнових прав, відповідно до якого він прийняв від банку майнові права на квартиру як об'єкт інвестування. Зазначені власні кошти були отримані відповідачем від батьків, які на той момент здійснили продаж квартири [ADDRESS]. Крім цього відповідач зазначає, що такі гроші не могли бути накопичені ним та його сім'єю з огляду на те, що з моменту укладення шлюбу він працював лише як державний службовець на посадах державних органів. Відповідно до виписки з реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України його сукупний дохід за період з 2003 (рік укладення шлюбу) по 2009 рік (рік придбання нерухомості) склав 222 578,55 грн. Інші джерела доходів були відсутні відповідно до вимог Закону України «Про державну службу». Позивачка також працювала як державний службовець на посадах державних органів та не мала додаткових джерел доходів, необхідних для придбання нерухомості. Враховуючи вищезазначене, 49/100 частини квартири [ADDRESS] не може вважатись спільною сумісною власністю, а належать йому на праві особистої приватної власності відповідно до підпункту 3 пункту 1 статті 57 Сімейного кодексу України, яка не може бути поділена. Відповідач вважає, що лише 51/100 частини квартири [ADDRESS] є спільною сумісною власністю та які повинні бути поділені на рівні частки між ним та позивачкою по 25.5/100 частини кожному. Автомобіль HYUNDAI, державний номерний знак [NUMBER] був придбаний у 2013 році шляхом укладання відповідачем кредитного договору з ПАТ КБ «Правекс-Банк» на суму 99 991, 20 грн. Погашення кредиту здійснювалось лише за рахунок його власних доходів. Крім цього, подальше технічне обслуговування та утримання автомобіля також здійснювалось лише за його власний рахунок. Пунктом 3 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що частка майна дружини може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Щомісячний розмір аліментів буде перевищувати прожитковий мінімум на дитину відповідного віку в рази. Тому поділ автомобіля марки HYUNDAI, державний номерний знак [NUMBER] повинен бути виконаний за умови рівності часток, тобто з правом власності по 1/2 частині автомобіля. 11.09.2018 року від позивачки до суду надійшла відповідь на відзив, в якій [PERSON] зазначає, що батьки відповідача дійсно продали свою квартиру [ADDRESS], як зазначає відповідач у Відзиві. Однак він не надав ніяких документів, що довели б цю інформацію, а також не наводить даних стосовно того, за скільки вона була продана та яка саме частина коштів від продажу квартири пішла на придбання квартири [ADDRESS]. Позивачка зазначає, що на той час вона піклувалася про їх спільну дитину (перебувала у декретній відпустці). Таким чином, висновок Відповідача щодо того, що саме 49/100 часток квартири [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю, базується лише на його словах, які не підтверджені ніякими документами. Разом з тим, зазначає, що з 2004 по 2010 роки їх сім'я жила з матір'ю позивачки [PERSON] у квартирі, що належить їй. Вони з відповідачем не платили жодних коштів за проживання, як не платили і за комунальні послуги протягом 6-ти років. Це дало їм змогу економити та відкладати кошти на придбання власної квартири. Отже мати позивачки опосередковано допомагала їм протягом 6-ти років зібрати необхідні кошти на придбання квартири. Більш того, мати позивачки після придбання квартири придбала всі меблі, штори, килими та багато інших речей, необхідних для життя сім'ї з дитиною. Таким чином, на придбання, ремонт та облаштування квартири [ADDRESS] надавалися кошти батьків відповідача, матері позивачки, кошти, відкладені сторонами у період шлюбу, декретні кошти, що виплатила держава на новонароджену дитину. Стосовно придбаного у шлюбі автомобіля, то позивачка просить взяти до уваги той факт, що з червня 2018 року цим автомобілем користується тільки відповідач. Виплата кредиту здійснювалась за рахунок коштів подружжя, а не власних коштів відповідача. У зв'язку з викладеним позивачка [PERSON] просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 22.10.2018 року відповідачем надано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що батьком відповідача [PERSON] 30.10.2009 року в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було відкрито рахунок [NUMBER], на який ним було зараховано кошти у розмірі 58 540, 00 доларів США. За наданою банківською довіреністю відповідач 17.11.2009 року зняв кошти у розмірі 58 500, 00 доларів США та у той же день здійснив платіж за Договором № 60639. Крім того, 16.11.2009 року відповідачем у ПАТ КБ «ПриватБанк» було закрито Договір №SAMDN26000706723886 на відкриття вкладу у розмірі 12 339, 70 доларів США, які також було спрямовано на платіж за Договором №60639. Грошові кошти у розмірі 12 339, 70 доларів були надані у липні 2009 року батьками відповідача. Таким чином 77,7% вартості квартири [ADDRESS] було сплачено за рахунок коштів, отриманих відповідачем від батьків. Разом з тим, відповідач не заперечує, що автомобіль придбано за час шлюбу та підлягає розподілу згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України. 19.11.2018 представником позивачки подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої представник просить суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка складається з 3 (трьох) кімнат, жилою площею 45,40 кв.м., загальною площею 93,20 кв.м.; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки HYUNDAI, модель 120, рік випуску 2013, номер кузова [NUMBER], тип ТЗ Легковий хетчбек-В, державний номерний знак [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 ідеальної частки квартири [ADDRESS], яка складається з 3 (трьох) кімнат, жилою площею 45,40 кв.м., загальною площею 93,20 кв.м.; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 ідеальної частки квартири [ADDRESS], яка складається з 3 (трьох) кімнат, жилою площею 45,40 кв.м., загальною площею 93,20 кв.м.; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 ідеальної частки автомобіля марки HYUNDAI, модель 120, рік випуску 2013, номер кузова [NUMBER], тип ТЗ Легковий хетчбек-В, державний номерний знак [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 ідеальної частки автомобіля марки HYUNDAI, модель 120, рік випуску 2013, номер кузова [NUMBER], тип ТЗ Легковий хетчбек-В, державний номерний знак [NUMBER]. У судовому засіданні позивачка та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач не заперечував проти поділу автомобіля марки HYUNDAI, державний номерний знак [NUMBER] по Ѕ частини кожному, у задоволенні інших вимог просив відмовити. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з 14 червня 2003 року по 24.10.2018 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] та рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.10.2018 року. [INFO] у сторін по справі народилась донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER]. У період шлюбу сторони по справі придбали квартиру [ADDRESS], що складається з 3 (трьох) кімнат, жилою площею 45,40 кв.м., загальною площею 93,20 кв.м., що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 13.08.2010 року, виданим на ім'я [PERSON] 26.04.2013 року сторони придбали автомобіль марки HYUNDAI, модель 120, рік випуску 2013, номер кузова [NUMBER], тип ТЗ Легковий хетчбек-В, державний номерний знак [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Вказаний автомобіль зареєстрований на праві власності на ім'я відповідача [PERSON] Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить визнати придбане майно - квартиру та автомобіль - спільним майном подружжя та здійснити його поділ шляхом визнання за нею права власності на 2/3 частки, а за відповідачем - на 1/3 частку майна. Відповідач, заперечуючи проти позову, вказує, що 49/100 частин квартири придбані за кошти, що були надані йому батьком, а тому вказана частина є його особистим майном, при цьому не заперечує, що автомобіль є спільним майном подружжя. Що стосується позовних вимог [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири, то судом встановлено наступне. З письмових матеріалів справи та встановлених по справі обставин вбачається, що на момент придбання спірної квартири сторони по справі в будь-яких інших зареєстрованих шлюбах не перебували, ніяких письмових договорів щодо квартири не укладали, придбали квартиру у період перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільним майном, що підлягає поділу на загальних підставах. Що стосується заперечень відповідача [PERSON] про те, що позивачка не мала належного доходу у період спільного проживання для придбання спірного майна, то слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, незалежно від розміру доходу, отриманого сторонами у період спільного проживання, набуте ними майно є спільним майном, а тому підлягає поділу на загальних підставах. Зважаючи на викладене вище, заперечення відповідача щодо відсутності у позивачки належного доходу для придбання спірного майна, судом до уваги не приймаються. Також судом були перевірені доводи відповідача щодо того, що 49/100 частин квартири були придбані за кошти, подаровані йому батьком, а тому є його особистим майном. Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пунктом 23 вищевказаної Постанови Пленуму від 21.12.2007 року встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 Сімейного кодексу України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Так, при розгляді справи встановлено, що 17.11.2009 року відповідачем [PERSON] був укладений Договір №60639 з АКБ «Аркада» про участь у Фонді фінансування будівництва з метою отримання у власність об'єкта інвестування (спірної квартири). В той же день ним були внесені кошти у розмірі 725804, 42 грн. до АКБ «Аркада» та укладений Договір №60639 від 17.11.2009 року з АКБ «Аркада» про уступку майнових прав, відповідно до якого він прийняв від банку майнові права на квартиру як об'єкт інвестування. Під час розгляду справи відповідачем був наданий суду прибутковий касовий ордер № 11 віл 17.11.2009 року (а.с.92), відповідно до якого ним було внесено кошти за Договором № 60639 від 17.11.2009 року про участь у ФФБ на ім'я [PERSON] за рахунок особистих коштів [PERSON] у розмірі 725804, 42 грн. Але при цьому слід зазначити, що позначка у Прибутковому касовому ордері про те, що грошові кошти є особистими коштами [PERSON] не є належним доказів для підтвердження даного факту. Крім того, відповідачем не було надано належним та допустимих доказів на підтвердження того, що вказані грошові кошти були подаровані йому батьками, а також не надано доказів на підтвердження того, що саме така сума коштів була наявна в його батьків на той момент. Надана відповідачем Виписка по рахунку [PERSON] з ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" (а.с.171) лише підтверджує факт зняття ним відповідної суми коштів з рахунку, при цьому жодним чином не підтверджує факт внесення саме цих коштів як сплати за Договором з АКБ "Аркада". Крім того, у судовому засіданні відповідач стверджував про те, що вказані кошти були зняті ним з рахунку на підставі довіреності від батька. Також на підтвердження доводів відповідачем була надана суду нотаріально посвідчена письмова заява його батька [PERSON] (а.с.219), в якій зазначено про те, що у 2009 році ним та його дружиною було здійснено продаж квартири у м. Одеса, а отримані від продажу грошові кошти у розмірі 65000, 00 доларів США були подаровані сину [PERSON] для придбання спірної квартири. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що відповідачем не доведено той факт, що частина грошових коштів, витрачених на придбання спірної квартири, були отримані ним у подарунок від батька, оскільки відповідний договір дарування відсутній, а також не доведено, що вказана сума грошових коштів на придбання 49/100 частин квартири є його особистими коштами. Зважаючи на викладене вище, з огляду на досліджені у судовому засіданні докази, суд оцінює такі твердження відповідача критично, а тому до уваги їх не приймає. Що стосується доводів позивачки [PERSON] про необхідність виділення їй у власність 2/3 ідеальної частки квартири [ADDRESS], та 2/3 ідеальної частки автомобіля марки HYUNDAI, державний номерний знак [NUMBER] з посиланням на те, що після розірвання шлюбу донька проживає з нею, то слід зазначити наступне. Згідно із ч. 2 ст. 70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Частиною 3 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні понов літні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Перевіряючи наведені позивачкою доводи в обґрунтування позовних вимог в частині збільшення її частки при поділі майна, суд вказує, що обставин того, що відповідач не дбав у період спільного проживання про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, під час розгляду судом даної справи встановлено не було. Крім того, суддею Деснянського районного суду м. Києва 27.06.2018 року був виданий судовий наказ про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Відповідно до наданого суду розрахунку державного виконавця від 26.07.2018 року, відповідач [PERSON] щомісячно сплачує аліменти на утримання дочки у розмірі 3117, 92 грн., що майже вдвічі перевищує прожитковий мінімум, встановлений для дитини відповідного віку. Зважаючи на наведені обставини, суд вважає, що підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України для збільшення частки позивачки у спільному майні немає. Що стосується позовних вимог про поділ автомобіля, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, автомобіль HYUNDAI, модель 120, рік випуску 2013, номер кузова [NUMBER], тип ТЗ легковий хетчбек-В, державний номерний знак [NUMBER] був придбаний 26.04.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.11), тобто у період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі. Враховуючи викладене, суд вважає, що даний автомобіль підлягає поділу на загальних підставах, як спільне сумісне майно подружжя, при цьому з урахуванням вимог ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу підстав для збільшення частки позивачки у спільному майні немає. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що спірна квартира та автомобіль підлягають визнанню спільним сумісним майном подружжя та підлягають поділу на загальних підставах, а саме по Ѕ частині кожному з подружжя. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 8810, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial