Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» (раніше - ЗАТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом в обґрунтування якого зазначив, що 23.03.2007 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір про надання кредиту в сумі 35000 доларів США на термін до 19.03.2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік на суму залишку заборгованості. У випадку невиконання боржником умов кредитного договору, цим договором передбачалася сплата пені. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань по вказаному договору, з [PERSON] в той же день було укладено договір поруки. На даний час відповідач не виконує умови кредитного договору і заборгував 30368,76 доларів США по простроченому кредиту, 3439,51 долар США по відсоткам та 226,62 долара пені. Просить стягнути вказані суми з відповідачів в солідарному порядку або їх еквівалент у національній валюті. Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17.07.2009 року позов задоволено. Зобов`язано [PERSON] та [PERSON] повернути закритому акціонерному товариству комерційний банк „Приватбанк" 30268 доларів 76 центів СІНА, заборгованості за кредитом, 3439 доларів 51 цент США заборгованості по відсоткам, 226 доларів 62 центи США пені, а всього 34034 долари 89 центів США, а у разі неможливості це зробити, стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь ЗАТ КБ „Приватбанк" 164728 гривень 87 копійок в солідарному порядку. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ЗАТ КБ „Приватбанк" 1647 гривень 29 копійок сплаченого держмита та 30 гривень витрат з інформаційно-технічного забезпечення, 720 гривень 60 копійок витрат на публікацію оголошень у пресі, а всього 2397 гривень 89 копійок в солідарному порядку. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 22.02.2017 року вказане заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду. 27.09.2017 року [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа [PERSON] подано зустрічний позов про захист права споживача та про визнання недійсним договору про видачу траншу № МІ-39-07 від 23.03.2007 р. Зустрічний позов обгрунтовано тим, що 23 березня 2007 року між [PERSON] та ПАТ Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" був укладений договір про видачу траншу №МІ-39-07, на підставі якого відповідач зобов`язався надати позивачу на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 35000,00 доларів США, а позивач зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 35000,00 доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 16% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. Позивач вважає, що зміст договору №МІ -39-07 від 23 березня року суперечить встановленим в ньому умовам в частині невідповідності щомісячного платежу за кредитом - 1245 доларів США. На думку позивача йому не було надано вартість послуги за сукупною вартістю кредиту. Якби позивачу була відома така сукупна вартість кредиту, він би ні за яких умов не погодився на отримання кредиту на таких умовах. Така сума суперечить сумі, встановленій в договорі - 35000,00 доларів США (п.1.2. кредитного договору), де вказано, що "Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (Кредит) у сумі 35000 доларів США. Також, позивач зазначає про відсутність в кредитному договорі істотної умови - його ціни, відсутність графіку погашення процентів, порушення принципу справедливості. У запереченнях на зустрічну позовну заяву від 29.11.2017 року ПАТ КБ «Приват банк» зазначив, що на момент укладення кредитного договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. Позичальник укладанням договору був повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту (том 1, а.с. 153-155). У відзиві від 29.01.2018 року на позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів [PERSON] зазначила, що нею не було укладено договір поруки в 2007 році з позивачем взагалі, а підпис на ксерокопії договору, що наданий до справи біля її прізвища та ініціалів виконано не нею, а позивачем не надано до суду оригіналів документів на підставі яких можна було б довести чи спростувати укладення нею договору поруки (том 1, а.с. 160-166). 10.05.2018 року [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа - [PERSON] про визнання недійсним договору поруки (том 1, а.с. 193-198). Вказана позовна заява ухвалою суду від 30.05.2018 року прийнята до спільного розгляду первісним позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів та зустрічним позовом [PERSON] до Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа [PERSON] про захист права споживача та про визнання недійсним договору про видачу траншу № МІ-39-07 від 23.03.2007 р. (том 1, а.с. 233). В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент банк», [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 15.10.2019 року об`єднано справу № 296/1849/17 за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів та за зустрічним позовом [PERSON] до Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа [PERSON] про захист права споживача та про визнання недійсним договору про видачу траншу № МІ-39-07 від 23.03.2007 р зі справою 0417/11875/2012 за позовною заявою АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явився. Подав до суду клопотання про розгляд справи без участі банку. Позовні вимоги банку підтримує та просить задовольнити, в задоволені зустрічного позову просить відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову банку. Зазначила, що їй не було відомо про отримання кредиту [PERSON] , жодних документів вона не підписувала та не давала згоди на отримання кредиту. Також просила суд задовольнити зустрічний позов про визнання договору поруки недійсним. Представник відповідача [PERSON] - Могильницький В.Ю. також зазначив, що позивачем до матеріалів справи додана копія договору поруки, яка не може бути доказом, оскільки оригіналу цього документу позивачем суду надано не було, що унеможливило проведення почеркознавчої експертизи на питання дійсності підпису відповідача в даному документі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що жодного договору [PERSON] не підписувала, він коштів не отримував, тому просив відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк». Дослідивши матеріали справи, заслухавши відповідачів, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне щодо первісного позову ПАТ КБ "Приватбанк"(раніше - ЗАТ КБ «Приватбанк») до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів слід зазначити наступне. Відповідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). 23.03.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір про надання кредиту в сумі 35000 доларів США на термін до 19.03.2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік на суму залишку заборгованості. У випадку невиконання боржником умов кредитного договору, цим договором передбачалася сплата пені. Відповідно до п.п.2.2. п. 2 Договору про видачу траншу № МІ-39-07 від 23.03.2007 року позичальник зобов`язується: для одержання Траншу кредиту не пізніше дати планованою одержання Траншу кредиту надати в Банк попередню вимогу в довільній формі з вказівкою суми Траншу кредиту і терміну його надання. Сплатити відсотки за користування Траншем кредиту відповідно до п.п., 4.1, 4.2 4.3. 4 і. і.6 цього Договору і п.п. 2.2,2, 2.2.5, 2.2.4, 2.3.1.23.2 Кредитної Угоди. Здійснювати погашення Траншу кредиту і відсотків у порядку і терміни відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди (Додаток № 1 доданого Договору). Остаточну сплату відсотків і винагороди за користування Траншем кредиту зробити не пізніше дня фактичного повного погашення Траншу кредиту (то 1, а.с. 5). Четвертим пунктом даного договору передбачений порядок розрахунків, з яким позивач був ознайомлений, про свідчить його підпис в даному договорі. Також, відповідно до додатку № 1 до договору про видачу Траншу № МІ-39-07 від 23.03.2007 року позивач та відповідач [PERSON] погодили графік погашення кредиту, відсотків і винагороди (том 1,а.с. 6). Таким чином, ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав, а саме надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 35000,00 доларів США. Однак, в порушення умов кредитного Договору, [PERSON] свої зобов`язання не виконав, а саме не здійсним погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, внаслідок чого заборгованість позичальника станом на 25.06.2008 року становить 34034,89 доларів США, яка складається з наступного: 30368,76 доларів США - заборгованість за кредитом, 3439,51 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 226,62 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Доводи відповідача [PERSON] у зустрічній позовній заяві про те, що банком невиконані переддоговірні роботи з позичальником, а саме йому не було відомо про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, відсутність в кредитному договорі істотної умови договору - його ціни, відсутність графіку погашення процентів, а також порушення принципу справедливості не знайшли свого підтвердження матеріалами справи виходячи з наступного. Відповідно до п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною першою ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для винності правочину, зокрема: 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) Правочин, що вчиняється батьками усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Про згоду відповідача [PERSON] на укладення договору свідчить його підпис на кожній сторінці, а також підписання [PERSON] графіку виконання договору. Також слід зазначити, що банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» задано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Оскільки законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. :42 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Позичальник укладанням цього договору був повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 р.), що підтверджується ознайомленням відповідача з умовами кредитування, які є в пунктах договору та не мав зауважень, претензій щодо наданої інформації. п. 1.3 Договору встановлено, що терміни повернення траншу кредиту і відсотків визначаються відповідно до Графіку погашення кредиту, відсотків та винагороди (Додаток №1 до даного договору). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт один статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58,ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у ст.533 ЦК, зокрема в ч.3 цієї статті зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, установлених законом. Таким чином, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст.533 ЦК. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № МІ-39-07 від 23.03.2007 року в сумі 34034,89 доларів США. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктами 1,2,3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено, з відповідача [PERSON] на користь банку підлягають стягненню судові витрати в сумі 14468,23 грн. Враховуючи встановлене, суд дійшов висновку про те, що підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору про видачу траншу № МІ-39-07 від 23.03.2007 р., немає. Також, суд вважає необґрунтованими позові АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , як поручителя за кредитним договором виходячи з наступного. Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За положеннями статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, в судовому засіданні встановлено, що 23.03.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір про надання кредиту в сумі 35000 доларів США на термін до 19.03.2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік на суму залишку заборгованості. У випадку невиконання боржником умов кредитного договору, цим договором передбачалася сплата пені. Також, в матеріалах справи міститься копія договору поруки № МІ-39-07 від 23.03.2007 року укладеного між [PERSON] та Приватбанком, відповідно до якого [PERSON] є поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] своїх обов`язків за кредитним договором від 23.03.2007 року № МІ-39-07. [PERSON] стверджує, що жодного договору поруки вона не підписувала та їй взагалі не було відомо про укладення кредитного договору. Відповідно до п.4 ст.129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених чим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності сторін, закріплений у ст. 12 ЦПК України та він передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст.ст.76, 77, 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому докази повинні бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування та допустимими, тобто такими, що одержані з дотриманням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.103 ЦПК України у випадку, коли для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу у справі. Ідентифікація виконавця підпису поручителя на договорі поруки потребує застосування спеціальних знань, що можливо з`ясувати в порядку призначення судом почеркознавчої експертизи. На підтвердження доводів про те, що позивач за зустрічним позовом не підписувала із відповідачем договору поруки № МІ -39-07 від 23.03.2007 року, а відтак не мала волевиявлення на укладення вказаного договору, позивач просив призначити по справі судово почеркознавчу експертизу. Тобто, враховуючи предмет та підстави заявленого [PERSON] позову, посилання позивача на те, що підписи у оскаржуваному договорі поруки виконані не нею, а іншою особою, з`ясування питання ідентифікації виконавця підпису в цьому договорі при проведенні судово-почеркознавчої експертизи має визначальне значення для встановлення обставин справи, а також є способом реалізації судом основоположних засад цивільного судочинства - загальності сторін, доведеності та переконливості їх доводів та доказів перед судом. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 30.05.2018 року заяву [PERSON] про забезпечення доказів задоволено. Витребувано у ПАТ КБ «Приватбанк» оригінали документів для огляду в судовому засіданні, а також належним чином завірені копії документів для долучення їх до матеріалів справи, зокрема договір поруки № МІ-39-07 від 23 березня 2007 року на ім`я [PERSON] . 07.08.2018 року на адресу суду надійшов лист ПАТ КБ «Приватбанк» в якому повідомлено, що 08.02.2012 старшим оперуповноваженним ОВС УБОЗ УМВС України в Житомирській області капітаном Заруцьким В.Т., на підставі постанови від 16.01.2012 року в приміщенні ПАТ "Приват Банку" проведено виїмку оригіналів документів кредитної справи № МІ-39-07, відомостей про рух коштів та заяв [PERSON] . Щодо надання інших документів АТ КБ "ПРИВАТБАНК" повідомляє, що згідно ст. 674 Постанови Правління Національного банку України від 08.12.2004р. № 601 "Про затвердження Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України із зазначенням строків зберігання" документи у банку зберігаються не більше 5 років(том 2, а.с. 202). Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 04.09.2018 року задоволено клопотання [PERSON] та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу на вирішення експертизи поставлено такі питання: Чи виконаний підпис на ксерокопії договору поруки № МІ-39-07 від 23.03.2007 року в розділі юридичні адреси та реквізити сторін громадянином [PERSON] власноручно або іншою особою? Чи виконаний підпис на ксерокопії договору поруки № МІ-39-07 від 23.03.2007 року в розділі юридичні адреси та реквізити сторін з наслідуванням підпису ( почерку) [PERSON] ? (том 2, а.с. 249-250). Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 25.10.2018 року поновлено провадження у справі у зв`язку з надходженням клопотання експерта про погодження строку виконання експертизи та надання додаткових матеріалів. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 11.12.2018 року зупинено провадження у справі на час проведення призначеної судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 30.01.2019 року поновлено провадження у справі у зв`язку з клопотанням експерта про надання додаткових матеріалів. 13.03.2019 року на адресу суду надійшло повідомлення судового експерта Яновича М.А. про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку з ненаданням оригіналу досліджуваного документу та відповідних зразків рукописів, що унеможливлює проведення експертизи (том 3, а.с. 43). Згідно ст.109ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відповідно до п.3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 р. № 53/5, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім обєктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз. Згідно п.1.1 Науково методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 р. № 53/5, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. З наведеного вбачається, що відповідно до вказаних нормативно правових актів копія документу не може бути об`єктом дослідження почеркознавчої експертизи, а тому не надання оригіналу договору поруки унеможливлює проведення призначеної судом по справі судово почеркознавчої експертизи. Також, аналізуючи положення ст..109 ЦПК України, необхідно дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі, зокрема у наданні необхідних документів, без яких неможливо провести експертизу. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні. Доказів того, що банк звертався до органу досудового розслідування або суду з клопотанням про повернення тимчасово вилученого майна суду надано не було. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, надання суду суперечливих пояснень щодо обставин, які за твердженням останніх унеможливлюють надання оспорюваного договору поруки для проведення призначеної судом судової почеркознавчої експертизи, суд приходить до висновку, що вказані дії свідчать про ухилення відповідача від подання експерту оригіналу договору поруки, що унеможливлює проведення призначеної судом експертизи, яка, в даному випадку, має визначальне значення для встановлення обставин справи, а також є способом реалізації судом основоположних засад цивільного судочинства - загальності сторін, доведеності та переконливості їх доводів та доказів перед судом. Частиною 1 ст.638ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.203ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, суд приходить до висновку, що договір поруки № МІ-39-07 від 23.03.2017 року укладений між [PERSON] та Приватбанком в особі керівника напрямку програми мікрокредитування Житомирського РУ ЗАТ КБ «Приватбанк» Наумчука М.І. слід визнати недійсним, оскільки неможливо встановити факт підписання даного договору [PERSON] а підписання договору є обов`язковою умовою, недодержання якої є підставою недійсності таких правочинів, відповідно позивач всі істотні умови оспорюваного договору поруки не погоджував, а отже відсутнє його волевиявлення як учасника правочину на укладення договору поруки. Таким чином, суд приходить до висновку, що зустрічний позов є законним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню, а позовні вимоги до [PERSON] як поручителя за первісним позовом є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають. Що стосується позову АТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості слід зазначити наступне. 23.08.2012 року АТ КБ «Приватбанк» звереснувся до суду з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] , [PERSON] , в якому просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № МІ-39-07 від 23.03.2007 року в сумі 109325,65 доларів США. У позові зазначено, що 23.03.2007 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір про надання кредиту в сумі 35000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 23.03.2011 року. Однак, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором [PERSON] станом на 21.08.2012 року має заборгованість 110577,21 доларів США. За змістом частини другої статті 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Реалізуючи своє право, передбачене вищезазначеною частиною статті 1050 ЦК України, надсилаючи вимогу про повне дострокове повернення всієї суми кредиту разом із нарахованими процентами та штрафними санкціями, кредитор в односторонньому порядку змінює строк виконання зобов`язання за кредитним договором і строк виконання зобов`язання за договором настає достроково. Пред`явлення кредитором вимоги про дострокове стягнення заборгованості та реалізація такого права через рішення суду є волевиявленням кредитора, який бажає повернути достроково надані боржнику кошти через порушення ним кредитної дисципліни, при цьому добровільно відмовляючись отримувати прибуток у вигляді відсотків за користування кредитом, які б могли бути отримані до закінчення строку дії кредитного договору. Прийняття судом рішення за позовом кредитора про стягнення з позичальника всієї суми заборгованості за кредитним договором достроково змінює зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту частинами до певної дати на обов`язок по виконанню судового рішення та повернення достроково всієї суми заборгованості за кредитним договором. Внаслідок такого рішення залишаються зобов`язання зі сплати боргу, визначеного судовим рішенням, та право кредитора на нарахування, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України за час невиконання такого рішення. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховним Судом України у постанові від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц зроблено наступні висновки: звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Таким чином, враховуючи, що позов АТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості охоплює частину вимог банку у справі за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів, який був поданий раніше до вказаного та у банку, як кредитора, право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося, суд вважає за необхідне залишити без задоволення позов АТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] , [PERSON] .

Outcome: partial