Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди у сумі 110380,90 грн. (в т.ч. 79280,90 грн. матеріальна шкода, 30000 грн. моральна шкода, 1100 грн. вартість проведених експертних досліджень). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність права на відшкодування за рахунок відповідача шкоди, повязаної з пошкодженням належного позивачу транспортного засобу марки «ВАЗ 21440», д./н. АО 15-34 ВК (надалі - Автомобіль), внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 20.10.2015 року близько 22 год. 30 хв. в м. Мукачево на вул. Підгорянській. За наслідками судового розгляду матеріалів про притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ст. 130 ч. 1 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 22, 1166, 1167, 1187 Цивільного кодексу України. В судове засідання позивач не зявився, натомість від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відповідач в судове засідання повторно не зявився, заперечень проти позову не подав, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. На підставі постанови апеляційного суду Закарпатської області від 24.02.2016 року (а.с. 5-8), [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ст. 130 ч. 1 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Фактичні обставини скоєного [PERSON] адміністративного правопорушення, мали місце 20.10.2015 року близько 22 год. 30 хв. в м. Мукачево на вул. Підгорянській, де [PERSON] в порушення п. 2.5 ПДР України, керував транспортним засобом марки «Chrysler», д./н. АА 7577 з явними ознаками алкогольного спяніння, від проходження огляду на стан алкогольного спяніння відмовився в присутності понятих. Також [PERSON], рухаючись заднім ходом не переконався в безпечності маневру для інших учасників дорожнього руху та допустив зіткнення з Автомобілем позивача Згідно з доказовими матеріалами справи (а.с. 28), позивач є власником транспортного засобу марки «ВАЗ 21440», д./н. АО 1534 ВК. Відповідно до частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.. В межах розгляду даної судової справи, позивач просить стягнути з відповідача шкоду, повязану з пошкодженням його транспортного засобу внаслідок скоєння останнім дорожньо-транспортної пригоди. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно з положеннями ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України . За змістом п. 8 частини другої ст. Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і [PERSON] проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59). Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Отже, за Основним Законом України охорону права власності віднесено до абсолютних прав людини. Абсолютність такого субєктивного права, як елемента правовідносин, перш за все полягає в тому, що воно охороняється від усіх і кожного. В свою чергу, в деліктних цивільних правовідносинах реалізуються зобовязально-правові засоби захисту цього абсолютного права. В таких правовідносинах, потерпілий набуває права вимоги про відшкодування збитків. Праву потерпілого відповідає обовязок заподіювача шкоди відшкодувати заподіяну шкоду. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення (ст. 1166 Цивільного кодексу України), необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний звязок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку із знищенням або пошкодженням речі. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з положеннями частини першої ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. На практичну реалізацію положень ст. 1166 Цивільного кодексу України спрямовані і приписи п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якими передбачено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Спеціальними нормами, які підлягають застосуванню що спірних правовідносин є також положення частини другої ст. 1187 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. (ст. 1192 Цивільного кодексу України). На підтвердження своїх вимог про стягнення з відповідача шкоди, повязаної з втратою товарного вигляду транспортного засобу, позивач подав суду копію звіту від 05.11.2015 року №106/11/15 про оцінку вартості майнової шкоди, заподіяної ушкодженням транспортного засобу, зі змісту якого вбачається, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки «ВАЗ 21440», реєстраційний номер [NUMBER], становить 79280,90 грн. (а.с. 9-14, 18-28). При цьому, позивачем надано суду також копію квитанції про оплату суми 1100 грн. за проведення оцінки вартості майнової шкоди належного позивачу транспортного засобу (а.с. 35). З огляду на вищенаведене позовні вимоги [PERSON] про відшкодування за рахунок відповідача суми 79280,90 грн. майнової шкоди, повязаної з ушкодженням належного позивачу транспортного засобу (а.с. 9-14) підлягають задоволенню. Крім того, підставною є і вимога [PERSON] про стягнення з відповідача суми 1100,00 грн. у відшкодування витрат, повязаних з виготовленням звіту від 05.11.2015 року №106/11/15 про оцінку вартості майнової шкоди, заподіяної ушкодженням транспортного засобу, за висновком якого і була встановлена сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн., суд вважає, що в цій частині позов задовленню не підлягає виходячи з наступного. Згідно з вимогами статті ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Фактичний аналіз змісту наявних у матеріалах справи доказових матеріалах свідчить про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди, у зв'язку з неправомірними діями відповідача, які заподіяли душевні страждання, спричинили вимушені зміни та незручності в його житті або порушення звичного ритму життя, а також інших негативних наслідків та переживання, які поніс в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 20.10.2015 року, а також причинно-наслідкового звязку між вказаною подією та моральними стражданнями позивача. Відсутність цих обовязкових елементів, виключає наявність складу цивільного правопорушення, за наявності якого можуть бути задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. На підставі частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача слід також стягнути суму 1103,81 грн. у відшкодування судових витрат. На підставі наведеного,

Outcome: approved