Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

22.01.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ "Миколаївський коньячний завод" про визнання незаконним наказу № 076 від 25.12.2015 року про його звільнення з посади охоронця відділу забезпечення безпеки виробничої діяльності, поновлення на роботі в займаній посаді, а також стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу і компенсації моральної шкоди. Уточнивши свої позовні вимоги під час судового розгляду, позивач зазначив, що згаданим наказом його звільнено з роботи через невідповідність займаній посаді за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Позивач вважає своє звільнення незаконним, посилаючись на те, що він є інвалідом і має обмеження за станом здоров'я, про що було відомо відповідачу при прийнятті його на роботу. Не зважаючи на це відповідач перевів його на роботу до цеху виробництва коньячних спиртів, що йому протипоказано за станом здоров'я. Коли він відмовився працювати в зазначеному підрозділі, його майже одразу звільнили через відсутність вакансії для нього. На думку позивача його звільнення є неправомірним, оскільки у відповідача фактично були наявні вільні аналогічні посади для його подальшої роботи. Отже, позивач стверджує, що його звільнення відбулося з порушенням вимог закону, у зв'язку з чим він має бути поновлений на роботі. При цьому позивач вимагає стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу і, посилаючись на порушення його трудових прав, та пов'язані із цим переживання, душевні хвилювання, також просить стягнути на свою користь 40000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позов підтримав та підтвердив викладені в позовній заяві обставини. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали і подали письмові заперечення. При цьому зазначили, що підставою для звільнення позивача за ст. 40 п. 2 КЗпП України стала виявлена під час роботи його невідповідність за станом здоров'я займаній посаді. Так, позивач був прийнятий на роботу на посаду охоронника 25.04.2014 року. Перед цим він пройшов медичний огляд і отримав висновок про придатність до роботи охоронником без зброї без жодних протипоказань за станом здоров'я. Про наявність медичних протипоказань щодо роботи відповідача в приміщенні цеху виробництва коньячних спиртів в умовах контактування з парами етилового спирту стало відомо лише 01.10.2015 року. В цей день відповідач відмовився заступати на пост в зазначений цех, хоча раніше неодноразово там працював. В грудні 2015 року позивач був направлений на медичну комісію, за висновком якої його визнано придатним до роботи охоронцем без роботи з парами етилового спирту. У зв'язку з цим з 17.12.2015 року позивачу тимчасово встановлено індивідуальний графік роботи, який забезпечував йому відсутність контакту з парами етилового спирту. Враховуючи, що робота охоронника на ТОВ "Миколаївський коньячний завод" невід'ємно пов'язана із контактом з парами етилового спирту, позивачу не можливо було запропонувати іншу посаду, як б відповідала його кваліфікації. Тому 25.12.2015 року позивача звільнено з роботи з вищезазначених підстав та з дотриманням вимог законодавства про працю. Заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін і їх представників, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного. Наказом № 023-ПР-П від 25.04.2014 р. позивач [PERSON] прийнятий на роботу охоронником відділу забезпечення безпеки виробничої діяльності ТОВ "Миколаївський коньячний завод". (а.с. 42) Згідно медичних довідок і посвідчень позивач є інвалідом ІІІ гр. безстроково, яка була йому встановлена до прийняття на роботу на посаду охоронника. При прийнятті позивача на роботу, про дану обставину було відомо відповідачу, що не оспорюється останнім. Ці ж документи містять висновок про придатність позивача станом на 15.04.2014 року до роботи за професією охоронника без зброї. (а.с. 3, 7, 90, 91, 92) Під час виконання своїх трудових обов'язків позивач 01.10.2015 року відмовився від чергування у виробничому підрозділі ТОВ "Миколаївський коньячний завод" "Цех виробництва коньяків", що знаходиться за адресою: Миколаївська область, Миколаївській район, с. Радсад, вул. Виноградна, 9. (а.с. 43, 121-125) Після проходження медичного огляду у ЦПМСД № 6 позивачу 15.12.2015 року надано медичний висновок про придатність до роботи охоронником без контакту з парами етилового спирту. (а.с. 7) Даний висновок отриманий відповідачем 16.12.2015 року. У зв'язку з цим відповідач 17.12.2015 року видав наказ № 134 яким начальника відділу забезпечення безпеки виробничої діяльності Гаркавенка В.А. зобов'язано тимчасово встановити графік роботи позивача, який забезпечить останньому відсутність контакту з парами етилового спирту будь-якої концентрації у його робочій зміні з 17.12.2015 р. до вирішення питання подальшої роботи позивача на ТОВ "МКЗ". (а.с. 126) 25.12.2015 р. відповідач письмово повідомив позивача про те, що станом на 25.12.2015 року вільні посади для позивача, згідно висновку медичної комісії, а також його професії та спеціальності на підприємстві відсутні. (а.с. 129) Згідно наказу № 076 позивача звільнено з роботи 25.12.2015 року із займаної посади на підставі ст. 40 п. 2 КЗпП України, у зв'язку із виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи. (а.с. 44) Оцінюючи в сукупності встановлені по справі обставини і визначені відповідно до них правовідносини суд виходить з такого. Право на працю є одним із базових та невід'ємних прав людини, гарантованих ст. 43 Конституції України. Одночасно дана норма забезпечує громадянам захист від незаконного звільнення. За загальним правилом ст. 40 п. 2 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи. Розв'язуючи даний спір суд виходить з того, що припинення трудового договору з зазначених мотивів може бути визнано правильним в тому разі, якщо воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу (Постанова судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України № 6-40цс15 від 01.04.2015 р.; Постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів"). Рішення відповідача про звільнення позивача за ст. 40 п. 2 КЗпП України мотивоване саме тим, що останньому за станом здоров'я неможливо було запропонувати іншу посаду, яка б відповідала його кваліфікації, як і надати пільги та переваги в робочому процесі порівняно з іншими працівниками підприємства. Однак з таким погодитись не можна з наступних підстав. Так судом встановлено, що при укладенні трудового договору відповідачу було відомо, що позивач є інвалідом ІІІ групи. У зв'язку з цим останній має певні обмеження за станом здоров'я внаслідок стійкого розладу функцій організму (ст. 2 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні). При цьому такі вади у стані здоров'я можуть бути як явними так і прихованими, в т.ч. і для самого відповідача. Згідно ст. 69 Основ законодавства України про охорону здоров'я експертиза стійкого розладу функцій організму здійснюється медико-соціальними експертними комісіями, які встановлюють ступінь та причину інвалідності, складають (коригують) індивідуальну програму реабілітації інваліда, в якій визначають реабілітаційні заходи відповідно до "Про реабілітацію інвалідів в Україні". Індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов'язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває інвалід, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності. З метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інваліда. (ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"). Крім того, у відповідності до ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" на підприємства, установи, організації, фізичних осіб, які використовують найману працю, покладається обов'язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством. Як вбачається з досліджених доказів, основною підставою для звільнення позивача з роботи сталирезультати медичного огляду у Центрі первинної медико-санітарної допомоги № 6 і медичний висновок про придатність до роботи охоронником без контакту з парами етилового спирту, наданий 15.12.2015 року. Однак рішення про звільнення позивача з роботи на підставі даного документу суперечить вимогам ст. 69 Основ законодавства України про охорону здоров'я та ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", які передбачають, що підставою для звільнення інваліда може бути лише висновок медико-соціальної експертизи щодо стану його здоров'я. Що стосується результатів медогляду і висновку ЦПМСД № 6, то цей документ не є належним для прийняття рішення про звільнення працівника-інваліда. Приймаючи оспорюване рішення про звільнення позивача, відповідач фактично перевищив свої повноваження і самовільно визначив неможливість праці [PERSON] в займаній посаді охоронника за станом здоров'я. До того ж про це йшлося навіть у висновку ЦПМСД № 6. Не відповідають вимогам ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" дії і рішення відповідача в частині організації належних умов праці для позивача-інваліда. Так, наказ № 134 від 17.12.2015 р. свідчить про можливість організації роботи позивача в умовах, які виключають його контактування з парами етилового спирту. Зокрема позивачу такі умови були тимчасово створені. При цьому їх створення не потребувало особистого втручання керівництва відповідача і могло бути вирішено лише керівником структурного підрозділу підприємства. Таке свідчить про відсутність реальних перешкод у створенні необхідних для позивача умов праці в займаній посаді, на які він має право за законом як інвалід. Подальше звільнення позивача вказує на фактичне небажання керівництва відповідача забезпечити законне право позивача на працю. Таким чином оспорюваний наказ про припинення трудового договору (про звільнення) не може вважатися законним і є таким, що грубо порушує трудові права позивача. У зв'язку з викладеним та на підставі ст. 235 КЗпП України даний наказ підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі в займаній посаді охоронника відділу забезпечення безпеки виробничої діяльності з 25 грудня 2015 року. Судом також встановлено, що грубим порушенням трудових прав позивачу заподіяна моральна шкода. Так, внаслідок незаконного звільнення позивач залишився без засобів для існування на які був вправі розраховувати і втратив суттєву частину свого заробітку. Ця непередбачувана обставина змусила позивача докладати додаткові зусилля спрямовані на пошуки джерел доходу і змінила його звичайний уклад життя в гірший бік. Пошуки інших джерел заробітку для позивача також є додатково ускладненими через його інвалідність і наявність обмежень за станом здоров'я. Крім того, ці події викликали у позивача негативні емоції, справедливе обурення, хвилювання та душевні страждання, невпевненість за своє майбутнє життя без належних засобів існування. Одночасно це супроводжувалося погіршенням стану здоров'я позивача і необхідністю лікування. Виходячи з приписів ст. 237-1 КЗпП України, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, суд находить вимоги останнього в частині відшкодування моральної шкоди обґрунтованими. Однак, враховуючи в сукупності перелічні фактори, тривалість і характер негативних наслідків, беручи до уваги розмір втраченого заробітку, суму компенсації такої шкоди слід визначити на рівні 10000 грн. Крім того, у зв'язку із вимушеним прогулом з відповідача на користь позивача згідно ст. 235 ч. 2 КЗпП України слід стягнути середній заробіток за період такого прогулу. Так, згідно довідки ТОВ "Миколаївський коньячний завод", виходячи із кількості робочих днів у розрахунковому періоді, середньо-денний заробіток позивача становить 92 грн. 50 коп. (а.с. 46) Беручи до уваги кількість робочих днів в період вимушеного прогулу, а саме: з 26.12.2015 р. по 26.05.2016 р. (всього 103 робочих дні), на користь позивача слід стягнути середній заробіток за цей період в сумі 9527 грн. 50 коп. З огляду на викладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судові витрати по справі слід віднести на рахунок відповідача.

Outcome: partial