Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

02 жовтня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації, який обґрунтувала тим, що вона та відповідач [PERSON] з 05.08.1989р. перебували у шлюбі. Шлюбні стосунки припинено у 2012р. та рішенням суду від 18 грудня 2013 року шлюб було розірвано. Проживаючи однією сім'єю, вони мали спільний бюджет, і на спільні кошти у період шлюбу купили: 09.11.2011р. автомобіль IVECO 50-С-11, 2007 року випуску, згідно висновку судового експерта вартість складає 354018,65грн. та 29.01.2004р. автомобіль ГАЗ 2705-14, 2004 року випуску, згідно висновку судового експерта вартість складає 86359,96грн. Оскільки відповідач 24 вересня 2013 року продав транспортний засіб IVECO 50-С-11, 2007 року випуску та користуватися вона ним не зможе, можливо їй присудити грошову компенсацію замість її частки. Автомобіль ГАЗ 2705-14, 2004 року випуску зареєстрований за нею бажає залишити їй. Вартість автомобіля IVECO 50-С-11 є більшою за вартість автомобіля ГАЗ 2705-14 на 267658,68грн. Дана різниця є об'єктом спільної сумісної власності. На підставі викладеного та з урахуванням останніх уточнень, просить суд поділити спільне сумісне майно: залишити їй у власності автомобіль ГАЗ 2705-14, 2004 року випуску, залишити [PERSON] автомобіль IVECO 50-С-11, 2007 року випуску, припинивши право спільної сумісної власності подружжя на транспортні засоби. Стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію у розмірі 133829,35грн. та стягнути на її користь судові витрати (а.с.83-85). 30 жовтня 2014 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом, який обґрунтував тим, що дійсно він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 05 серпня 1989 року, який було розірвано без його участі рішенням суду. В період шлюбу були придбані автомобілі IVECO 50-С-11, документально оформлений на нього та ГАЗ 2705-14, документально оформлений за [PERSON] У вересня 2013 року, під час перебування у шлюбі, за їх спільною згодою автомобіль IVECO 50-С-11, 2007 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] було продано. Гроші від продажу автомобіля були у спільному бюджеті та перебували у [PERSON] [PERSON] після зіпсування стосунків відмовилася віддати половину коштів. Тому стягнення з нього компенсації половини вартості автомобіля IVECO 50-С-11 є безпідставними. Що стосується автомобіля ГАЗ 2705-14, то він погоджується з [PERSON], що вона є спільною сумісною власністю. Оскільки автомобіль є річью неподільною, то він бажає отримати його у власність, компенсувати половину його вартості [PERSON], оскільки фактично користується та ремонтує його і має змогу виплатити компенсацію. Просить суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю визнавши за ним в цілому право власності на автомобіль ГАЗ 2705-14, 2004 року, реєстраційний номер [NUMBER], припинивши право спільної сумісної власності подружжя. Стягнути з нього на користь [PERSON] в якості компенсації при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя кошти в сумі 16750грн. Стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати (а.с.23-24). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали первісний позов та просили його задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Позивач пояснила, що з 2009 року у неї з [PERSON] почалися сварки. У літку 2012 року перестали вести спільне господарство, а у 2013 році вона зібрала речі і пішла. За продаж машини дізналася у вересні 2013 року від чоловіка третьої особи [PERSON] гроші за машину не бачила. У період спільного проживання був бізнес, займалися перевезеннями на цих машинах. Жили у будинку її матері, але добудовували його. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічних позовних вимог. Відповідач пояснив, що жили вони разом та вели спільне господарство до початку жовтня 2013 року. Автомобіль IVECO 50-С-11 продав знайомим за 7тис. доларів, він був не в ідеальному стані. Всі гроші за нього віддав [PERSON], дещо вклали в будинок. У суді на розірванні шлюбу не був присутнім, бо не отримував виклики, дізнався вже згодом, штамп в паспорті про розірвання шлюбу досі не стоїть. Пішла з будинку [PERSON] у кінці жовтня 2013р. У позивача є ще інший автомобіль, який знаходиться у її користуванні. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, причина неявки суду невідома. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний та зустрічний позов підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В силу ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Змістом ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 05 серпня 1989 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER], актовий запис №446 (а.с.6). Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2013 року, яке набрало законної сили 26 лютого 2014 року шлюб, укладений між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрований 5 серпня 1989 року у Самарському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (актовий запис № 446), розірвано (а.с.7). Як вбачається з відповіді ГУМВС України в Дніпропетровській області Управління Державтоінспекції від 19.09.2014р. автомобіль IVECO 50-С-11, 2007 року випуску, який зареєстрований за [PERSON] знято з обліку для реалізації 24.09.2013р. (а.с.8). З звіту про оцінку автомобілів IVECO 50-С-11 та ГАЗ 2705-14 ПП"Компанія Делконс" оцінювач [PERSON] від 23.09.2014р., вартість ГАЗ 2705-14 - 33500грн., вартість IVECO 50-С-11 - 164800грн. (а.с.10). Згідно з довідкою-рахунком на ім'я [PERSON] серія ААВ № 257843 від 24.09.2013р. вартість автомобіля IVECO 50-С-11, 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] - 32275,39грн. (а.с.38-39). Автомобіль ГАЗ 2705-14, реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований за [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.41). Згідно з висновком судового експерта автотоварознавця по визначенню ринкової вартості КТЗ № 4632-14 від 02.03.2015 року у зв'язку з ненаданням автомобілів ГАЗ 2705-14, реєстраційний номер [NUMBER] та IVECO 50-С-11, реєстраційний номер [NUMBER] визначити їх дійсну ринкову вартість не має можливості. Дійсна вартість автомобіля IVECO 50-С-1, згідно наявних даних матеріалів справи складає 354018,65грн. Дійсна вартість автомобіля ГАЗ-2705-14 - 86359,96грн. (а.с.64-79). Відповідно до звіту з оцінки вартості майна вантажного фургона ГАЗ 2705-14ЗГН, реєстраційний номер [NUMBER] проведений експертом оцінювачем ПП "Експерт-Борисфен" [PERSON] станом на 03 квітня 2015р. ринкова вартість становить 87027,00грн. (а.с.98-116). Відповідно до звіту з оцінки вартості майна вантажного автомобіля IVECO 50-С-11, реєстраційний номер [NUMBER] проведений експертом оцінювачем ПП "Експерт-Борисфен" [PERSON] станом на 03 квітня 2015р. ринкова вартість становить 249702,00грн. (а.с.118-136). Слід зазначити, що у жодному висновку не дано оцінки спірного автомобіля IVECO на час його продажу. Сторонам та їх представникам, які є адвокатами, роз'яснювався обов'язок доведення обставин, на які вони посилаються, в тому числі шляхом проведення повторної чи додаткової експертизи, надавався час для підготовки відповідних клопотань, проте такі заявлені не були. У відповідності до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, придбане подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. За змістом ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Змістом ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Положеннями ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 1-2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У п.п. 23, 24 Пленум Верховного Суду України в Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, звертається увага на те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Суд вважає, що спірні автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя та сторони цей факт в судовому засіданні визнали. Проте, оскільки автомобіль IVECO 50-С-11, реєстраційний номер [NUMBER] був проданий в період шлюбу, жодних доказів щодо розпорядження цими коштами сторонами надано не було, суд вважає, що гроші пішли на потреби сім'ї, то поділу підлягає тільки автомобіль ГАЗ 2705-14, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Суд не бере до уваги твердження позивача [PERSON], що фактичні шлюбні відносини припинили у 2012 році, як вона зазначала у позові про розірвання шлюбу, оскільки рішення було прийнято без участі відповідача [PERSON] і зазначено лише зі слів позивача. Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи суд доходить до висновку про необхідність, визнати за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині автомобіля ГАЗ 2705-14, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходив з наступного. Змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України визначено, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому слід стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 431,80грн. та 472,32грн. витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи 472,32грн., згідно квитанції № 0.0.342224943.1 від 26.01.2015р. (а.с.86). Оскільки позивач за зустрічним позовом [PERSON] сплатив 243,60грн. судового збору, вартість автомобіля ГАЗ 2705-14, 2004 року випуску, згідно з висновком судового експерта становить 86359,96грн., не доплатив судовий збір у розмірі 188,20грн., який слід стягнути з нього на користь держави.

Outcome: partial