Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

До суду 30.01.2017 року надійшов позов ТОВ "Ізокерам", пред'явлений до [PERSON], [PERSON], згідно з яким просили солідарно стягнути з відповідачів на користь товариства безпідставно набуті кошти у розмірі 120 000 грн., 3% річних у розмірі 8 100 грн. та інфляційні збитки у розмірі 89 760 грн.., судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] у період з 25.06.2014 року по 04.03.2015 року незаконно обіймав посаду директора ТОВ «Ізокерам». Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.11.2014 року по справі №916/3494/14 призначення [PERSON] на посаду директора товариства по суті визнано недійсним з 25.06.2014 року, тобто з самого призначення, тобто вважають, що [PERSON] незаконно обіймав посаду директора та вчиняв дії від імені товариства. 12.08.2014 року обманним шляхом [PERSON] та ТОВ «Ізокерам» в особі директора [PERSON] уклали договір №1 про надання безпроцентної позики, предметом якого є передання у власність позичальнику грошові кошти на безпроцентній основі у розмірі 120 000 грн.. 12.08.2014 року з рахунку ТОВ «Ізокерам» на картку відповідачки було перераховано грошові кошти у сумі 120 000 грн.. Вважають, що дані кошти відповідачка отримала без належної на те правовій підставі. Посилались на те, що волевиявлення позивача (позикодавця) не було вільним при вчиненні вищевказаного договору, оскільки з боку ТОВ «ІЗОКЕРАМ» уповноважена особа вказаний договір не підписувала і не погоджувала його умови. Посилались на те, що відповідної ліцензії у ТОВ «ІЗОКЕРАМ» на благодійність не має, оскільки основним видом діяльності є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. За вказаних обставин звернулась до суду з дійсним позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.04.2017 року (суддя Нікітіна С.Й.) відкрито провадження по справі. До суду 15.06.2017 року надійшли письмові заперечення від представника [PERSON], згідно яких заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити (а.с.46-48). У письмових запереченнях зазначили, що з червня 2015 року по вересень 2016 року у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа №522/13643/15-ц за позовом представника ТОВ «ІЗОКЕРАМ» [PERSON] до неї, [PERSON], про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Вказували, що у вказані справі №522/13643/15-ц та даній справі ті ж самі предмет та підстави спору, різниця лише у сумі, що пред'явлена до стягнення. Посилались на те, що згідно інформації про рух коштів по рахункам ТОВ «ІЗОКЕРАМ», відкритих в АБ «Південний», яку банк надав на виконання ухвали суду від 15.02.2012 року у рамках справи №522/13643/15-ц, [PERSON] через АТ «Райффайзен Банк Аваль» повернула товариству кошти, отримані за Договором №1 про надання безпроцентної позики від 12.08.2014 року, на загальну суму 41 760 грн.. Отже, вважають, що сторона позивача, зловживаючи процесуальними правами, з метою тиску на відповідачку та введення її у витрати, необхідні на захист її прав у суді, умисно постійно надають до суду неповну, недостовірну інформацію. Також зазначали, що спірний договір позики є дійсним, оскільки повністю відповідає вимогам діючого законодавства. Крім того, у договорі позики було визначено строк повернення позики протягом 5 років, тобто до 12.08.2019 року, тому вважають, що не має жодних правових підстав вимагати від [PERSON] повного розрахунку за Договором №1 про надання безпроцентної позики від 12.08.2014 року. Крім того, за розглядом справи №522/13643/15-ц позов товариства був залишений без розгляду у зв'язку з неявкою представника товариства, тому вважають, що з її сторони не існує прострочення зобов'язання, тому відсутні підстави для нарахування 3% річних та інфляційних збитків (а.с.46-48). До суду 17.07.2017 року від представника позивача надійшла уточнена позовна заява (а.с.53-55), згідно якої просили: - визнати Договір №1 про надання безпроцентної позики від 12.08.2014 року, укладений між ТОВ «Ізокерам» в особі нібито «Директора» [PERSON] та [PERSON], недійсним; - стягнути солідарно з відповідачів на користь товариства безпідставно набуті кошти у розмірі 120 000 грн., 3% річних у розмірі 8 100 грн. та інфляційні збитки у розмірі 89 760 грн.., судові витрати. Як підставу для визнання правочину недійсним посилались на те, що 24-25 червня 2014 року відбулось рейдерське захоплення ТОВ «Ізокерам». 26.06.2014 року Реєстраційною службою ОМУЮ було внесено зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - проведено зміни в переліку засновників (учасників) юридичної особи - виключено учасника ТОВ «Кераміт», дані зміни були внесені на підставі протоколу №3/2014 загальних зборів учасників ТОВ «Ізокерам» від 25.06.2014 року, тобто, фактичним власником було повністю втрачено контроль над діяльністю ТОВ «Ізокерам». За даним фактом ТОВ «Кераміт» звернулось до правоохоронних органів та до господарського суду. Рішенням господарського суду Одеської області від 11.12.2014 року по справі №916/3243/14 визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ «Ізокерам» від 25.06.2014 року, оформлене протоколом №3/2014 від 25.06.2014 р., про виключення ТОВ «Кераміт» з числа учасників товариства. Рішення господарського суду набрало законної сили 05.02.2015 року. Також, Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.11.2014 року призначення [PERSON] на посаду директора товариства по суті визнано недійсним з 25.06.2014 року, тобто з самого призначення, а тому вважають, що останній незаконно обіймав посаду директора та вчиняв дії від імені товариства. І саме між [PERSON], як директором ТОВ, та [PERSON] 12.08.2014 року було укладено спірний договір №1 про надання безпроцентної позики від 12.08.2014 року. Між тим, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, директором товариства на час укладення спірного договору був [PERSON]. У свою чергу, [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на вчинення спірного правочину, оскільки не був призначений на посаду директора в установлений законом та установчими документами товариства порядок. Отже, посилались на те, що договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а саме відсутня у сторін необхідна цивільна дієздатність; відсутнє волевиявлення учасника правочину та невідповідність його внутрішній волі учасника правочину, не відповідає формі вчинення правочину вимогам закону. Посилались на те, що волевиявлення позивача (позикодавця) не було вільним при чиненні спірного правочину, адже з боку товариства уповноважена особа (директор) вказаний договір не підписував та не погоджував його умови. Також вважають, що спірний правочин вчинено без відповідного дозволу (ліцензії), а тому за змістом ст. 227 ЦК України, правочин є оспорюваний. Датою безпідставного набуття коштів вважають 12.08.2014 року, тому за період з дати укладення спірного договору по 12 грудня 2016 року просили стягнути з відповідачів 3% річних у розмірі 8 100 грн. та інфляційні збитки у розмірі 89 760 грн.. У зв'язку з рішенням Вищої Ради Правосуддя від 22.08.2017 року №2503/0/15-17 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси було вирішено питання про повторний авторозподіл справи та справа надійшла до провадження судді Домусчі Л. В. та ухвалою суду від 25.10.2017 року її прийнято до провадження. Ухвалою суду від 13.11.2017 року було залишено без руху уточнену позовну заяву ТОВ «Ізокерам». У судовому засіданні 27.11.2017 року суд протокольно ухвалив прийняти уточнення позові від 17.07.2017 року та розгляд справи був відкладений на 07.02.2018 року. До суду 07.02.2018 року надійшов відзив від представника відповідачів - [PERSON], згідно якого посилався на те, що господарський суд Одеської області своїм рішення від 12.11.2014 року (справа №916/3494/14) вирішив корпоративний спір, у якому визнав недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «Ізокерам» від 24.06.2014 року, яке оформлене було протоколом №2/2014. Вирішення ж трудових спорів не відноситься до юрисдикції господарського суду, а тому господарський суд не міг встановити обставини, які стверджує представник позивача, що «[PERSON] в юридичному розумінні незаконно обіймав посаду директора та вчиняв від імені ТОВ «Ізокерам» відповідні дії..». Вважає, що незаконність обіймання [PERSON] посади директора та вчинення нім дій від імені товариства, зокрема укладення спірного договору, нічим не підтверджено та не доведено (а.с.89-97). Рішенням загальних зборів учасників товариства від 26\\4.06.2014 року, які оформленні протоколом №2/2014, учасники (засновники) вирішили: -звільнити з посади директора товариства [PERSON] на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) з 24.06.2014 року, видалити з ЄДР запис про нього як про керівника та про особу уповноважену без довіреності вчиняти дії від імені товариства; -призначити з 25.06.2014 року на посаду директора товариства [PERSON], внести до ЄДР відповідні зміни про нього як про керівника та особу, уповноважену без довіреності вчиняти дії від імені товариства, в т.ч. підписувати договори. Рішенням загальних зборів учасників ТОВ від 02.07.2014 року, яке оформлене протоколом №3/2014К, учасники (засновники) вирішили на підставі рішень, оформлених протоколом зборів учасників ТОВ «Ізокерам» №2/2014 від 24.06.2014 року, уповноважити голову зборів співзасновника ТОВ «Ізокерам» [PERSON] укласти з [PERSON] контракт як з директором товариства. 02.07.2014 року між Зборами учасників товариства в особі голови зборів [PERSON], з одного збоку, та [PERSON], з іншого боку, був укладений контракт на здійснення керівництва товариством, терміном дії до 02.07.2019 року. Зазначений контракт з директором товариства не був розірваний та термін дії його не сплив. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 11.07.2014 р. [PERSON] є керівником ТОВ «Ізокерам» без обмежень представництва підприємства. Отже, саме призначення [PERSON] на посаду директора товариства по суті недійсним в судовому порядку не визнане. У подальшому, на виконання рішення господарського суду Одеської області від 12.11.2014 року по справі №916/3494/14, учасники товариства 05.03.2015 року провели загальні збори, рішенням яких [PERSON] було звільнено з посади директора ТОВ «Ізокерам», а [PERSON] поновлено на цій посаді з 25.06.2014 року (протокол №Д/01). Між тим, у подальшому рішенням господарських судів усіх інстанції по справі №916/4247/15 за позовом [PERSON] до ТОВ «Кераміт» і ТОВ «Ізокерам», за участю третіх осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд визнав недійсними рішення загальних зборів учасників товариства «Ізокерам» від 05.03.2015 року, оформленого протоколом №Д/01 і підписаног7о Генеральним директором ТОВ «Кераміт» [PERSON]. Отже, вважають, що рішенням господарського суду Одеської області від 07.04.2016 року по справі №916/4247/15 [PERSON] було поновлено на посаді директора ТОВ «Ізокерам». Контракт з [PERSON] як директором товариства від 02.07.2014 року не був розірваний у відповідності до вимог КЗпП України, термін дії його не сплив, тобто вважають, що призначення [PERSON] на посаду та вчинення ним дій як директором було законним. Жодних інших вагомих підстав для визнання спірного договору недійсним позивач не зазначив, а тому просять відмовити у задоволенні вимог ТОВ «Ізокерам» про визнання Договору №1 про надання безпроцентної позики від 12.08.2014 року, укладеного між ТОВ «Ізокерам» в особі «Директора» [PERSON] та [PERSON], недійсним. Також зазначив, що з червня 2015 року по вересень 2016 року у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа №522/13643/15-ц за позовом представника ТОВ «ІЗОКЕРАМ» [PERSON] до неї, [PERSON], про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Вказували, що у вказані справі №522/13643/15-ц та даній справі ті ж самі предмет та підстави спору, різниця лише у сумі, що пред'явлена до стягнення. Посилались на те, що згідно інформації про рух коштів по рахункам ТОВ «ІЗОКЕРАМ», відкритих в АБ «Південний», яку банк надав на виконання ухвали суду від 15.02.2012 року у рамках справи №522/13643/15-ц, [PERSON] через АТ «Райффайзен Банк Аваль» повернула товариству кошти, отримані за Договором №1 про надання безпроцентної позики від 12.08.2014 року, на загальну суму 41 760 грн.. Отже, вважають, що сторона позивача, зловживаючи процесуальними правами, з метою тиску на відповідачку та введення її у витрати, необхідні на захист її прав у суді, умисно постійно надають до суду неповну, недостовірну інформацію. У зв'язку із слуханням справи №522/17111/17 розгляд даної справи був відкладений на 20.03.2018 року. 20.03.2018 року ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 17.05.2018 року. До суду 17.05.2018 року надійшли письмові пояснення від представника [PERSON] - [PERSON], згідно яких зазначено, що на виконання умов Договору №1 про надання безпроцентної позики від 12.08.2014 року [PERSON] у безготівковій формі було перераховано на рахунок ТОВ «Ізокерам» кошти на загальну суму 41 760 грн.. Іншу частину коштів за спірним договором відповідачка повернула ТОВ «Ізокерам» через касу підприємства готівкою, що відображено у податковій звітності за серпень 2014 року - березень 2015 року. Посилались на те, що кошти за договором були повернуті достроково. Вважає, що представники ТОВ «Ізокерам» зловживають своїми правами та приховують від суду докази щодо сплати нею коштів (а.с.218-220). Розгляд справи, призначений на 17.05.2018 року, був відкладений на 29.08.2018 року у зв'язку з перебуванням судді на семінарі. Ухвалою суду від 29.08.2018 року у задоволені клопотання представника відповідача - [PERSON] про зупинення провадження у справі - відмовлено (а.с.265-267). Розгляд справи 29.08.2018 року був відкладений на 06.09.2018 року. У судову засіданні 06.09.2018 року представник позивача позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. При цьому представник позивача наполягав на стягненні з відповідачів коштів у розмірі у розмірі 120 000 грн., 3% річних у розмірі 8 100 грн. та інфляційні збитки у розмірі 89 760 грн.., не зважаючи на посилання сторони відповідача щодо здійснення [PERSON] повного розрахунку. Представника відповідача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з урахуванням раніше наданих ними письмовими пояснення. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які були присутні у судовому засіданні, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.08.2014 року між [PERSON] та ТОВ «Ізокерам» в особі директора [PERSON] було укладено Договір №1 про надання безпроцентної позики, предметом якого є передання у власність позичальнику ([PERSON].) грошові кошти на безпроцентній основі у розмірі 120 000 грн.. Згідно п.6 Договору строк повернення позики складає 5 років, тобто до 12.08.2019 року. 12.08.2014 року з рахунку ТОВ «Ізокерам» на картку відповідачки було перераховано грошові кошти у сумі 120 000 грн.. За розглядом справи судом встановлено, що 24.06.2014р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Ізокерам" були проведені загальні збори, на яких вирішувались питання про звільнення з посади директора [PERSON] та призначення на посаду директора ТОВ "Ізокерам" [PERSON]. Згідно протоколу загальних зборів від 24.06.2014р. №2/2014 на загальних зборах Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізокерам" були прийняті наступні рішення: - про звільнення з посади директора [PERSON], видалення з ЄДР запису про нього, як про керівника та про особу, уповноважену без довіреності вчиняти дії від імені товариства, в тому числі підписувати договори; - про призначення з 25.06.2014р. на посаду директора ТОВ "Ізокерам" [PERSON], внесення до ЄДР відповідних змін про нього, як про керівника та особу, уповноважену без довіреності вчиняти дії від імені товариства, в тому числі підписувати договори. Таким чином, саме на підставі вказаного протоколу товариства [PERSON] був призначений на посаду керівника товариства. У подальшому, рішенням Господарського суду Одеської області від 12.11.2014 року (справа №916/3494/14) за позовом ТОВ «Ізокерам» було визнано недійсним з моменту прийняття рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізокерам" від 24.06.2014р. про звільнення з посади директора [PERSON], видалення з ЄДР запису про нього, як про керівника та про особу, уповноважену без довіреності вчиняти дії від імені товариства, в тому числі підписувати договори та призначення з 25.06.2014р. на посаду директора ТОВ "Ізокерам" [PERSON], внесення до ЄДР відповідних змін про нього, як про керівника та особу, уповноважену без довіреності вчиняти дії від імені товариства, в тому числі підписувати договори, оформленого протоколом № 2/2014 загальних зборів учасників ТОВ "Ізокерам", проведених за участю [PERSON], [PERSON] та ТОВ „Кераміт", в особі представника [PERSON] (а.с.148-151). Вказане рішення суду набрало законної сили 29.01.2015 року та було залишено без змін постановою суду апеляційної інстанції від 29.01.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 01.04.2015 року (а.с.152-160). Отже, рішенням Господарського суду Одеської області від 12.11.2014 року призначення [PERSON] на посаду директора товариства було визнано недійсним з 25.06.2014 року, тобто з самого призначення. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України). Оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Згідно з вимогами ст. 215 ЦК нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. У ст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Між тим, як встановлено судом та не спростовано відповідачами, призначення [PERSON] на посаду директора товариства було визнано недійсним з 25.06.2014 року, тобто на час укладення спірного правочину 12.08.2014 року відповідач не мав на відповідних повноважень на підписання спірного договору №1 про надання безпроцентної позики. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог ТОВ в частині визнання Договору №1 про надання безпроцентної позики від 12 серпня 2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ізокерам" в особі директора [PERSON] та [PERSON], недійсним та задовольняє їх. У частині вимог ТОВ «Ізокерам» про солідарне стягнення з відповідачів на користь товариства безпідставно набутих коштів у розмірі 120 000 грн., 3% річних у розмірі 8 100 грн. та інфляційних збитків у розмірі 89 760 грн., судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14, від 18 квітня 2018 року по справі № 668/7704/15-ц. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Зазначена правова позиція, висловлена ВСУ у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 752/13032/16-ц. Таким чином, зважаючи на викладене, з урахуванням того, що судом спірний договір про надання позики визнається недійсним, товариство має право на звернення до суду з вимогами про повернення коштів як безпідставно набутих. Між тим, за розглядом справи судом встановлено, що відповідачка [PERSON] повернула товариству усю запозичену суму коштів достроково. Зокрема, згідно бухгалтерської довідки ТОВ «Ізокерам» №1/0409 від 04.09.2018 року, за випискою з банківського рахунку ТОВ «їзокерам» [PERSON] було повернуто грошові кошти: 08.09.2014 р.-5360 грн., 10.09.2014р. - 1500 грн., 29.09.2014 р. - 1600 грн., 03.11.2014 р.-9800 грн., 13.11.2014 р. - 200 грн., 13.11.2014р. - 1700 грн., 15.12.2014р. - 12000 грн., 18.01.2015р. - 9600 грн.. Таким протягом 2014-2015 років відповідачка перерахувала на рахунок товариства кошти у сумі 41 760 грн.. Залишок у сумі 78 240 грн. були повернуті відповідачкою готівкою через касу товариства, що підтверджується наданими до суду копіями квитанції до прибуткових касових ордерів ТОВ «Ізокерам», а саме: квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 19 від 04 вересня 2014 р. повернуто 6 000,00 (шість тисяч) грн.; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 23 від 10 вересня 2014 р. повернуто 1 100,00 (одна тисяча сто) грн.; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 25 від 11 вересня 2014 р. повернуто 4 000,00 (чотири тисячі) грн,; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 28 від 30 вересня 2014 р. повернуто 300,00 (триста) грн,; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 29 від 01 жовтня 2014 р. повернуто 7 900,00 (сім тисяч дев'ятсот) грн.; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 30 від 13 листопада 2014 р. повернуто 7 500,00 (сім тисяч п'ятсот) грн.; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 31 від 14 листопада 2014 р. повернуто 8 000,00 (вісім тисяч) гри.; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 32 від 17 листпада 2014 р. повернуто 4 000,00 (чотири тисячі) грн.; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 33 від 15 грудня 2014 р. повернуто 7 000,00 (сів тисяч) грн.; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 34 від 16 грудня 2014 р. повернуто 8 000,00 (вісім тисяч) грн,; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 35 від 17 грудня 2014 р. повернуто 4 000,00 (чотири тисячі) гри,; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 36 від 19 грудня 2014 р. повернуто 6 000,00 (шість тисяч) грн,; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 1 від 05 січня 2015 р. повернуто 700,00 (сімсот) грн.; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» №2 від 13 січня 2015 р. повернуто 500,00 (п'ятсот) грн.; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 3 від 19.01.2015 року повернуто 8 000,00 (вісім тисяч) грн.; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» №4 від 20.01.2015 року повернуто 3 340,00 (три тисячі триста сорок) грн.; квитанція до прибуткового касового ордеру ТОВ «Ізокерам» № 6 від 29.01.2015 року повернуто 4 700,00 (чотири тисячі сімсот) грн.. З урахуванням викладеного, суд вбачає, що [PERSON] станом на 29.01.2015 року було повернуто позику, отриману за Договором №1 про надання безпроцентної позики від 12 серпня 2014 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ізокерам" в особі директора [PERSON] та [PERSON], у повному обсязі та достроково. Тому підстав для повторного стягнення з відповідачів на користь товариства коштів у сумі 120 000 грн. як безпідставно набутих у суду не має. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних збитків суд зазначає наступне. Оскільки відповідно до ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними, що передбачені ст. 536 ЦК України, зазначене унеможливлює стягнення 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України (Зазначене відповідача правовій позиції ВГСУ у постанові від 17.10.2017 року по справі № 910/11965/16, аналогічної правової позиції дотримується ВСУ у постанові від 02.03.2016 у справі №6-249цс15). У п. 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 роз'яснено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема, у випадку повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав. При цьому присудження рішенням суду до стягнення безпідставно отриманих коштів не змінює правову природу зобов'язання. Таким чином підстав для нарахування та стягнення з відповідачів 3% річних та інфляційних збитків, заявлених представником товариства, не має, тому в цій частині позову суд також відмовляє. Щодо стягнення судових витрат суд виходить з наступного. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем за подання даного позову було сплачено судовий збір на суму 3 146,41 грн. (згідно платіжного доручення №59 від 19.01.2017 року) та суму 640 грн. (згідно платіжного доручення №96 від 17.11.2017 року). З урахуванням того, що розглядом справи суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині вимог немайнового характеру (про визнання договору недійсним), суд вважає за можливе стягнути з відповідачів судовий збір у сумі 640 грн., у рівних частках з кожного відповідача по 320 грн.. З 10.09.2018 року по 14.09.2018 року суддя перебувала у відрядження на навчання. У зв'язку з цим, датою складення цього судового рішення є 17 вересня 2018 року. На підставі викладеного та

Outcome: partial