Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

23.11.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до свого батька -[PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за давністю володіння (набувальною давністю). В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з листопада 1999 року він постійно проживає в житловому будинку № 102, розташованому по вул. Підгірна смт.Білокуракине Луганської області. Вказаний житловий будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 30.10.1964 року виконавчим комітетом Білокуракинської селищної ради Луганської області. Разом з [PERSON] в житловому будинку проживала його дружина - [PERSON]. Батько позивача [PERSON] - відповідач у справі, є племінником [PERSON]. За часів свого життя [PERSON] та [PERSON] склали заповіти, якими заповіли все своє майно відповідачеві. Після смерті [PERSON] та [PERSON] позивач добросовісно заволодів і користувався житловим будинком та присадибною земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку постійно, безперевно і відкрито на протязі 17-ти років. Відповідач у справі не бажає приймати спадщину померлих за заповітами, так як має житловий будинок та присадибну земельну ділянку за місцем свого проживання і бажає, щоб нерухоме майно його дядька та тітки було оформлене на позивача. Але правом оформити спадщину або відмовитися від спадщини на користь позивача у строки, передбачені ст.ст. 1270 та 1273 Цивільного кодексу України у шестимісячний строк, батько позивача не скористався і домоволодіння в порядку спадкування не оформив в установленому законом порядку до цього часу. Спірний житловий будинок разом з господарчими спорудами перебуває в напіврозореному стані і потребує капітального ремонту. Житловий будинок з господарськими спорудами за вищевказаною адресою, який належить на праві особистої власності померлому [PERSON], знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,428 гектара, в тому числі 0,250 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,178 га для ведення особистого підсобного господарства, яка належить померлій [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛГ № [NUMBER], виданому Білокуракинською селищною радою Луганської області 11 грудня 1997 року за реєстром № 544. У зв'язку зі смертю відповідача [PERSON] відповідачем по справі було залучено його спадкоємицю - [PERSON]. У зв'язку з чим позивач просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок №102, глинобитний з господарськими спорудами 1954-1955р.р. забудови, та земельну ділянку загальною площею 0,428 га, в тому числі 0,250 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд вартістю 63905,60 грн. та 0,178 га - для ведення особистого господарства вартістю 4877.85 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні та надав пояснення, аналогічні викладеному в позовній заяві, доповнивши, що його батько не приймав спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, пояснила суду, що вона прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] та зазначила, що вищевказаний житловий будинок не входить до спадкового майна померлого [PERSON], оскільки він не прийняв спадщину за заповітами, які були складені на його ім'я [PERSON] та [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі кожен окремо та в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~ Судом встановлено, що [PERSON] помер 25.08.1988 року, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії ІІІ-ЕД № 314039, виданим Білокуракинським відділом ЗАЦС (а.с.11), за часів свого життя він склав заповіт, посвідчений 05.06.1987 року державним нотаріусом Білокуракинської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №368, яким все своє майно заповів [PERSON] (а.с. 14). 12.05.2002 року померла [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії І-ЕД № 339837, виданим Білокуракинським відділом РАГС Луганської області (а.с.12), яка за часів свого життя склала заповіт, посвідчений 12.10.1988 року державним нотаріусом Білокуракинської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1216, яким все своє майно заповіла [PERSON] (а.с.13). [PERSON] є батьком позивача, що підтверджено свідоцтвом про народження серії ІІ-ЕД №442817, виданим Білокуракинським відділом ЗАЦС Ворошиловградської області 23.05.1980 року (а.с.8). Згідно копії свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконкомом Білокуракинської селищної ради 04.11.1964 р., яке виписане російською мовою житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: вул.Підгірна б.100 с.Білокуракине, належить "Хмеленко Гавриилу Лазаровичу" (а.с.15). В судовому засіданні позивач наголосив на тому, що номер спірного будинку є саме 102, а не 100, як зазначено в свідоцтві про право особистої власності на домоволодіння, вважає, що в свідоцтві допущена помилка. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЛГ№ [NUMBER], виданого 11.12.1997 року на підставі рішення виконкому Білокуракинської селищної ради народних депутатів 25.02.1997р. за №37 та зареєстрованому в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №544, [PERSON] належить земельна ділянка, розташована на території Білокуракинської селищної ради, площею 0,428 га, з яких 0,250 га - для будівництва і обслуговування будівель житлового будинку і господарських будівель і споруд та 0,178 - для ведення особистого підсобного господарства (а.с.16). Технічний паспорт на житловий будинок виписаний російською мовою на ім'я "Хмеленко Гаврила Лазаровича" (а.с.18-22). Згідно домової книги на будинок, розташований за адресою: вул. Підгірна б.102 с.Білокуракине, розпочатої 20.03.1977р., власником якого російською мовою зазначено "Хмеленко Гавриил Лазарович", [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою 03.11.1999 року (а.с.23-26). Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЕД №491847, виданого 16.01.2017 року Білокуракинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області [PERSON] помер 13.01.2017 року (а.с.38). Згідно відповіді, наданої на запит суду 22.11.2017р. вих.№38/02-14 приватним нотаріусом Білокуракинського районного нотаріального округу [PERSON], згідно паперів спадкової справи спадкоємцем майна після смерті [PERSON] за заповітом є [PERSON], яка частково спадщину оформила та [PERSON], яка від права на обов'язкову долю в спадщині відмовилась, подавши в шестимісячний строк відповідну заяву до нотаріуса (а.с.64). Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду позивач вказував на те, що протягом тривалого часу відкрито користується вказаною вище будівлею, а тому просив визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Ураховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не прийняв спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON], про що повідомили сторони - і позивач, і відповідач, обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин суд не має, а тому, відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України дана обставина доказуванню не підлягає. Суд, вирішуючи даний спір приймає до уваги, що первісний відповідач [PERSON] (після смерті якого до участі у справі залучено правонаступника - спадкоємця померлого) не був власником домоволодіння № 102, розташованого по вул. Підгірна смт. Білокуракине Луганської області та земельної ділянки загальною площею 0,428 гектара, а тому не може бути по даній справі відповідачем, тобто, він є неналежним відповідачем. В підготовчому засіданні судом з'ясовувалося питання щодо пред'явлення позову до належного відповідача. Позивач повідомив, що вважає заявленого відповідача належним по даній справі, з заявою про заміну відповідача не звертався. Відповідач також повідомила, що вважає себе належним відповідачем по справі. Нормами ЦПК не передбачено можливості заміни позивача за ініціативою суду. Предявлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed