Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа: опікунська рада Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про поділ спільного майна подружжя, з врахуванням уточнень позовних вимог, яким просила суд визнати за нею: - ? частки приміщення магазину загальною площею 88.7 кв.м, розташоване за адресою [ADDRESS] що включає у відповідності до Висновку №16/14с інженерно-технічного дослідження від 14.14.2014р. приміщення під літ. 2-8 площею 17.7 кв.м. та під літ. 2-9 площею 22.8 кв.м., загальна площа 40,5 кв.м. на суму 1.774.891,27 грн. з виплатою їй [PERSON] компенсації у зв'язку з відхиленням від ідеальної частки в сторону її зменшення, в сумі 168724,23 грн. - квартиру [ADDRESS] залишити у спільній сумісній власності та виділити у відповідності до ст.370 ЦК України ? частку без виділа в натурі. - земельну ділянку, розміром 0,053 га, розташовану на території села Липники Поршнянської сільської ради залишити у спільній сумісній власності та виділити у відповідності до ст.370 ЦК України ? частку без виділа в натурі. - у відповідності до ст.368 ЦК України, ст.60 СК України, що презюмують право спільної сумісної власності, залишити у спільній сумісній власності: 1.автомобіль Toyota Carina легковий седан, бензиновий з робочим об'ємом 1998 куб.см., 1994 р.вип., реєстр. [NUMBER], ідентифікаційний номер кузова [NUMBER]; 2.автомобіль Mitsubishi Pajero [NUMBER] легковий седан, 2008 р.випуску, з робочим об'ємом 3200 см.куб., ідентифікаційний номер кузова [NUMBER] в сумі 376779,97 грн. Свої вимоги мотивує тим, що з 13.11.1993 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та 06.11.2013 року шлюб між сторонами було розірвано за рішенням суду. В період шлюбу до моменту фактичного припинення ведення спільного господарства вони набули у спільну сумісну власність наступне майно: трикімнатну квартиру, загальною площею 80,8 квадратних метрів, розташована за адресою [ADDRESS], придбана 15 вересня 2004 року, відповідно до договору купівлі-продажу № 5284 від 15 "вересня" 2004 року; умеблювання і домашню техніку, картини, книги, відео та аудіо матеріали; приміщення магазину загальною площею 88,7 квадратних метрів, розташоване за адресою [ADDRESS], придбане відповідно до договору купівлі-продажу № 9246 від 26.12.2005 року, земельну ділянку, розміром 0,0530 га, розташована на території села Липники, Поршнянської сільської ради, придбана відповідно до договору купівлі-продажу від 5 листопада 1996 року, автомобіль Mitsubishi Pajero, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску; автомобіль Тоуоїа Avensis, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску та автомобіль Toyota Carina, реєстраційний номер [NUMBER], 1994 року випуску. Крім цього, відповідач є співвласником (51% статутного фонду) Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптика №2" - юридична адреса 79058, м. Львів, проспект Чорновола, 1, ідентифікаційний код №20790688, зареєстроване Виконавчим комітетом Львівської міської ради, Свідоцтво про реєстрацію Серія АОО № 378128, з 25 травня 2002 року та є власником приватної оптики, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Вважає з метою захисту свого майнового права вона має право на частку у спірному майні, оскільки таке отримане під час шлюбу за спільні кошти сторін. У добровільному порядку сторони розділити не можуть. Просить уточнений задовольнити. Представник позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним у позові та до уточнень до позовної заяви. Просить уточнений позов задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні уточнений позов не визнали, заперечили проти його задоволення, посилаючись докази які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в письмових поясненнях, які долучені до матеріалів справи. Зазначили, що сторони з 2001 року, тобто з моменту переїзду [PERSON] до м.Києва, не мали жодної ознаки подружнього життя, вони проживали окремо, вели окреме господарство, не мали інтимних стосунків, а поняття сімейного бюджету взагалі не було. Придбане майно придбалось за кошти відповідача [PERSON], а також за рахунок коштів, отриманих у кредит останнім, а тому вважають, що придбане майно під час шлюбу є особистою приватною власністю відповідача. Крім цього, [PERSON] значну частину часу свого життя проводила межами України та не брала участь у придбанні майна за час перебування їх у шлюбі. Діти сторін проживають весь час із відповідачем та перебувають на його утриманні. Просять відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог за безпідставністю позовних вимог. Представник третьої особи у судовому засіданні не заперечив щодо задоволення позову, але просив суд врахувати інтереси дітей при вирішення позову, оскільки вони як орган стоять на захист інтересів дітей. Просить винести рішення згідно чинного законодавства. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справ і вирішення спорів по суті, суд приходить до висновку, що уточнений позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 1993 року, що вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] за актовим записом №666 від 13 листопада 1993 року відділом РАГС Франківського району м.Львова(Том-1 а.с.6). Відповідно до ч.2 ст.114 СК України моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Як роз'яснено у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК). Відповідно до рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 04 березня 2014 року. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO]( Том-1 а.с.8). Відповідно до ст. 12 КпШС України шлюб укладається в державних органах запису актів громадянського стану. Статтею 13 КпШС України передбачено, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах запису актів громадянського стану. Згідно з Прикінцевими положеннями СК України цей Кодекс регулює відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Аналогічне встановлено ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю(щодо майна придбаного на час дії цього кодексу - до 01 квітня 2004 року). Згідно до ст. 69 СК України, ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як роз'яснено у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 57-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Відповідно роз'яснень у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов наступних висновків: «Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Однак, відповідно до положень, викладених у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-612цс15, від 1 липня 2015 року: «Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя». Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування та розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності(ст.63 СК України). Дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою(ст.65 СК України). Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюєтьться за згодою всіх співвласників. Згідно зі ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Отже, враховуючи зазначені вимоги закону, визначення ідеальної частки в праві спільної сумісної власності позивача, яка згідно вказаних норм закону є рівною для її співвласників, без поділу спільного сумісного майна в натурі не має самостійного правового значення. Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Як вбачається з матеріалів справи, що в період шлюбу сторін було придбане майно, а саме: 1) Квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу № 5284 від 15.09.2004р. Згідно висновку про вартість від 01.10.2014р. - Варіанти поділу (неподільне) визначене висновком інженерно-технічного дослідження № 16/14-с від 14.11.2014р. Вартість такої квартири [ADDRESS] визначена звітом про незалежну оцінку вартість майна від 06.10.2014р. в сумі 1 301 356 грн.; 2) Приміщення магазину загальною площею 88,7 кв.м, розташоване за адресою [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.12.2005р. Варіанти поділу та вартість визначені звітом про незалежну оцінку вартості приміщення магазину за адресою [ADDRESS] від 05.09.2014р. в сумі 3 887 231 грн.. 3) Автомобіль Mitsubishi Pajero [NUMBER] легковий седан, 2008 року випуску, з робочим об'ємом 3200см.куб., ідентифікаційний номер кузова [NUMBER], згідно оцінки експерта товарознавця від 09.09.2014р. вартість такого становить 376 779,97 грн. 4) Автомобіль Toyota Carina, легковий седан, бензиновий з робочим об'ємом 1998 куб.см., 1994 року випуску, реєстр. номер [NUMBER], ідентифікаційний номер кузова [NUMBER] згідно оцінки експерта товарознавця від 09.09.2014р. вартість 58 508, 74 грн. 5) Земельна ділянка, розміром 0,053 га, розташовану на території села Липники Поршнянської сільської ради, що підтверджується до договору купівлі-продажу від 5 листопада 1996 року та державним актом Серія [NUMBER], виданим Поршнянською сільською радою 12 листопада 1996 року. Вартість такого майна відповідачем та його представником не оспрювалось. Крім того згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців [PERSON], як засновнику (учаснику) ТзОВ «Оптика №2» належить 51% внеску у статутному фонді ТзОВ «Оптика №2» юридична адреса: 79058 м.Львів, пр.Чорновола,1. Свідок [PERSON] - сестра [PERSON], допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що [PERSON] в основному доглядав за дітьми, а [PERSON] часто в Україні не було, працювала за кордоном, привозила дітям подарунки, влаштовувала яскраві «моменти» за власні кошти. Родина [PERSON] часто відпочивала в закордонних отелях за кошти [PERSON], та останнє Різдво 2013 року святкували разом сторони, в сімейному колі. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що вона є племінницею [PERSON], в 2007 році, коли ремонтував її чоловік [PERSON] комп'ютер [PERSON], побачила інтимні фотографії [PERSON] із невідомим мужчиною. Цей випадок нікому вона не говори, а потім розказала своїй матері [PERSON] Свідок [PERSON] допитаний в судовому засіданні, суду пояснив, що він допомагав з комп'ютером [PERSON], побачив інтимні фотографії її з іншим чоловіком, це було приблизно, 6,5 років тому, 2007 році. Це був на фотографіях [PERSON] колишній співробітник. Свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що є хресною матір'ю молодшого сина [PERSON] та давньою знайомою [PERSON], з якою разом працювала довгий час у міжнародному юридичному проекті. Достеменно знає, що [PERSON] допомагав дружині у навчанні, підтримував її. [PERSON] хороша матір. Свідок [PERSON] допитаний в судовому засіданні, суду пояснив, що з [PERSON] в добрих відносинах. Сім'ю [PERSON] характеризував, як нормальну, він особисто придбав у них автомобіль Тойота авенсіс, 2007 року випуску [NUMBER]. Йому відомо, що [PERSON] працює, де йому не відомо. Разом святкували сімейні свята. Свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що сім'ю [PERSON] знає давно, однак щодо сімейного бюджету пояснень дати не може, оскільки нічого з цього приводу не знає. Вихованням дітей займалася мати [PERSON]. Підтвердила придбання у [PERSON] автомобіля Тойота авенсіс, 2007 року випуску [NUMBER]. Свідок [PERSON] - донька сторін, допитана в судовому засіданні, що батьки певний час проживали в Лондоні. Вихованням дітей в цей час займалися Бабуся і дідусь по маминій лінії. Розмір доходів батьків їй не відомий. Мати завжди привозила подарунки, відпочивали разом з батьками за кордоном. У брата є картка, на яку мати регулярно пересилає гроші. Суд не бере до уваги пояснення вищевказаних свідків даних у суді, які у судовому засіданні не підтвердили те, щодо спільного майна подружжя, придбаного [PERSON] за його особисті кошти та те, що вони путались у своїх поясненнях та відповідали на запитання нечітко, та є суперечливі в розумінні суду та більшість свідків є близьким родичами до [PERSON] За ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доводи [PERSON] та його представника про наявність правових підстав вважати, що вищезазначене майно є особистою приватною власністю відповідача є неналежними, оскільки останні не довели та не надала суду переконливих доказів, що придбання такого майна відбулось за рахунок його особистих коштів. Таким чином, наявними матеріалами справи, поясненнями відповідача та його представника, свідків, які були допитані судом, не підтверджується, що під час шлюбу сторін придбане майно придбалось за кошти відповідача [PERSON], а також за рахунок коштів, отриманих у кредит останнім. Тому суд приходить до висновку, що заперечення відповідача та представника відповідача є необґрунтовані, не надано належних, достатніх та допустимих доказів на спростування позову, тому суд діє в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.06.2015р.(Том-2 а.с.78-81) за апеляційною скаргою представника позивача [PERSON] на рішення Франківського районного суду м.Львова від 30 квітня 2015р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту припинення між ними фактичних шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю, встановлено, що оскільки спірне майно: квартира за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS]; а також автомобілі Mitsubishi Pajero [NUMBER], 2008 р.в. та Toyota Carina, 1994 р.в., [NUMBER] придбані [PERSON] в період шлюбу, то згідно ст.60 СК України вважаються таким, що належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, спірне майно було придбане сторонами під час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів того, що це майно набуте за кошти, які належали одному із подружжя матеріали справи не містять. При роз'ясненні сторонам права на визначення оцінки майна, що підлягає поділу, шляхом проведення експертного дослідження, вони таким правом не скористалися, та узгодили вартість пред'явленого до поділу майна в тому розмірі, який позивачка визначила у позові. За такого, при вирішені спору за позовом [PERSON], суд керувався тим, що позивачкою доведено факт спільного придбання сторонами переліченого нею майна, а тому воно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і може бути поділено запропонованим нею шляхом, за зазначеною нею вартістю, шляхом виділу їй той частини майна у натурі, про виділ якої вона просила. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. Враховуючи, що спірне майно є спільною власністю подружжя набутого за час шлюбу, то воно підлягає до розподілу між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON]. Слід поділити виходячи із заявлених позовних вимог позивача між сторонами спільне майно подружжя таким чином: Відповідно до висновку №16/14с інженерно-технічного дослідження від 14.14.2014р., що ? частки приміщення магазину загальною площею 88.7 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] що включає приміщення під літ. 2-8 площею 17.7 кв.м. та під літ. 2-9 площею 22.8 кв.м., загальна площа 40,5 кв.м. на суму 1.774.891,27 грн. буде належати позивачу. При цьому, позивач має право на грошову компенсацію у зв'язку з відхиленням від ідеальної частки в сторону її зменшення в сумі 168724,23 грн., що належать на праві спільної сумісної власності подружжя. Позивач проти отримання такої компенсації не заперечує. А тому в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності та виділити в натурі [PERSON] ? частки приміщення магазину загальною площею 88.7 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS], що включає у відповідності до Висновку №16/14с інженерно-технічного дослідження від 14.14.2014р. приміщення під літ. 2-8 площею 17.7 кв.м. та під літ. 2-9 площею 22.8 кв.м., загальна площа 40,5 кв.м. на суму 1.774.891,27 грн. Стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] компенсацію у зв'язку з відхиленням від ідеальної частки в сторону її зменшення, суму в 168724,23 грн. Враховуючи, що спірна квартира [ADDRESS] та земельна ділянка, розміром 0,053 га, розташована на території села Липники Поршнянської сільської ради не можуть бути поділені в натурі відповідно до часток подружжя, тому є підстави для визнання за подружжям права власності на ідеальні частки в квартирі та земельної ділянки без її реального поділу та залишення спірної квартири та земельної ділянки у спільній частковій власності сторін, як зазначено у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" А тому слід визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] та по 1/2 частині земельної ділянки, розміром 0,053 га, розташованої на території села Липники Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області за кожним, залишивши квартиру та земельну ділянку у спільній частковій власності сторін. При цьому, слід залишити у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON]: - автомобіль Toyota Carina, легковий седан, бензиновий з робочим об'ємом 1998 куб.см., 1994 р.вип., реєстр. [NUMBER], ідентифікаційний номер кузова [NUMBER]; - автомобіль Mitsubishi Pajero [NUMBER] легковий седан, 2008 року випуску, з робочим об'ємом 3200см.куб., ідентифікаційний номер кузова [NUMBER]. Виходячи з наведених підстав, суд вважає, що уточненні позовні вимоги [PERSON] поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України понесені [PERSON] судові витрати по справі в сумі 3441 грн. судового збору, 1200 грн. за проведення товарознавчих експертиз двох автомобілів, 8020 грн. за проведення експертиз щодо оцінки приміщень та можливості їх поділу, 49,20 грн. банківської комісії, а всього - 12710,2 грн., суд присуджує з [PERSON] на користь [PERSON]

Outcome: approved