Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12\~ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81\~ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно ст. 69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Судом встановлено, що 28 квітня 2012 року сторони зареєстрували шлюб, про що в Книзі про реєстрацію шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 100, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-НО № 282171. (а.с. 13) Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України). Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза. Матеріалами справи встановлено, що згідно довідки № 2220 від 13.11.2018 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. (а.с. 18). Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.12.1999 року, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. (а.с. 19) Сторони не заперечували та не спростовували факту придбання меблі у період їх шлюбу, а саме: кухонний гарнітур, шкаф-купе, диван. Також між сторонами відсутній спір\~щодо вартість\~меблі,\~яка становить\~43\~000\~грн. Вказана позивачем в позові вартість меблі, визначена на власний розсуд, та не оспорюється відповідачем. Відповідач погодився з зазначеною сумою вартості меблі. Спору щодо придбання меблі у період шлюбу за сумісні кошти також не існує між сторонами. Меблі придбалися сторонами під час шлюбу для задоволення сімейних потреб. Також сторонами не оспорюється і факт наявності меблі. Таким чином, оскільки меблі були набуті у власність в інтересах сім'ї, суд, виходячи із положень ч. 3\~ст. 60 СК України, дійшов висновку про те, що вона є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 57 СК України\~ особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: \~1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; \~ 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;\~ 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;\~ 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України.\~ Згідно ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і за кошти подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Проте, слід мати на увазі, що у разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презюмується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести. \~ \~ \~ \~Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. \~ \~ \~ \~Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. \~ \~ \~ \~Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. \~ \~ \~ \~Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. \~ \~ \~ \~Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. Судом встановлено, що в період шлюбу 22.10.2013 року сторонами був придбаний автомобіль марки MERCEDEC-BENZ VITO 112 CDI, легковий, пасажирський, білого кольору, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки MERCEDEC-BENZ VITO 112 CDI, легковий, пасажирський, білого кольору, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстровано за [PERSON]. (а.с. 16) На даний час вказаний автомобіль знаходиться у відповідача в користуванні та зберігається за місцем його проживання.\~ Згідно звіту про оцінку колісного транспортного засобу легковий пасажирський MERCEDEC-BENZ VITO 112 CDI, легковий, пасажирський, білого кольору, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], ринкова вартість оцінки становить 125 595 гривень (а.с. 22) Відповідач не спростовував вартість оцінки транспортного засобу легковий пасажирський MERCEDEC-BENZ VITO 112 CDI та згідно відзиву погодився з ринковою вартістю оцінки автомобіля. Позивачка наполягає, що на придбання спірного автомобіля нею було витрачено особисті кошти у розмірі 7000 доларів США, що становило на час придбання спірного автомобілю 7/10 частки вартості майна, та лише 3/10 частки було витрачено спільних коштів. На підтвердження цих обставин позивачкою надано суду переписку у сеті Вайбер між позивачем та відповідачем. Разом з цим, і відповідач у відзиву на позовну заяву не спростовував та не заперечував того факту, що позивачка дійсно витратила на придбання спірного автомобіля особисті грошові кошти у розмірі 7000 доларів США. Таким чином, судом встановлено, що спірний автомобіль хоча і був придбаний в період шлюбу, але джерелом його набуття у розмірі 7/10 частки були виключно особисті кошти позивачки, які становлять більше половини вартості автомобіля. Даний автомобіль було придбано частково у розмірі 7/10 частки за особисті кошти позивачки та частково у розмірі 3/10 частки за кошти, які не являються особистою власністю будь-кого із подружжя, а є спільними коштами подружжя. Разом з тим, вирішуючи питання в частині поділу зазначеного майна між сторонами, суд виходить з наступного. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Враховуючи те, що автомобіль було придбано частково у розмірі 7/10 частки за особисті кошти позивачки, то необхідно визнати особистою власністю [PERSON] 7/10 частки автомобілю марки MERCEDEC-BENZ VITO 112 CDI, легкового пасажирського, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Таким чином, суд визнає спільною сумісною власністю подружжя наступне майно, придбане за час шлюбу: 3/10 частки автомобіля марки MERCEDEC-BENZ VITO 112 CDI, легкового пасажирського, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] та меблі, а саме: кухонний гарнітур, шкаф -купе, диван. Суд не бере до уваги твердження відповідача, що оскільки він користується автомобілем, займається його ремонтом, сплачує за сервісне обслуговування, то автомобіль слід залишити йому, оскільки його частка в автомобілі є незначною. Крім того, оскільки відповідач користується спірним автомобілем, то він і займається його ремонтом, сплачує за сервісне обслуговування, тобто підтримує його в належному стані для користування. Будь - яких доказів щодо збільшення вартості автомобіля за рахунок особистих коштів відповідача, останній суду не надав. Суд також не бере до уваги твердження відповідача щодо домовленості про порядок купівлі та користування автомобілем, оскільки такі твердження не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, домовленість щодо порядку користування та володіння автомобілем не є підставою вважати автомобіль спільною власністю подружжя, так як витрати на автомобіль, які відповідач поніс під час шлюбу, здійснювалися зі спільного сімейного бюджету. Оскільки 7/10 частки автомобілю марки MERCEDEC-BENZ VITO 112 CDI, легкового пасажирського, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] визнано особистою власністю [PERSON], дана частка є значною, автомобіль є неподільною річчю, то суд приходить до висновку, що поділити майно необхідно наступним чином: Визнати за [PERSON] право власності на 3/10 частки автомобілю марки MERCEDEC-BENZ VITO 112 CDI, легкового, пасажирського, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Визнати за [PERSON] право власності на меблі, а саме: кухонний гарнітур, шкаф -купе, диван, вартістю 43 000, 00 грн. Крім того, враховуючи, що ринкова вартість оцінки автомобіля становить 125 595 гривень, то 7/10 особистої частки позивачки становить 87 916,50 грн., які є особистими коштами позивачки, а 3/10 спільної частки вартості автомобіля становлять 37 678,50 грн., які є сумісними коштами подружжя. Половина цієї частки дорівнює 37 678,50 : 2 = 18 839, 25 грн. Вартість меблі, на яку сторони погодилися, становить 43 000 грн. Оскільки судом встановлено, що меблі є спільною сумісною власністю подружжя, то половина вартості меблі становить 21 750 грн. Таким чином, кожному із сторін належить майна, придбаного за спільні кошти під час шлюбу в розмірі 40 589, 25 грн. (21750 + 18839,25). Враховуючи те, що право власності на меблі визнано за відповідачем, то з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки різницю між вартістю його половини сумісного майна та майна позивачки у розмірі 2410,75 грн. Крім того, оскільки відповідач користується автомобілем та автомобіль знаходиться у його володінні на час розгляду справи, та судом визнано особистою власністю [PERSON] 7/10 частки автомобілю марки MERCEDEC-BENZ VITO 112 CDI, легкового пасажирського, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] та в ході поділу майна визнано за [PERSON] право власності на 3/10 частки автомобілю марки MERCEDEC-BENZ VITO 112 CDI, легкового, пасажирського, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], то позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача передати позивачці автомобіль є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивачки про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 8 000 грн., то суд приходить до наступного. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, розяснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1,4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. \~ \~ \~ \~Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. \~ \~ \~ \~Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пунктів 1,2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи повязані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Крім того, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, потребує доказуванню. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.\~Зокрема,\~у рішеннях\~від 12\~жовтня 2006\~року у\~справі «Двойних\~проти України»\~(пункт\~80),\~від 10\~грудня 2009\~року у\~справі «Гімайдуліна\~і інших\~проти України»\~(пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Так, з матеріалів справи вбачається, що 05 грудня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя та витрат на правничу допомогу в сумі 8000 грн. Справа, в якій ухвалюється рішення, розглядалась судом в порядку спрощеного позовного провадження. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надані: - квитанція № 15/18/11 від 15 листопада 2018 року про сплату адвокату [PERSON] 8 000 грн. на підставі договору (а.с. 66); - договір про надання правничої допомоги (виписка) від 15 листопада 2018 року (а.с. 7), згідно якого адвокат зобов'язується надавати правову допомогу, у тому числі по окремим дорученням клієнта; - перелік витрат [PERSON] у справі, зі змісту якого вбачається, що оплата правничої допомоги складає: 1. Дача консультацій - 6 годин по 200,00 грн. за годину - 1200 грн.; 2. Збір доказів до подання позову - 10 годин по 100 грн. - 1000 грн.; 3. Виготовлення процесуальних документів, заяв та клопотань: підготовка, оформлення, подання позовної заяви з додатками - 3000 грн.; адвокатський запит - 300 грн.; договір на проведення оцінки майна, робота зі спеціалістом - 1000 грн.; відповідь на відзив, його відправка поштою - 600 грн.; розрахунок вартості правничої допомоги - 100 грн.; 4. Судове засідання - 1000 грн. (ас. 68); - ордер від 30.11.2018 року на надання правової допомоги [PERSON] адвокатом [PERSON] (а.с. 5). \~ \~ \~ \~Договору про надання правової допомоги від 15.11.2018 року в повній редакції взагалі позивачем не надано. \~ \~ \~ \~ Проте, укладений договір (витяг), який наданий до суду представником позивача, не відповідає вимогам, зазначеним у ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та статті 137 ЦПК України, тобто в договорі не визначені умови надання правничої допомоги. \~ \~ \~ \~ Крім того, сплачена [PERSON] сума за надання правничої допомоги не є співмірною із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. \~ \~ \~ \~В матеріалах справи відсутній адвокатський запит та відповідь на нього та відсутній договір на проведення оцінки майна. \~ \~ \~ \~З матеріалів справи також вбачається, що ні позивач, ні його представник адвокат [PERSON] не приймали участі у судовому засіданні при розгляді справи по суті. \~ \~ \~ \~Крім того, позивачем не надано суду належних чином оформлених доказів про надання правничої допомоги, зокрема акту виконаних робіт, підписаного сторонами, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 8000 грн. \~ \~ \~ \~ Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно вимог\~ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 3 п. 4 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд зазначає, що згідно квитанції № 97009 від 30.11.2018 року за звернення до суду з зазначеним позовом представник позивача сплатив судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. (а.с. 1) та згідно квитанції № 96448 від 15.04.2019 року - 768 грн. 40 коп. (а.с. 99), згідно квитанції № 18946 від 10.12.2018 року представник позивача сплатив судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп. за забезпечення позову (а.с. 32). Відтак, враховуючи приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 825 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial