Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 13.09.2008 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09.12.2020 було розірвано. За час шлюбу, позивачем було придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за спільні грошові кошти її матері та чоловіка її матері. Крім того, [PERSON] та [PERSON] було придбане наступне майно: 1.квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на дану квартиру зареєстроване за [PERSON] 2.автомобіль марки КІА, модель Sportage, 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , що зареєстрований направі власності за відповідачем та який 27.05.2020 був проданий [PERSON] за 100 000,00 грн. 3.сторони мають суму спільних грошових заощаджень, що становить 8000,00 доларів США, частина яких (7000,00 доларів США) знаходиться у власності [PERSON] та [PERSON] , а інша частина (1000,00 доларів США) - у власності [PERSON] . Оскільки згоди щодо добровільного поділу цього майна між сторонами не досягнуто, [PERSON] просить суд: 1.визнати за [PERSON] особистою приватною власністюквартиру [ADDRESS] , вартістю 1000000,00 грн.; 2.визнати за [PERSON] право особистої власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (як майна, набутого колишнім подружжям за час шлюбу за спільні кошти), залишивши за [PERSON] право особистої власностіна іншу 1/2 частину цієї квартири; 3.стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 166 310,40 грн., як відшкодування вартості 1/2 частини автомобіля КІА Sportage, 2013 року випуску, VIN-код [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , відчуженого [PERSON] 27.05.2020 без згоди позивача,залишивши за [PERSON] право особистої власностіна іншу 1/2 частину вартості цього автомобіля у сумі 166 310,40 грн. 4.стягнути солідарноіз [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 97 014,40 грн., що дорівнює 1/2 частині суми спільних заощаджень колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] у розмірі 7000,00 доларів США, яка зберігається у [PERSON] та [PERSON] , залишивши за [PERSON] право особистої власностіна іншу 1/2 частину цієї суми спільних заощаджень у розмірі, що дорівнює 97 014,40 грн. 5.стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 13 859,20 грн., що дорівнює 1/2 частині суми спільних заощаджень колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1000,00 доларів США, яка зберігається у [PERSON] , залишивши за [PERSON] право особистої власностіна іншу 1/2 частину цієї суми спільних заощаджень у розмірі, що дорівнює сумі 13 859,20 грн. У своїх відзивах на позовну заяву відповідачі просили відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на його безпідставність. У липні 2021 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ майна подружжя. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтовує тим, що інвестування в будівництво квартири [ADDRESS] відбувалось в період перебування сторін у шлюбі, за рахунок спільних грошових коштів [PERSON] та [PERSON] . Також зазначив, що між [PERSON] та її матір`ю не укладався жоден письмовий договір дарування. З цих підстав [PERSON] просив суд: 1. визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2. визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] просила відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на його безпідставність, оскільки та обставина, що передача грошових коштів не була оформлена нотаріально посвідченим договором дарування, у даному випадку не має значення, оскільки передані [PERSON] грошові кошти її матері не стають власністю обох членів подружжя - для цього не існує належних правових підстав. Крім того, у період внесення інвестиційних коштів (у жовтні 2009 року) [PERSON] погоджувався та через нотаріуса оформив заяву, де він визнав, що кошти у сумі 456 637,83 грн., які [PERSON] інвестувала у будівництво згаданої квартири, а також інші додаткові грошові суми, які будуть нею проплачені на виконання договору інвестування, є її особистою власністю,і так само її особистою власністюстане квартира, що буде побудована на ці кошти. У судовому засіданні позивач та її представник просили первісний позов задовольнити повністю, у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти первісного позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність, зустрічну позовну заяву підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, посилаючись на викладені у зустрічній позовній заяві обставини. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, свою позицію, щодо первісного позову виклали у відзивах на позов, зокрема заперечували щодо його задоволення. Допитана у судовому засіданні у якості свідка, [PERSON] показала суду, що приїхала з Росії 2009 року та мала намір інвестувати грошові кошти у будівництво квартири [ADDRESS] . Зазначила, що хоча юридично вказана квартира на праві власності належить її дочці [PERSON] , але була придбана на особисті кошти свідка. Про вказаний факт були обізнані всі відповідачі у справі. Свідок разом із позивачем [PERSON] їздила до банківської установи та особисто вносила їх у касу банку, хоча чек на оплату було виписано на [PERSON] . Договору про передачу грошових коштів свідок із донькою не укладали, все було на довірі. Допитана у судовому засіданні у якості свідка, позивач [PERSON] показала суду, що 2009 року її мати [PERSON] виявила бажання купити квартиру та оформити її на себе, однак їй не дозволили, тому вона вирішила оформити квартиру на [PERSON] [PERSON] з матір`ю знімали грошові кошти з рахунку [PERSON] та відвозили до відділення банку. [PERSON] платила грошові кошти за інвестування у будівництво квартири [ADDRESS] , а договір оформляли на [PERSON] . До подачі позову про поділ майна, відповідачі визнавали, що вказана квартира є особистою власністю [PERSON] . Також, свідок показала суду, щодо автомобіля марки КІА, модель Sportage, 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , який було придбано у шлюбі за спільні кошти подружжя. Відповідач без згоди свідка продав вказаний автомобіль, обіцяв віддати свідку половину коштів з продажу автомобіля, проте обіцянку свою не виконав. Свідок показала, що за час шлюбу вони з відповідачем [PERSON] також мали грошові заощадження у сумі 8000,00 доларів США, частину яких у сумі 7000,00 доларів США вони відвезли на зберігання до батьків відповідача [PERSON] та [PERSON] . Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову в зустрічному позові, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 13.09.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09.12.2020 було розірвано. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом пп. 2 та 3 ч. 1 ст. 57 СК України установлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, зокрема, на підставі дарування. Верховний Суд України в постанові від 27.03.2019 по справі № 331/8757/14-ц зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, алей той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Судом встановлено, що [PERSON] укладено із ТОВ "ФК "УКО-Капітал" договір №927/І-У від 15.10.2009 про участь у Фонді Фінансування будівництва. Об`єктом інвестування є однокімнатна квартира [ADDRESS] . Відповідно до заяви, яка засвідчена ПН Таращанського РНО Швець С.П. 26.10.2009 за реєстровим №1722, [PERSON] обізнаний про зазначений договір №927/І-У від 15.10.2009 та підтвердив, що кошти у сумі 456 637,83 грн., які було внесено його дружиною [PERSON] за вказану квартиру на рахунок ТОВ "ФК "УКО-Капітал", а також інші додаткові грошові суми, які будуть проплачені нею у зв`язку з оформленням та отриманням права власності на вказану квартиру, є її особистою власністю. Проти видачі Свідоцтва про право власності на вказану квартиру на ім`я [PERSON] [PERSON] не заперечував. Також, вказаною заявою [PERSON] стверджував, що ніяких майнових та фінансових претензій до [PERSON] , щодо користування та розпорядження вказаною квартирою він не має, вказана квартира буде особистою приватною власністю [PERSON] . Суд критично ставиться до наданої відповідачем за первісним позовом заяви про відкликання його заяви від 26.10.2009, оскільки вона була зроблена 30.06.2021, вже після подання первісного позову, і на думку суду, з метою підсилення позиції відповідача. Проте, жодного доказового значення у цій справі вказана заява не має. Подану представником відповідача копію розписки [PERSON] від 13.10.2009 про отримання від [PERSON] 20 000,00 доларів США, як доказу того, що квартира [ADDRESS] придбавалася за особисті кошти відповідача, суд, з огляду на відсутність оригіналу розписки, належним доказом не визнає, а тому при ухваленні рішення його не враховує. Таким чином, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача за первісним позовом про визнання її особистою приватною власністю придбану у шлюбі квартиру [ADDRESS] . Згідно договору купівлі продажу квартири від 08.09.2010, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , продавці передали у власність покупця квартиру [ADDRESS] . Продаж квартири за домовленістю сторін вчинився за 584 600,00 грн. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, вказана квартира на праві приватної власності належить [PERSON] . Оскільки обидві сторони не заперечували проти факту, що зазначена квартира була придбана у шлюбі за спільні кошти, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та визнанні за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 квартири [ADDRESS] . Також, у шлюбі сторонами було придбано автомобіль КІА Sportage, 2013 року випуску, VIN-код [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , право власності на який було також зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №8045/2020/2013919 від 27.05.2020 вказаний автомобіль [PERSON] було відчужено [PERSON] за 100 000,00 грн. Оскільки, вказаний договір [PERSON] укладався у період шлюбу із [PERSON] , але доказів, що [PERSON] надавала згоду на відчуження вказаного автомобіля відповідачем суду не надано, то з відповідача підлягає стягнення у якості відшкодування за продаж автомобіля у розмірі 1/2 , що складає 50 000,00 грн. від суми продажу на корить [PERSON] . При визначенні суми компенсаційної виплати суд керується звітом про оцінку транспортного засобу від 20.04.2020, складеним оцінювачем ПП "Бізнес-капітал", відповідно до якого оціночна вартість автомобіля КІА Sportage, д.н.з. [NUMBER] , станом на 20.04.2020 становить 100 000,00 грн. Інших належних доказів дійсної вартості проданого автомобіля сторонами суду не надано. У ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Відповідно до положень частини першої та шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16 та постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року справа № 444/848/16-ц (провадження № 61-33882св18). Разом з тим, суд зауважує, що позивачем [PERSON] не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності грошових коштів на загальну суму 8000,00 доларів США, тому можна дійти висновку про недостатність та неналежність доказування позивачем за первісним позовом факту вказаних грошових коштів, що є предметом спору, до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із положеннями статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України визначено що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Аналізуючи наведенні норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позовна вимога за первісним позовом підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: partial