Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до Державної організації "Резиденція "Синьогора", в якій поставила питання про визнання незаконним та скасування наказу №169 від 21 грудня 2016 року, винесеного генеральним директором ДО "Резиденція "Синьогора" [PERSON], про її звільнення з підстав, передбачених п.2 ст.41 КЗпП України, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 2014 року працювала в ДО "Резиденція "Синьогора" на посаді завідувача готельного комплексу. За період роботи не мала жодних дисциплінарних стягнень. На початку 2016 року генеральним директором ДО "Резиденція "Синьогора" був призначений\~[PERSON], який до неї, а також до інших адміністраторів готельного комплексу почав ставитись упереджено через відмову виконувати його незаконні вказівки та розпорядження, маючи намір домогтись їх звільнення.\~\~Наказами №100 від 04 серпня 2016 року та № 130 від 06 жовтня 2016 року безпідставно накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Наказ про її звільнення винесено з порушенням вимог, встановлених ст. 43 КЗпП України, тобто без згоди профспілкового органу. Тому просила визнати незаконним та скасувати наказ, поновити її на роботі з часу звільнення та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також моральні відшкодування. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлений позов підтримали з наведених в позовній заяві підстав, доповнивши, що рішенням Богородчанського районного суду від 03 лютого 2017 року визнано незаконними та скасовано накази відповідача № 100 від 04 серпня 2016 року та № 130 від 06 жовтня 2016 року, на підставі яких вони звільнена з роботи. [PERSON] просила визнати незаконним та скасувати оскаржений наказ, поновити її на роботі з часу звільнення та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. [PERSON] того зазначила, що винесенням наказу про звільнення їй було завдано моральної шкоди, оскільки такі дії відповідача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та витрат додаткових зусиль для організації життя. На відшкодування моральної шкоди просила стягнути з відповідача 10000 грн. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала. Вказала, що оспорюваний наказ про звільнення позивачки було винесено у зв'язку з втратою довіри до неї. Вважає, що підстав для задоволення позову немає, тому просила у задоволенні заявлених вимог відмовити. Ст. 43 Конституції України вказує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази, подані в розпорядження суду, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 23 жовтня 2014 року перебувала у трудових відносинах з ДО "Резиденція "Синьогора", в якій працювала спочатку на посаді завідувача господарством, яку 04 серпня 2015 року було перейменовано на "завідувач готельного комплексу". Наказом №169 від 21 грудня 2016 року її звільнено з роботи на підставі п.2 ст.41 КЗпП України\~у зв'зку з втратою довіри. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених ст. 40 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: ...винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як підтверджується матеріалами справи, підставою для звільнення послужило те, що наказами № 100 від 04 серпня 2016 року та №130 від 06 жовтня 2016 року позивачка була притягнута до дисциплінарної відповідальності у виді догани. Рішенням Богородчанського районного суду від 03 лютого 2017 року визнано незаконними та скасовано накази генерального директора Державної організації "Резиденція "Синьогора" [PERSON] №100 від 04 серпня 2016 року «Про винесення догани», яким до [PERSON] застосовано захід дисциплінарного стягнення у виді догани, та наказ №130 від 06 жовтня 2016 року «Про винесення догани» в частині оголошення догани [PERSON] Підстави звільнення від доказуваня встановлюються ст.61 ЦПК України, зокрема ч.3 цієї статті визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Богородчанського районного суду від 02 лютого 2017 року, ухваленим за результатами розгляду позову [PERSON] до Державної організації "Резиденція "Синьогора" про визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарного стягнення та про поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу встановлено, що працівник, крім обовязків, наділений також і правами, які закріплені в тому числі у посадовій інструкції. Адміністратор готелю, який виконує свою роботу позмінно, несучи цілодобові чергування, відповідно до п.3.3.; 3.4 має право вимагати сприяння у виконанні своїх посадових обовязків і здійсненні прав, та на створення організаційно-технічних умов, необхідних для виконання посадових обовязків та надання необхідного обладнання та інвентарю, в тому числі і обладнання та інвентарю, необхідного для забезпечення нормальних життєвих потреб працівника, як то місця для відпочинку, прийому їжі, можливості змінити одяг, тощо. Тому використання особою у потребі прального обладнання готелю для прання одягу, який використовувався під час виконання службових обовязків, не дає підстав стверджувати про неправомірне використання наданих службових повноважень чи використання їх у особистих цілях. Що стосується і [PERSON] Щодо відсутності опису матеріальних цінностей у номерному фонді готелю та котеджах, що також стали підставою для звільнення позивачки, суд вважає також безпідставними та недоведеними. Пленум Верховного Суду України Постановою №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст. 41 КЗпП України) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. ...Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. Враховуючи вищенаведене, судом зроблено висновок про недоведеність фактів винних дій позивачки, які б стали підставами для законного звільнення з роботи по п. 2 ст.41 КЗпП України в зв'язку з підстав втрати довір'я. На думку суду, звільнення позивачки у зв'язку з\~втратою довіри\~(п.2 ст.41 КЗпП України) є необґрунтованим. При обслуговуванні товарних цінностей вона не вчинила умисно або необережно такі дії, які б дали відповідачу підстави для втрати довіри до неї. В судовому засіданні не підтверджено жодних обстпвини, які послужили підставою для звільнення [PERSON], а тому суд прийшов до переконання, що вимоги позивачки про поновлення на роботі є повністю обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Розрахунок середнього заробітку для таких виплат проводиться за правилами, визначеними у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки бухгалтерії, середньоденна заробітна плата позивачки складає 173 грн. 26 коп. Вищевказана сума ніким з учасників судового розгляду не заперечувалась. Періодом вимушеного прогулу є період з часу звільнення позивачки - з 21 грудня 2016 року - до ухвалення судового рішення про поновленная [PERSON] на роботі. Таким чином, на користь позивача з відповідача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13167, 76 грн. Суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на попередній роботі незаконно звільненого працівника, згідно з положеннями ст. 367 ЦПК України. Відповідно до ч.1 \~ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконне звільнення позивачки безперечно призвело до певних моральних переживань. Однак суд вважає, що поновлення судом порушеного права, є достатньою моральною сатисфакцією, яку позивачка отримала в результаті вирішення її спору. Нею не наведено ґрунтовних доказів на підтвердження необхідності стягнення моральної шкоди у грошовому виразі у заявленій нею сумі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат при зверненні з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 640 грн. На підставі вищевикладеного, ст. 41; 221; 232-233, 235 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial