Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] і [PERSON], які діють в особистих інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON], [INFO], звернулися до суду з позовом до Російської Федерації, в якому просять відшкодувати майнову та моральну шкоду, завдану втратою житла і майна та вимушенним переселенням з тимчасово окупованої території м. Червонопартизанськ Луганської області, Україна, у червні 2014 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Позивачі мотивують свої вимоги тим, що у квітні 2014 року, після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної [PERSON] Крим та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], [PERSON], [INFO], уродженка смт. Ярмолинці Ярмолинецького району Хмельницької області, які перебувають у шлюбі, в якому у них 04.11.2008 народилася донька [PERSON], були зареєстровані та проживали в [INFO] "б"[ADDRESS], у двокімнатній квартирі, яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, призвели до втрати позивачами житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території м.Червонопартизанськ Луганської області та стали причиною їх вимушеного переселення у червні та серпні 2014 року до підконтрольної Україні території - в смт. Ярмолинці Хмельницької області. Згідно із рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21.12.2016 у справі №689/2292/16-ц, яке не оскаржувалося з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, безпосередньо встановлено факт вимушеного переселення [PERSON] у серпні 2014 року та [PERSON] із малолітньою дитиною [PERSON] в червні 2014 року з окупованої території Луганської області збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України. Позивачі вважають, що збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України, які спричинили втрату позивачами житла і майна, а також їх вимушене переселення, позивачам та їх дитині було завдано істотної шкоди, в зв'язку з чим просять стягнути з держави Російська Федерація на їх користь в рахунок відшкодування майнової шкоди у зв'язку із втратою житла та неможливістю передати його в оренду в сумі 113312,5 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України складає 3484,62 Євро, а також в рахунок відшкодування моральної шкоди по 1138125,24 грн. кожному, що на день подання позову до суду за офіційним курсом НБУ складає 35000 Євро. В судове засідання позивачі і їх представник, які у встановленому порядку оповіщені про час і місце розгляду справи, не з"явилися. Від представника позивачів до суду надійшла заява, в якій він підтримав позов у повному обсязі, просив розглянути справу у його відсутності та відсутності позивачів. Відповідач - представник Російської Федерації, в судове засідання на вказану дату та час не з'явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать розписки про отримання посольством Російської Федерації в Україні судових повісток 04.12.2018 та 11.02.2019. \~ \~ \~ \~Оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянином України, який народився 30.03.1985 в м.Свердловськ Луганської області України. [PERSON] є громадянкою України, яка народилася 25.04.1985 в смт. Ярмолинці Ярмолинецького району Хмельницької області України. З 14.07.2007 [PERSON] і [PERSON] перебувають у шлюбі. Від даного шлюбу народжено доньку - [PERSON], [INFO]. До червня 2014 року [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітня донька [PERSON] були зареєстровані та проживали за адресою: [INFO] "б", кв. 31, власником якої являється [PERSON] Дані обставини підтверджуються: даними паспорту\~громадянина України [PERSON]\~серії НВ\~№566510\~(а.с.\~9),\~даними паспорту\~громадянина України [PERSON] серії ЕН №859371 (а.с. 10), свідоцтвом про шлюб серії І-БВ №032242, виданим 13.07.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Дунаєвецького районного управління юстиції Хмельницької області (а.с. 7); свідоцтвом про народження [PERSON] серії 1-БВ №092353, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Дунаєвецького районного управління юстиції Хмельницької області 07.11.2008 року (а.с 8); договором дарування квартири, посвідченим 18.05.2012 приватним нотаріусом Свердловського міського нотаріального округу Луганської області [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №416 (а.с. 11), витягом про державну реєстрацію прав №34693842 від 03.07.2012 (а.с. 12). На даний час позивачі перебувають на обліку, як особи, переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та тимчасово проживають в [INFO] "а"[ADDRESS], що підтверджується довідками управління соціального захисту населення Ярмолинецької районної державної адміністації №№00013, 00014 від 28 жовтня 2014 року, №№13, 14 від 03 травня 2018 року (а.с. 13, 14, 21, 22). Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21.12.2016 у цивільній справі №689/2292/16-ц, яке набрало законної сили, безпосередньо встановлено факт вимушеного переселення [PERSON], [INFO], разом з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], в червні 2014 року, та [PERSON], [INFO], в серпні 2014 року, з окупованої території Луганської області, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд, виходячи з встановленого рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21.12.2016 у цивільній справі №689/2292/16-ц юридичного факту, робить висновок, що безпосереднім суб'єктом, внаслідок дій якого [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітній дитині [PERSON] завдано шкоди, є Російська Федерація. В силу ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку міст, які визнані цією постановою окупованими входить також і м. Вознесенськ (бувша назва - м.Червонопартизанськ) Луганської області. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Луганської області були порушені невід"ємні права позивачів на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії, передбачені статтями 28, 29, 32, 34 Конституції України, статтями 3, 5, 8, 9, 10, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (ратифікована Законом України № 475/75-ВР від 17.07.1997 р., далі Європейська Конвенція), IV Женевською конвенцією 1949 про захист цивільного населення під час збройного конфлікту. Стаття 3 Європейської конвенції встановлює, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Згідно статті 5 Європейської конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ст. 8 Європейської конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Статтею 9 Європейської конвенції встановлено, що кожен має право на свободу думки, совісті та релігії. Кожен має право на свободу вираження поглядів (ст. 10 Європейської конвенції). Користування правами та свободами, визнаними в Європейській конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або іншою ознакою (ст. 14 Європейської конвенції). До початку збройної агресії Російської Федерації проти України позивачі були повноправними громадянами держави Україна, де людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м.Вознесенськ\~(Червонопартизанськ)\~Луганської областівони мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте, з початком збройної агресії Російської федерації проти України їх життя стрімко погіршилось. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, призвели до неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Вознесенськ (Червонопартизанськ) Луганської області, стали причиною їх вимушеного переселення у червні та серпні 2014 року до підконтрольної Україні території - смт. Ярмолинці Хмельницької області. Позивачі втратили можливість працювати на постійних робочих місцях; їх позбавили житла, налагодженого побуту, надії на повернення додому, можливості планувати своє майбутнє, а також вільного спілкування із друзями та родичами. На новому місці заявникам довелося пристосовуватися до нових умов життя, шукати нову роботу. Крім того, позивачі фактично позбавлені можливості володіти, користуватись та розпоряджатись належним їм майном, зокрема, квартирою № 31 в будинку № 14 "б" по вул.\~Шахтарській в\~м.Вознесенськ\~(Червонопартизанськ)\~Луганської області,що завдає їм моральної та майнової шкоди у вигляді недоотриманих доходів, які вони могла б реально одержати за звичайних обставин, якби їх право власності на це нерухоме майно не було порушене. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. За змістом ч.1, 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Розмір упущеної вигоди, яку складають недоотримані доходи від передачі в оренду двохкімнатної квартири № 31 в будинку № 14 "б" по вул. Шахтарській в м.Вознесенськ (Червонопартизанськ) Луганської області, згідно з розрахунком позивача, за період з липня 2014 року по вересень 2018 року становить 113312,5 грн., що на день пред'явлення позовної заяви до суду за офіційним курсом НБУ складало 3484,62 Євро. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог Правила суду компенсація шкоди, які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши Правила суду компенсація шкоди, виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер. При вирішенні вимог позивачів про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Туреччини (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Туреччина зобов'язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того, суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Враховуючи тривалість порушень прав та законних інтересів позивачів, а саме більше чотирьох років, та з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану матеріальну та моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно них. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачам моральну шкоду, суд виходить із тривалості порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідків для позивачів, які до цього часу не можуть повноцінно влаштувати свій побут (не мають свого власного житла, сталого місця проживання тощо), вік позивачів, для яких такі кардинальні зміни їх життя є складними та обтяжливими. Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, які полягають у порушенні налагодженого способу життя та змушення їх докладати зусиль для досягнення звичного життя, суд вважає справедливим розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду у сумі, яку визначили позивачі в позовній заяві - 1138125,24 грн. що на день пред'явлення позову за офіційним курсом НБУ є еквівалентом в 35000 Євро. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме [PERSON] Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Згідно п. 2 Будапештського меморандуму визначено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй. У відповідності з Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров'я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому суд доходить до висновку про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Враховуючи те, що позивачами наведені обґрунтовані правові докази вини відповідача, а відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування доводів позивачів, суд приходить до висновку, що є всі правові підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 10738 грн. На підставі ст. 28,\~29,\~32,\~34,\~41 Конституції України, ст. 3,\~5,\~6,\~8,\~9,\~10,\~14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 11, 16, 22, 23, 321, 386, 1166, 1167 ЦК України,

Outcome: approved