Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати дії відповідача щодо примусового обстеження позивача на стан алкогольного сп'яніння неправомірними та зобов'язати відповідача шляхом публічного усного вибачення спростувати недостовірні відомості. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.05.2018 року виконуюча обов'язки головного лікаря КП "Кодимська ЦРЛ" [PERSON] примусила позивача пройти обстеження на стан алкогольного сп'яніння та не випускала її з приміщення до проходження такого обстеження, чим порушила її конституційне право на вільне пересування, а також погрожувала звільненням з роботи. Вказує, що внаслідок зазначених дій відповідача та поширення інформації про перебування позивача в стані алкогольного сп'яніння була принижена її честь, гідність та ділова репутація. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просила суд їх задовольнити. Відповідач позов не визнала, пояснивши, що в період з 02.04.2018 року по 06.06.2018 року вона перебувала на курсах з підвищення кваліфікації в м. Харків. У зв'язку з тим, що в КП "Кодимська ЦРЛ" лише один лікар рентгенолог, між нею та в.о. головного лікаря [PERSON], а також з керівництвом закладу де вона проходила підвищення кваліфікації, була досягнута усна домовленість, що вона один раз в тиждень буде з'являтись до лікарні проводити опис рентгенологічних знімків. 25.05.2018 року вона перебувала в приміщенні лікарні та проходила повз підсобне приміщення, звідки було чути розмову працівників. Вона увійшла до підсобного приміщення, в якому було чути характерний запах алкоголю, про що вона повідомила свого заступника, який на той час офіційно виконував обов'язки головного лікаря. Зазначає, що саме ним була створена комісія та проведено обстеження працівників лікарні на стан алкогольного сп'яніння, в тому числі і позивача. Якби він вважав за недоцільне проведення даного обстеження то міг би його не проводити. Також вказує, що образливих слів в цей час вона не вживала та не примушувала нікого проходити огляд на стан сп'яніння. Вважає, що не поширювала інформацію, яка б принижувала честь і гідність позивача, чи шкодила її діловій репутації. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні було встановлено, що 25.05.2018 року комісією у складі в.о. головного лікаря КП "Кодимська ЦРЛ" [PERSON], головної медичної сестри [PERSON] та медичної сестри приймального відділення [PERSON] було проведено обстеження працівників лікарні, в тому числі й позивача, на предмет вживання алкогольних речовин. За результатами проведеного обстеження складено акт № 3, який підписаний членами комісії. З пояснень допитаних в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що саме ними проводилось обстеження працівників на предмет вживання алкоголю. Також свідки зазначили, що працівники, яких обстежували добровільно проходили тест на наявність в організмі алкоголю. Жодного примусу щодо них не застосовувалось. Допитаний в судовому засіданні, в якості свідка, [PERSON] надав пояснення аналогічні поясненням позивача, однак судом вони оцінюються критично, у зв'язку з тим, що даний свідок також звертався до суду з аналогічним позовом у даній справі, однак через неусунення недоліків позовної заяви, позов в частині заявлених ним позовних вимог був повернутий. Згідно з вимогами ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, що є недоторканим. Згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", під поширенням інформації слід розуміти передання по телебаченню, в характеристиках та заявах, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. Відповідно до положень ст. 277 ЦК України та ст. 12 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною покладається на відповідача, однак позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації та довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту честі, гідності, за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст.ст. 16, 277 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Позивачем до суду, крім її пояснень, не було надано жодного належного доказу на підтвердження своїх доводів, а тому, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed