Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернулася до Звенигородського районного суду з позовом до Звенигородської міської ради про визнання належності майна померлому та визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свій позов тим, що після смерті її батька - [PERSON], померлого [INFO] відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, розташованих по [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] в порядку ст.549 ЦК України в редакції 1963 року спадщину за законом прийняла його дружина, а її мати, [PERSON], вступивши в управління та володіння спадковим майном, але свідоцтво про право на спадщину вона не оформила. За життя [PERSON] склала заповіт, за яким позивачка є спадкоємцем спадкового майна померлої [PERSON], окрім неї інших спадкоємців після смерті матері немає. В установлений законом строк позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері, отримавши 29.10.2003 року свідоцтво про право на спадщину на грошові вклади, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме будинок, який її батьком не було здано в експлуатацію. Тому позивачка звернулася до суду і просить суд визнати належність будинковолодіння по [ADDRESS] за померлим [PERSON] та визнати за [PERSON] та за нею право власності на спадкове домоволодіння. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, але надіслала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача - Звенигородської міської ради, Звенигородського району, Черкаської області в судове засідання не з'явився, але подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі та просив розглянути справу без його участі. Представник третьої особи інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Черкаській області, який в установленому законом порядку, передбаченому ст.74 ЦПК України був повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причина його неявки суду невідома, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки до суду та розгляд справи без його участі. Суд ухвалив провести розгляд справи без участі сторін та представника третьої особи на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України в зв"язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов пiдлягає задоволенню з таких підстав. З 1 січня 2004 року набрав чинності новий Цивільний Кодекс України (далі-ЦК України) в новій редакції. Відповідно до п.п.4,5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто Цивільний Кодекс Української РСР (1963 р.), обговорюючи питання про прийняття спадщини після смерті [PERSON], а також і ЦК України 2004 року при вирішенні питання про спадкування після смерті [PERSON] Судом встановлено наступні факти: 16.02.1951 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Звенигородському райвідділі ЗАГС Київської області, актовий запис №32, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про одруження [NUMBER] (а.с.32). 30.03.1953 року на ім»я [PERSON] Звенигородською міською радою було виділено земельну ділянку в [ADDRESS], яку було перейменовано на «[ADDRESS]». Згідно акту Уманського бюро технічної інвентаризації від 30.03.1953 року було відведено земельну ділянку під будівництво будинку [PERSON] Земельна ділянка, розміром 683 кв.м. перебувала в постійному користуванні [PERSON] з березня 1953 року згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для індивідуального будівництва від 30.03.1953 року (а.с.21-22,23). На протязі 1953-1990 років подружжя [PERSON] здійснили будівництво будинку та надвірних споруд на підставі проекту забудови земельної ділянки, виготовленому Уманським бюро технічної інвентаризації 30.03.1953 року. По закінченню будівництва [PERSON] не здав його в експлуатацію та не отримав свідоцтва про право власності на будинок. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05.10.1977 року (а.с.4). Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], яку в порядку ст.549 ЦК Української РСР в редакції закону 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини прийняла дружина померлого, яка є матір»ю позивачки [PERSON], яка постійно до смерті спадкодавця і після цього доглядала за будинком, на протязі шести місяців з дня смерті чоловіка [PERSON] вступила в фактичне управління будинком, утримувала його, користувалася іншим спадковим майном чоловіка, тобто вона фактично і своєчасно прийняла спадщину, але свідоцтво про право на спадщину на будинок [ADDRESS] вона не оформила. Відповідно до ст.529 Цивільного кодексу Української РСР, який підлягає застосуванню при обговоренні питання щодо спадкоємців після смерті [PERSON], у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Аналогічна норма міститься також і в ЦК України 2004 року. Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР в редакції закону 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. [INFO] померла мати позивачки [PERSON]. Даний факт підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого [INFO] відділом реєстрації актів громадянського стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області (а.с.4). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] який розташований на земельній ділянці розміром - 683 кв.м. За заповітом, посвідченим 19 липня 1985 року державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Федоровою Т.О., [PERSON] належний їй будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] заповіла позивачці [PERSON] (а.с.17). [PERSON] та [PERSON] одружились 23.11.1999 року, після одруження прізвище позивачки змінено на "[PERSON]" (а.с.33). Частина 1 статті 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст.1223 ЦК України (в редакції 2004 р.) позивачка є спадкоємцем за заповітом спадкового майна померлої [PERSON], окрім неї інших спадкоємців немає. Суд приймає до уваги ту обставину, що позивачка неподала заяву про відмову від прийняття спадщини та вчасно звернулася до нотаріальної контори для оформлення спадщини після смерті матері [PERSON] За її заявою було заведено спадкову справу за №553 від 29.10.2003 року, тоді ж видане свідоцтво про право на спадщину за р.№2303 на грошові вклади на користь [PERSON]. Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на жилий будинок не видавалося (а.с.15,16). Отримати свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не може в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок по [ADDRESS] щодо права власності спадкодавців. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла її дочка [PERSON](а.с.33), однак не оформила спадкових прав. З довідки, виданої відділом Держземагенства у Звенигородському районі Черкаської області від 29.10.2013 року вбачається, що в книзі реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку фізичних осіб розділ І за адресою [ADDRESS] станом на 28.12.2012 року дані на [PERSON] про наявність державного акта відсутні (а.с.20). З технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS] виготовленого Черкаським обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації 13.09.2013 року на замовлення позивачки [PERSON] вбачається, що він збудований в 1958 році. Домоволодіння складається з житлового будинку "А-1", житлової прибудови "А-1", погребу під частиною будівлі "В", прибудови "а", тамбуру "а1", сараю "Б", убиральні "Г", сараю "Д", огорожі №1, воріт №2, колодязю питного №3, огорожі №4, загальною інвентиризаційною вартістю 149 325,0 грн. (а.с.5-9). Відповідно до висновку КПВАПП "Облархбюро" від 14.11.2013 року № 109, складеного за результатами обстеження присадибної земельної ділянки по [ADDRESS] вбачається, що будівництво житлового будинку та надвірних господарських будівель здійснене на присадибній земельній ділянці площею 683,0 кв.м., яка перебувала з березня 1953 року в постійному користуванні [PERSON]. Державний акт на право власності відсутній. Територія даної садиби розташована в центральній частині м.Звенигородки в зоні існуючої садибної забудови, що відповідає генеральному плану міста. На протязі 1953-1990 років нині покійні [PERSON] та [PERSON] (батьки позивачки) здійснили будівництво житлового будинку та надвірних господарських будівель на підставі проекту забудови земельної ділянки, виготовленого Уманським бюро технічної інвентаризації 30.03.1953 року. Розміщення на території двору житлового будинку з житловою прибудовою відповідає проекту забудови садиби та вимогам ДБН 360-92 "Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень". Щодо будівництва прибудови до житлового будинку господарського приміщення для зберігання інвентаря (літ. «Д», №5), то дане будівництво здійснене з недотриманням вимог пункту 3.25*абзац 3 ДБН360-92** "Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень", відповідно до якого відстань від будівель до меж з сусідськими садибами повинна бути не менше 1,0м., а дана прибудова розміщена по межі з сусідською садибою [ADDRESS], чим порушено також законні інтереси сусіда - власника даної садиби, на що в матеріалах справи мається копія письмової згоди власниці садиби [PERSON](а.с.25). Літня кухня з погрібом та господарське приміщення для зберігання палива (літ. «Б», «В», №3,4) побудовані на території двору з відхиленням від проекту: змінено місце їх розміщення. Лінія забудови та «червона» лінія вул.[ADDRESS] не порушені (а.с.10-11). Згідно висновку Звенигородського міськрайонного управління головного управління Держсанепідслужби у Черкаській області та Звенигородського районного відділу Управління ДСНС України у Черкаській області не порушені державні будівельні норми та державні санітарні правила при забудові житлового будинку [ADDRESS] (а.с.18-19). Позивачка зверталась до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Черкаській області для прийняття будинку в експлуатацію, в матеріалах справи мається лист-відповідь з посиланням на законодавство, що регулює діяльність ІДАБК у Черкаській області (а.с.13-14). Належна оцінка зібраних у справі доказів вказує на наявність підстав для задоволення позову на підставі ст.376 ЦК України. Враховуючи ту обставину, що позивачка не має можливості в позасудовому порядку реалізувати свої права на спадщину після смерті матері [PERSON], суд вважає встановленими обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх позовних вимог. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і має підстави для задоволення позову в повному обсязі, а саме, що будинок з надвірними спорудами, розташований в м.Звенигородка по [ADDRESS] на момент смерті [INFO] [PERSON] належав йому на праві приватної власності, а після його смерті належав в порядку спадкування за законом [PERSON], в даний час належить в порядку спадкування за заповітом [PERSON] Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача не стягувати в зв»язку з відмовою позивачки від їх стягнення. На підставі ст.ст.529,549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), ст.ст.328, 376, 1223,1268 ЦК України (в редакції 2004 року),

Outcome: approved