Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

18.12.2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання такою, що припинена іпотеки квартири №42, яка розташована в будинку [ADDRESS], зареєстровану за договором іпотеки від 26 грудня 2006 року, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством "Всеукраїнський акціонерний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (реєстровий номер 2780) та зняти заборону на відчуження квартири № 42, яка розташована в будинку [ADDRESS] та скасувати записи, внесені до Державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 26 грудня 2006 року за номером 4294715, та до Державного реєстру іпотек про реєстрацію предмета іпотеки за номером 4417859 від 29 січня 2007 року. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначила, що 26 грудня 2006 року в забезпечення виконання кредитного договору № 1Ф-89 , укладеного з ВАТ "ВАБ" анею було укладено з Банком договір іпотеки , реєстровий номер 2780 нерухомого майна - квартири , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 11.11.2015 року, яке набуло законної сили і не оскаржувалося Банком, позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 162 900 (сто шістдесят дві тисячі дев'ятсот) грн. 29 коп. Розстрочено виконання рішення суду, в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, строком на 11 місяців рівними частинами щомісячно по 14 809 грн. 12 коп., починаючи з 25.11.2015 року. У встановлений судом строк вона повністю виконала рішення суду і сплатила всю суму заборгованості, що підтверджується доданими квитанціями. Після цього вона звернулася до відповідача із заявою про видачу довідки про відстуність заборгованості за кредитним договром та припиненням обтяження нерухомого майна- предмету іпотеки. Листом від 05 жовтня 2016 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повідомлено позивачку про наявність непогашеної заборгованості стном на 03.10.2016 року . Таким чином, відповідачем не визнаються припиненими зобовязання за кредитним договором та договором іпотеки , що порушуїї її права власності, а іншим чином спір вирішити неможливо. В обгрунтування позову посилається на вимоги ст. 391,392, 526, 589-599,1049 ЦК України та ст. 17 ЗУ "Про іпотеку". 15 лютого 2018 року відповідачем - уповноваженою особою Фонду гарантуванняя вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіна М.А. надано відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти пзовних вимог, вважає їх безпідставними та необгрунтованими. Так, відповідно до Постановаи НБУ від 19.03.2015 року № 188 "Про відкоикання банківської ліцензії і ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" виконавчою дирекцією фонду прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 "Про початок процедури ліквідації Банку та призначено уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку". Оскільки кредит надавався в доларах США, то кошти на погашення кредиту на позичковий рахунок позивача повинні були зараховуватися у валюті кредиту. За період виконання рішення суду з 25.11.2015 року по 05.09.2016 року позивачем було перераховано суму коштів 162 910 грн, кошти були зараховані відповідно до курсу НБУ та розподілені. У звячзку з нестабільним курсом валют між датами зарахування коштів заборгованість залишається непогашеною. Таким чном, оскільки [PERSON], була ознайомлена з умовами кредитування, звернення до суду з такими вимогами є способом ухилення від повного повернення наданих кредитних коштів , що є нічим іншим, як зловживанням правом, що не спрямоване на захист порушеного права. 24 квітня 2018 року представником позивача адвокатом [PERSON], надана відповідь на відзив, відповідно до викладеної позиції позивача , оскільки Банк скористався своїм правом на достьрокове стягнення кредитної заборгованості та судом ухвалено рішення про стягнення повної суми заборгованості за кредитом , Банк втратив право на нарахування будь-яких сум за кредитним договром, аналогічний правовий висновок викладений у Постанові ВС від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц. Оскільки позивачкою повністю виконано рішення суду і погашено всю суму заборгованості кредитний договір припинив свою дію в зв'язку з повним його виконанням, отже іпотека, яка має похідний характер від основного зобов'язання,також є припиненою. 14.08.2018 року позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] - до набрання судовим рішенням по справі законної сили та заборонити органам та суб'єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] Ухвалою суду від 04.09.2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2018 року задоволено клопотання представника позивача про забезпечення доказів та витребувано у відповідача рощгорнутут довідку про розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договром № 1Ф-80 від 26.12.2006 року. Ухвалою суду від 24.04.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у режимі відеоконференції - у відповідності до ч.1 ст. 212 ЦПК України через відсутність у суді відповідної технічної можливості. 08 червня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача щодо відкладення судового засідання в зв'язку з неможливістю явки в судове засідання. Ухвалою суду від 26.06.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у режимі відеоконференції. 26 вересня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача щодо відкладення судового засідання в зв'язку з неможливістю явки в судове засідання. Ухвалою суду від 25.10.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у режимі відеоконференції. При цьому жодного разу представником відповідача не надано ні пояснень на відповідь на відзив позива, отримані ним у встановленому законом порядку, а також не виконана ухвала суду про забезпечення доказів . Представник позивача подав заяву про розгляд справи у судовому засіданні 04.12. 2018 року за його відсутності, просив про задоволення позову з викладених в ньому та додаткових письмових поясненях по стуі позову підстав , а також з урахуванням висновків, викладених удоданих Постановах Верховного Суду. Відповідно до п.3 ч. 2 та п.2 ч.3 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу у відсутності сторін , оскільки представником позивача подана відповідна заява, а представник відповідача двічі не зявивися в судове засідання і відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи . З'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 26 грудня 2006 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір №1Ф-8О, відповідно до якого банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 44 000,00 доларів США, на умовах, визначених цим Договором та Додатковими угодами до нього, що можуть бути укладені в майбутньому і що складатимуть невід'ємну частину цього Договору. Термін користування кредитом - до 23.12.2016 року. Плата за користування кредитом - 13,5 % річних. Відповідальність Позичальника передбачена Розділом 4 вищевказаного договору. 22.09.2009 року між сторонами був укладений Додатковий договір №2 до вищевказаного кредитного договору, відповідно до якого сторони внесли зміни до умов кредитного договору. 22.09.2009 року між сторонами був укладений Додатковий договір №3 до вищевказаного кредитного договору, відповідно до якого сторони внесли зміни до п.3.3.8 умов кредитного договору. 22.10.2009 року між сторонами був укладений Додатковий договір №3 до вищевказаного кредитного договору, відповідно до якого сторони внесли зміни до умов кредитного договору. 30.11.2011 року між сторонами був укладений Додатковий договір №4 до вищевказаного кредитного договору, відповідно до якого сторони внесли зміни до умов кредитного договору. 29.07.2015 року на адресу відповідача надсилалася вимога іпотекодавцю про погашення заборгованості. У якості забезпечення виконання зобов'язання за договором кредиту №1Ф-8О від26.12.2006 року, [PERSON] за іпотечним договором від 26 грудня 2006 року передала в іпотекуВАТ "ВАБ" квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір того ж дня посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. та зареєстровано у реєстрі за № 2780. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо зазначеної квартири 26.12.2006 року за реєстраційним номером 6577571 зареєстровано обтяження у вигляді заборони на відчуження та за реєстраційним номером4294715 зареєстровано заборону відчуження до припинення дії договру іпотеки , за реєстраційним номером 4417859 зареєсчтрована іпотека за вищевказаним договором іпотеки. Як вбачається з рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 11.11.2015 , станом на час розгляду справи [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, поточна заборгованість за кредитом - 8963,03 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків - 501,92 доларів США, штраф - 2511,95 доларів США , а всього а загальну суму, як зазначив сам Банк 201 546 грн. - станом на 06.08.2015 року. Враховуючи важкий матеріальний стан відповідачів, суд прийшов до висновку, що слід зменшити розмір пені до 500 грн. 00 коп., оскільки він значно перевищує розмір збитків. Крім того, відповідачка надала суду квитанції від 26.10.2015 року про оплату боргу, а отже вказані квитанції не були враховані позивачем при розрахунку заборгованості. Таким чином, розмір загальної заборгованості на час розгляду справи становить 162 900,29 грн. У частині 4 ст. 82 ЦПК України , зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили, також в силу вимог 82 ЦПК України має преюдиційне значення, оскільки ним встановлено фіксований розмір невиконаного зобов'язання [PERSON] перед кредитором за договором кредиту від 26 грудня 2006 року на час його розірвання в достроковому порядку. Як підтверджується наданими позивачем квитанціями [PERSON], щомісячно у період з 25 листопада 20915 року по 20 вересня 2016 року слачувала в рахунок вказаного кредиту по 14810 грн. Як вбачається з відповіді ПАТ "ВіЕйБі Банк" (ліквідація) від 05.10.2016 року , станом на 03.10.2016 року по кредитному договру " 1Ф-8о від 26.12.2006 року існує несплачена заборгованість, оскільки звернення ждо суду не є підставою для зупинення Банком нарахування процентів, комісій та штрафних санкцій відповідно до умов кредитного договору. у звязку з невиконанням позичальником зобовязань за кредитним договром своєчасно та в повному обсязі Банк може повторно звернутися до суду із заявою про стягненя заборгованості за договором. Згідно наданої Банком довідки від 05.10.2016 року заборгованість за кредитним договром № 1Ф-8О від 26.12.2006 року станом на 03 жовтня 2016 року складає по поверненню кредиту 3160,82 долари США, по сплаті відсотків 57,45 доларів СА, 3115,62 грн штрафу за несвоєчасне плогашення кредиту. Як вбачається за надано у відзиві розрахунку відповідача за час виконання рішення суду банком було зараховано на оплату пені 18 545,79 грн. ( 6698,09 грн в листопад 2015 року+ 1418,32 грн за грудень 2015 року + 4625,50 за березень 2016 року +1550,33 грн за квітень 2016 року +4262,55 грн за липень 2016 року ) та решта коштів переведено в долари США зат різними крусами на час сплати платежу і загалом 962,73 долари США на оплату погашення процентів та 4770,84 долари США на погашення тіла кредиту. При цьому на час звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом, Банком було визначено розмір заборгованості позичальника у розмірі 201 448 ,62 грн, з яких 8963,03 долари США щаборгованості за кредитом , 501,92 доларів США заборгованості по сплаті відсотків, 2511,95 грн штрафу за пропуск платежів. Позовні вимоги були заявлені про стягнення заборгованості саме у національній валюті України - гривні. Таким чином, при здійсненні оплати за рішенням суду Банком при прийнятті оплати кошти були направлені на погашення штрафу, що явно нараховувалися після набрання рішенням суду законної сили, а аткож на погашення відсотків за кредитом також у сумі, що перевищує втсановлений судом розмір заборгованості про процентам. Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В матеріалах справи містяться докази, що основне зобов'язання за вказаним кредитним договором виконано у повному розмірі у сумі, встановлений вищезазначеним судовим рішенням. Стаття 1 Закону України «Про іпотеку» визначає іпотеку як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі статтею 593 ЦК України, статтями 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека як забезпечувальне зобов'язання, що має похідний характер від основного зобов'язання, зокрема, припиняється у разі припинення виконанням зобов'язання, виконання якого забезпечене іпотекою. Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Згідно із частиною першою статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Вирішуючи спір, суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені судом, дійшов висновку про те, що основне зобов'язання за кредитним договором від 26 грудня 2006 року виконано у зв'язку з фактичним повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з [PERSON] всієї суми заборгованості за цим договором, отже, таке зобов'язання припинилось на підставі статті 559 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки). Виходячи з викладеного, суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором, оскільки наданими позивачем доказами підтверджено виконання ним зобов'язання за кредитним договором від 26.12.2006 року, а відповідач не довів шляхом подання відповідних доказів свої заперечення щодо наявності невиконаних зобов'язань за кредитним договором. Аналогічний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 500/4127/16-ц. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов'язання за договором таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом його визнання на підставі пункту 1 частини 2 . При цьому суд звертає увагу, що у вказаній вище справі банк як кредитор відповідно до статей , , реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26.12.2006 року, визначивши заборгованість у валюті - гривні України і рішенням Центрального районного суду від 11.11.2015 року стягнуто на користь АТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за цим кредитним договором. Отже, кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті - гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов'язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. Зазначені висновки узгоджуються з висновками про застосування норм права, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18). Не заслуговують на увагу доводи відповідача, що заборгованість не погашена, оскільки вони спростовуються встановленими місцевим судом обставинами справи про відсутність боргу та безпідставність стягнення курсової різниці, яка є упущеною вигодою, наявність якої відповідач не довів. Як зазначено у всиновках Великої палати ВС , викладених в Постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц та від 27 червня 2018 року у справі N 347/1561/15, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже Велика Палата вважає за необхідне визначитися з поняттям «курсова різниця» та зі сферою його застосування. Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності. Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу. Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов'язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів. До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті. Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між: - датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків; - датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період; - датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку; - датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період. Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку. Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Верховний Суд неодноразово висловився, що «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток. У даному випадку Банк , як кредитор за кредитним договором відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2015 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26.12.2006 року № 1Ф-80, визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що саме 201 448 ,62 грн є повним розміром заборгованості, включаючи заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за відсотками та пеню. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.11.2015 року позов задоволено у повному обсязі. Рішення набрало чинності і виконано відповідачем у повному обсязі і вересні 2016 року. Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов'язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. Тим більше, представником відповідача незважаючи на вимогу суду не надано довідку про стан заборгованості позивачки за вказаним кредитним договром , отже не довів належними доказами того, що існує у бухгалтерському обліку Банку заборгованості в іноземній валюті за період з листопада 2015 року. Частиною 3 статті 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно частини 1 статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб'єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб'єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно. Таким чином, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки з [PERSON] стягнуто борг у повному обсязі, тому кредитне зобов'язання припинилося, що зумовлює припинення іпотеки з огляду на її похідний характер, а підстави для стягнення з неї курсової різниці за кредитним зобов'язанням відсутні, як відсутні підстави для нарахування кредитором поза межами розірвання кредитного договору штрафних санкцій та відсотків згідно його умов ( що очевидно вбачається з наданого Банком у відзиві розрахунку зарахування сплачених позивачкою коштів). . Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За такого, з відповідачів пропорційно підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений нею при поданні позову в сумі 1280 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved