Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Позивачка згідно неодноразово уточнених позовних вимог (т.2 а.с. 213) просить суд провести поділ майна подружжя, а саме виділити їй у власність нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] площею 129,2 кв.м. та нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS], площею 23 кв.м., відповідачу виділити у власність квартиру [ADDRESS], автомобіль Toyota RAV 4 ДНЗ [NUMBER], кошти від продажу нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] площею 129,4 кв.м. в сумі 391230,00 грн. та кошти за відчуження частки в статутному капіталі ТОВ „А.В.С.-ГРУП" в сумі 170 тис. грн. Свої вимоги мотивує тим, що 06.12.2002 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. 23.03.2011 року рішенням Зарічного районного суду м. Суми шлюб було розірвано. Під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя було придбано: нежитлове приміщення, розташоване за адресою [ADDRESS] площею 129,2 кв.м. вартістю 800 тис. грн.; нежитлове приміщення, розташоване за адресою [ADDRESS] площею 23 кв.м. вартістю 174 тис. грн.; нежитлове приміщення, розташоване за адресою [ADDRESS] площею 129,4 кв.м.; квартиру [ADDRESS] вартістю 249 тис. грн.; автомобіль Toyota RAV 4 ДНЗ [NUMBER] вартістю 172226,71 грн.; також відповідач вніс спільні кошти подружжя в сумі 170 тис.грн. до статутного капіталу ТОВ „А.В.С.-ГРУП". Після розірвання шлюбу відповідач відчужив нежитлове приміщення, розташоване за адресою [ADDRESS] площею 124,9 кв.м. за 391230,00 грн. Поділ майна подружжя в добровільному порядку не здійснювався а тому просить суд на підставі ст.ст. 60, 68 - 72 СК України поділити спільно набуте майно подружжя згідно позовних вимог. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Відповідач та його представник позов визнали частково, а саме в частині поділу квартири та автомобіля, які також просять виділити відповідачу. В іншій частині позовні вимоги не визнають, вважають, що позивачкою не доведено, що для придбання решти майна були використані спільні кошти подружжя, пояснивши, що всі нежитлові приміщення були придбані за рахунок ведення підприємницької діяльності відповідача. Також пояснили, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинилися в липні 2010 року, а тому майно, придбане відповідачем після цього відповідно до ч.6 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача, в зв'язку з чим приміщення за адресою [ADDRESS] площею 124,9 кв.м., яке було придбано 26.07.2010 року та приміщення за адресою [ADDRESS] площею 23,0 кв.м., яке було придбано 12.08.2010 року не є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того вважають, що всі спірні нежитлові приміщення є особистою приватною власністю відповідача, оскільки були придбані ним та використовувалися для ведення підприємницької діяльності. Відносно продажу приміщення за адресою [ADDRESS] площею 137,6 кв.м., (до реконструкції 124,9 кв.м.) також пояснили, що вказане приміщення було дійсно продане [PERSON], однак кошти від його продажу були використані в інтересах сім'ї, що підтверджується нотаріально завіреною заявою позивачки. Відносно приміщення за адресою [ADDRESS] площею 129,2 кв.м. пояснили, що вказане приміщення було придбане також за рахунок коштів від здійснення підприємницької діяльності відповідача за 29700,00 грн., а після розлучення [PERSON] вклав у вказане приміщення значну суму особистих коштів, внаслідок чого його вартість істотно збільшилася. Відносно внеску 33% до статутного капіталу ТОВ „А.В.С.-ГРУП" вважають, що позивачкою також не надано доказів, що цей внесок був здійснений за рахунок спільних коштів подружжя, крім того зазначили, що відповідачем був здійснений внесок до статутного фонду тільки в розмірі 106, 39 грн. Також при поділі майна просять врахувати, що для придбання автомобіля Toyota RAV 4 ДНЗ [NUMBER] він брав в борг гроші в сумі 20000,00 дол. США, які не є повернутими на час розгляду справи та врахувати рішення Господарського суду Сумської області про стягнення з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] коштів у загальній сумі 265935,68 грн. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.12.2002 року сторони зареєстрували шлюб (т.1 а.с. 4), який 23.03.2011 року рішенням Зарічного районного суду м. Суми було розірвано (т.2 а.с. 5). Зазначеним рішенням суду про розірвання шлюбу встановлено, що подружні стосунки між сторонами були припинені в 2010 році. Відповідно до письмового доказу, наданого відповідачем, а саме копії позовної заяви [PERSON], яку вона подавала до суду при зверненні з позовом про розірвання шлюбу, проживання з [PERSON] однією сім'єю було припинено починаючи з серпня 2010 року (т.2 а.с. 220). Будь-який доказів на заперечення вказаної обставини позивачкою [PERSON] не надано. Тому суд вважає, що відповідно до ч.6 ст. 57 СК України майно, придбане [PERSON] після 01.08.2010 року є його особистою приватною власністю і поділу підлягає лише майно, придбане за спільні кошти подружжя в період з 06.12.2002 року по 01.08.2010 року. Під час спільного проживання сторони придбали квартиру [ADDRESS] та автомобіль Toyota RAV 4 ДНЗ [NUMBER] (т. 1 а.с. 7-9, 78, 139, 140, 214-217), що не заперечується і відповідачем. Відповідно до висновку судово-автотоварознавчої експертизи (т.2 а.с. 97-108) ймовірна вартість легкового автомобіля Toyota RAV 4 ДНЗ [NUMBER] станом на 01.08.2010 року, тобто станом на час фактичного припинення сімейних відносин, складала 174439,72 грн. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи (т.2 а.с. 130-142) ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 01.08.2010 року, тобто станом на час фактичного припинення сімейних відносин, складала 268100,00 грн. Правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані ст.ст. 60, 61, 63, 65, 67-71 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи позиції сторін щодо виділення квартири та автомобіля, суд вважає необхідним виділити їх [PERSON], стягнувши з останнього на користь позивачки ? частину їх вартості. Інше майно, зазначене позивачкою не підлягає поділу з наступних підстав. З 25.12.2002 року [PERSON] зареєстрований приватним підприємцем (т.2 а.с.171-172). Одним з видів діяльності в нього є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (т.2 а.с. 173). 10.02.2006 року між [PERSON] та його матір'ю [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS] площею 129,2 кв.м. (т.1 а.с. 10-12), згідно якого останній придбав вказане приміщення за 29 тис. 700 грн. Зазначене приміщення представляє собою магазин кондитерських виробів та кафе (т.1 а.с. 12), використовувалося [PERSON] для ведення підприємницької діяльності, що підтверджується рішеннями господарського суду Сумської області (т.1 а.с.27-32). Зокрема зазначеними рішеннями встановлено, що між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] 06.03.2006 року був укладений договір про відшкодування витрат на утримання не житлового приміщення. В обґрунтування того, що після розірвання шлюбу, відповідачем проводились ремонтні роботи в за адресою [ADDRESS], останнім надані копії накладних та чеків (т.2 а.с.156-170), які не спростовані позивачкою. Доказів та обґрунтувань того, в якому стані знаходилось приміщення до розірвання шлюбу та до проведення в ньому ремонтних робіт, позивачкою не надано. 26.07.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS] площею 129,4 кв.м. (т.1 а.с.17-20). В подальшому в приміщенні приватним підприємцем [PERSON] була проведена реконструкція (т.1 а.с. 153-174), згідно наданих письмових доказів реконструкція проводилася [PERSON] саме як приватним підприємцем та для здійснення підприємницької діяльності. 24.01.2012 року це приміщення, яке представляє собою кафе, було продане [PERSON], площа якого вже склала 137,6 кв.м., за 391230 грн. 00 коп. (т.1 а.с. 90). Доказів та обґрунтувань того, в якому стані знаходилось приміщення до розірвання шлюбу та до реконструкції, яка була вартість приміщення, позивачкою не надано. 12.08.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS] площею 23 кв.м. (т.1 а.с. 13-16). Згідно копії договору [PERSON] був співзасновником ТОВ „А.В.С.-ГРУП", його частка, що підлягала внесенню до статутного капіталу, складала 34% - 170 тис. грн. (т.1 а.с.21-30). 20.08.2012 року [PERSON] вийшов зі складу учасників ТОВ „А.В.С.-ГРУП" (т.2 а.с. 174-186). Станом на 01.08.2010 року відповідачем [PERSON] було внесено до статутного капіталу в розмірі 16 тис. 398 грн. (т.2 а.с.33, 34). Доказів того, що відповідачем були внесені кошти в повному обсязі позивачкою не надані. Зазначена обставина підтверджує необізнаність позивачки щодо розміру фактично внесених коштів відповідачем до статутного капіталу. Відносно розподілу грошей в сумі 391230 грн. 00 коп., отриманих від продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS] площею 137,6 кв.м., суд вважає необхідним також зазначити, що під час продажу вказаного приміщення [PERSON] подала нотаріально завірену заяву (т.1 а.с. 127), згідно якої зазначила, що цей правочин відповідає інтересам сім'ї. Тому навіть у разі цього визнання приміщення спільною сумісною власністю подружжя відсутні підстави до поділу коштів, отриманих від його продажу, оскільки кошти були використані в інтересах обох сторін, що підтверджується заявою. Щодо нежитлового приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS] площею 23 кв.м., також необхідно зазначити, що воно було придбане відповідачем після фактичного припинення шлюбних відносин, що є окремою підставою для відмови в поділі зазначеного нерухомого майна. Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 02.10.2013 року належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Також в зазначеній постанові Верховного Суду України висловлена правова позиція, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60, 61 СК України. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] спірні нежитлові приміщення використовувалися для здійснення підприємницької діяльності, а тому їх слід вважати його особистою приватною власністю. В той же час будь-яких доказів того, що для придбання нежитлового приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS], нежитлових приміщень, розташованих за адресою [ADDRESS] чи для внесення коштів до статутного капіталу ТОВ „А.В.С.-ГРУП" були використані спільні кошти подружжя чи спільна праця, позивачкою не надано. Посилання відповідача на договір позики в сумі 45 тис. грн. (т.2 а.с. 154-155) суд не може взяти до уваги при поділі майна, оскільки відповідачем не доведено, що вказані кошти були використані в інтересах сім'ї. Тому суд вважає, що зазначені позивачкою спірні нежитлові приміщення поділу не підлягають. Питання про судові витрати вирішити відповідно до ст. 89 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: partial