Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

У травні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «АЗОТ» у якому просив стягнути з останніх заборгованість із заробітної плати у розмірі 33 165,45 грн. та середнього заробіток за час затримки виплат заробітної плати у розмірі 248 382,72 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказував, що 30.03.2018 року був звільнений із займаної посади у ПАТ «Азот» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України за угодою сторін. Оскільки при звільненні належний розрахунок з позивачем не був проведений роботодавцем і не здійснений на час подачі даного позову, просив про задоволення позовних вимог. 11.12.2019 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив середній заробіток за час затримки розрахунку нараховувати до моменту винесення судом рішення у справі. 05.03.2020 року відповідач через свого представника надав суду пояснення, у яких зазначив, що заборгованість перед позивачем із заробітної плати станом на 21.02.2020 року відсутня, оскільки відповідач добровільно перерахував позивачу 33 165,45 грн. Також, 06.10.2020 року відповідач через свого представника надав суду пояснення, у яких просили врахувати співмірність розміру простроченої заборгованості роботодавця та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку. Представник позивача у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки до суду не повідомили. Вивчивши позовну заяву, пояснення, дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши представника позивача, судом встановлено наступне. 30.03.2018 року [PERSON] був звільнений із займаної посади у ПАТ «Азот» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України за угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Із матеріалів справи вбачається, що 20.02.2020 року відповідач в добровільному порядку сплатив [PERSON] заборгованість із заробітної плати у розмірі 33 165,45 грн., туму суд вважає за потрібне відмовити позивачу у частині вимог про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати у розмірі 33 165,45 грн, у звязку із задоволенням їх відповідачем після пред`явлення позову. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середньоденна заробітна плата позивача визначається на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 за два повні останні місяці роботи позивача. З урахуванням 41 відпрацьованого робочого дня у січні та грудні 2018 року, заробітна плата за які береться для розрахунку, середньоденна заробітна плата [PERSON] склала 862,44 грн, що не заперечується відповідачем. З огляду на зазначене, оскільки час затримки у виплаті заробітної плати з моменту звільнення [PERSON] 30.03.2018 року по час фактичної сплати заборгованості із заробітної плати 20.02.2020 року складає 473 робочих днів, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні складає 407 934,12 грн. (862,44 грн.*473=407 934,12 грн.). Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи наведені обставини, зокрема розмір простроченої заборгованості ПАТ «АЗОТ» щодо виплати [PERSON] всіх належних сум, передбачених на день звільнення, період прострочення, співмірність заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, враховуючи що заборгованість із заробітної плати відповідачем вже погашена, суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] з 407 934,12 грн. до заборгованості середньомісячної заробітної плати останнього, що становить 33 165,45 грн. Таким чином, з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] підлягає стягненню 33 165,45 грн. за час затримки у виплаті заробітної плати. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні. З огляду на зазначене, питання щодо справляння і сплати податків й інших обов`язкових платежів у такому випадку вирішуватиметься при виконанні рішення суду. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб які їх понесли, пропорційно до задоволеної частини вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial