Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

У листопаді 2015 року Курахівська міська рада Марїнського району Донецької області предявила даний позов до [PERSON], обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач є власником комплексу будівель та споруд на підставі нотаріально посвідченого 18 вересня 2004 року договору купівлі-продажу. Комплекс будівель та споруд розташований на землі Курахівської міської ради за адресою: м. Курахове Марїнського району Донецької області, Промислова зона, № 63. Проте [PERSON] не оформила в установленому законом порядку право користування земельною ділянкою, земельний податок або орендну плату не справляє, чим порушує права позивача. Курахівська міська рада просила зобовязати [PERSON] звільнити земельну ділянку від розташованого на ній комплексу будівель та споруд і повернути її в належний стан. Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 лютого 2016 року позов задоволено. Ухвалою того ж суду від 24 червня 2016 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Не погоджуючись з рішенням суду, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення і відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги зазначає, що суд розглянув справу за її відсутності без урахування поданої нею заяви про відкладення розгляду справи у звязку з відрядженням за кордон строком на два місяця. Ухвалюючи рішення, суд не прийняв до уваги, що вона у 2007 році відчужила частину будівель, стосовно яких є спір, проте нові власники не залучені до участі у справі, чим порушено їх права. У попередньому судовому засіданні [PERSON] підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів. Представник позивача [PERSON] просив відхилити апеляційну скаргу, рішення суду залишити без змін. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу з наступних підстав. Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що [PERSON] є власником комплексу будівель та споруд, що розташований у м. Курахове Марїнського району Донецької області, Промислова зона, 63. Відповідач користується земельною ділянкою без оформлення права користування; проект землеустрою з відведення ділянки не виготовила; податок за користування земельною ділянкою не сплачує. Приведення спірної земельної ділянки в первісний стан, придатний для використання за цільовим призначенням, можливе шляхом звільнення земельної ділянки від розташованого на ній комплексу будівель та споруд. Проте повністю погодитись з таким висновком не можна. Згідно з п. "б" ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. За приписами частин 1, 2 ст. 212 ЗК самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Відповідно до вимог статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється (ст.125 ЗК). Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. На підставі рішення відповідної ради земельна ділянка передається у власність або користування громадян шляхом відведення землі в натурі (на місцевості) та оформлення відповідних правовстановлюючих документів. Рішення ради не замінює правовстановлюючий документ. Згідно зі ст. 120 ЗК України ( у редакції на час виникнення спірних правовідносин), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. Статтею 377 ЦК України (у редакції станом на 18 вересня 2004 року) передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Судом установлено, що [PERSON] як субєкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець 18 вересня 2004 року купила у товариства з обмеженою відповідальністю «Іскра» комплекс будівель та споруд, що знаходиться у місті Курахове Марїнського району Донецької області, Промислова зона, № 63, на землі Курахівської міської ради. До складу комплексу будівель та споруд входе: - будівля КТП з ганком А-2, основною площею 177,3 кв. м, загальною площею 245,2 кв. м; - будівля профілакторію з приямком А-1, основною площею 700,5 кв.м, загальною площею 771,3 кв. м; - будівля мийки для автомобілів, будівельною готовністю 48%; - басейн для збирання води в; - будівля операторської з ганком Б-1, основною площею 27,5 кв. м, загальною площею 27, 5 кв. м; - будівля складу мастил С-1, основною площею 33,5 кв. м, загальною площею 33,5 кв. м; - вбиральня У-1; - огорожа № 1, № 4; - замощення І (ас. 5-7). 06 травня 2014 року державна реєстрація підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця припинена (ас. 20-21). Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із встановлення факту відсутності у відповідача необхідних документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою. Однак на порушення вимог статей 10, 214, 215 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи; не застосував до спірних правовідносин положення ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України і не зясував питання, на якій правовій підставі володів або користувався спірною земельною ділянкою попередній власник; яка частина ділянки необхідна для обслуговування розміщених на ній будівель і споруд. Судом установлено, що комплекс будівель і споруд, щодо яких виник спір, розташований на земельній ділянці, яка була виділена первісному власнику Селидівському автотранспортному підприємству 11416 рішенням виконавчого комітету Марїнської районної ради депутатів трудящих № 11 від 12 червня 1974 року (ас. 134-135). У наступному було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для обслуговування будівель автомобільного господарства ТОВ «Іскра» із земель запасу Курахівської міської ради (ас. 142-144). Відповідно з урахуванням положень ст.120 ЗК і ст. 377 ЦК України при відчуженні будівель і споруд до набувача (товариства з обмеженою відповідальністю «Іскра», а в наступному [PERSON]Г.) переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Отже, ураховуючи, що [PERSON] не зайняла спірну земельну ділянку самовільно; приведення спірної земельної ділянки у придатний для використання стан, включаючи знесення будівель і споруд, неможливо. Крім того, установлено, що рішенням виконавчого комітету Курахівської міської ради від 25 квітня 2007 року № 188 виведені зі складу комплексу будівель та споруд такі обєкти: будівля операторської з ганком Б-1, основною площею 27,5 кв. м, загальною площею 27, 5 кв. м; будівля складу мастил С-1, основною площею 33,5 кв. м, загальною площею 33,5 кв. м, розташовані у місті Курахове Марїнського району Донецької області, Промислова зона, № 63. Цим будівлям присвоєна адресна нумерація: м. Курахове, Промислова зона, № 63/1 та 63/2 відповідно (ас. 130). Будівлі відчужені відповідачем 31 травня 2007 року приватному підприємству «СХІД-ПЛАЗА», що підтверджується нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, доданими до заяви про перегляд заочного рішення (ас. 72-73) і до апеляційної скарги (ас. 90-91). Матеріали справи містять акт встановлення та погодження меж земельної ділянки, яка відводиться підприємству «СХІД-ПЛАЗА» для експлуатації будівель (ас. 153). Представник позивача [PERSON] також пояснив суду, що новий власник зазначених будівель оформив право користування земельними ділянками. Проте ці обставини не були враховані судом першої інстанції при вирішенні даної справи. Задовольняючи позов у повному обсязі, суд вирішив питання про права та обовязки осіб, які не брали участь у справі. Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно зясував обставини справи, порушив норми матеріального та процесуального права, і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог про звільнення земельної ділянки та повернення її в первісний стан. Враховуючи викладене, апеляційний суд, згідно зі статтею 309 ЦПК України, скасовує оскаржене рішення і ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи за відсутності відповідача, яка подала заяву про відкладення судового засідання у звязку з відрядженням за кордон, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до вимог ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів. За правилом частини першої статті 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (п. 2 ч. 1, ч. 4 ст. 169 ЦПК). З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2015 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23 грудня 2015 року, про що сторони повідомлені в установленому порядку (ас. 32-33). У звязку з клопотанням [PERSON] розгляд справи відкладено на 01 лютого 2016 року, про що відповідач повідомлена (ас. 37). Унаслідок неявки сторін 01 лютого 2016 року в судове засідання суд відклав розгляд справи на 24 лютого 2016 року. Судова повістка на імя [PERSON] повернута до суду з відміткою «тимчасово не мешкає» (ас. 42-43). Статтею 77 ЦПК України передбачено обов'язок осіб, які беруть участь у справі, повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та про причини неявки в судове засідання. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Ураховуючи, що [PERSON] не повідомила суд про зміну місця проживання або місцезнаходження, суд правомірно розглянув справу за її відсутності. У випадку перебування сторони у тривалому службовому відрядженні, підтвердженому документально, особа, яка бере участь у справі, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 202 ЦПК України може подати заяву про зупинення провадження у справі. Проте така заява відповідачем не подавалась, а відкладення розгляду справи на строк до двох місяців за заявою сторони діючим законодавством не передбачено.

Outcome: partial