Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживача та визнання недійсним договору фінансового лізингу, зобовязання лізингодавця повернути споживачу грошові кошти за недійсним правочином. Свою заяву позивач пояснює тим, що в жовтні 2015 року він вирішив придбати трактор МТЗ-82.1 для цього він вивчив цінові пропозиції в мережі Інтернет на сайтах «ОLХ» та «auto.RIA» та звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО». Там він підписав договір фінансового лізингу № 001077 від 22.10.2015 року для купівлі трактора МТЗ-82.1.26 за 187\~000,00 грн., після чого за його вказівкою, дружиною було сплачено 49\~000,00 грн. авансу. В той же день він виїхав до м. Києва для отримання трактора та сплати частини вартості трактору. Однак трактор ним не був отриманий так як неодноразово реальна купівля скасовувалася відповідачем. Позивач вважає вказаний договір фінансового лізингу № 001077 від 22.10.2015 року таким, що укладено з істотним порушенням законодавства про захист прав споживачів, а також внаслідок обману з боку продавця транспортного засобу та під впливом помилки покупця стосовно правової природи правочину та його дійсного змісту. Зокрема вважає обманом зазначення в договорі вартість предмету лізингу 20\~502,09 дол. США та те що вартість в договорі зазначена ручкою ,а не надруковано. Сплата 49 000,00 грн. зі слів менеджерів відповідача були авансовим платежем, однак як зясувалося це був адміністративний платіж. Як Законом України «Про захист прав споживачів» так і Законом України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що адміністративні витрати не можуть включатися в ціну договору. Замість договору купівлі-продажу йому було підсунуто договір фінансового лізингу. Відповідачем не надано документів, які б підтверджували наявність права власності на предмет лізингу трактор. В договорі вказується на наявність додатку №3 де міститься графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, однак даного додатку немає. П. 12.1. договору де зазначено, що лізингоотримувач який сплатив адміністративний платіж та повністю або частково сплатив авансовий платіж має право розірвати договір, однак в цьому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 40% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку адміністративний платіж за договором (49000,00 грн.) лізингоодержувачу також не повертається. Дана умова є несправедливою що не відповідає принципу добросовісності та рівності є істотний дисбаланс прав та обовязків сторін. Вказане на думку позивача є порушенням як Закону України «Про захист прав споживачів» так і Закону України «Про фінансовий лізинг», а обставини підпивання договору можуть свідчити про використання відповідачем нечесної підприємницької практики. В судовому засіданні позивач та його представник просили задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, але не повідомив про причини неявки. Тому суд рахує за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення суду на підставі наявних у справі доказів. Від третьої особи інспекції з питань захисту прав споживачів у Черкаській області надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги просили задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Суд, вислухавши позивача його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. 22.10.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON] було укладено Договір фінансового лізингу №001077 (а.с. 11-16), відповідно до якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме трактор МТЗ 82.1.26, який відповідач зобов'язався передати у користування позивачу в строк та на умовах визначених Договором. З Договору фінансового лізингу та Додатку №1 вбачається, що сплачені позивачем 49000 гривень є так званим першочерговим адміністративним платежем у розмірі 10% від вартості предмета лізингу. 22.10.2015 року від імені [PERSON] було сплачено на користь ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» 49 000,00 грн. з призначенням платежу «адміністративний платіж за договором № 001077 від 22.10.2015 року. Згідно з п. 1.3 вище вказаного Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положенням чинного законодавства. Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного Договіру. У пункті 8.2 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу 20\~502,09 доларів США, що на дату укладання договору становить 490 000,00 грн. Відповідно до ч.1\~ст.806 ЦК України\~за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За правилами ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч.1\~ст.807 ЦК України\~предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно з ч.1 ст.184 ЦК України\~річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Згідно ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1\~ст.634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17\~ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Частиною 2\~ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу. Відповідно до пп.2 п.6\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому. Відповідно до норми ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона Лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним. Ні в оспорюваному договорі лізингу ні під час розгляду справи відповідачем не зазначено, що трактор належить на праві власності лізингодавця, такими чином не надано жодних документів, які б дійсно свідчили про наявність у останнього права власності на предмету лізингу - трактору МТЗ-82.1.26. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. П. 12.1. оспорюваного договору зазначено, що лізингоотримувач який сплатив адміністративний платіж та повністю або частково сплатив авансовий платіж має право розірвати договір, однак в цьому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 40% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку адміністративний платіж за договором (49000,00 грн.) лізингоодержувачу також не повертається. Дана норма обмежує права споживача передбачені Законом України «Про захист прав споживача», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, зокрема вони не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору, а тому на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. Пункти 4 ч. 5 ст. 11, чч: 1-2, п. 3 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ч. 6 ст. 19 цього Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно п.14 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька .практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до ч.1\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. \~ З врахуванням вищевикладеного, аналізу договору фінансового лізингу, суд вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3\~ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;\~\~надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Враховуючи положення пп.2 п.6\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнання цих положень договору недійсними зумовлює зміну інших положень Договору, а тому оспорюваний Договір може бути визнаний недійсним у цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Згідно з ч.1\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1\~ст.216 ЦК України\~встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з\~ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення адміністративного платежу в розмірі 49\~000,00 гривень під вигляд платіжу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору. Враховуючи наведене, договір фінансового лізингу №001077 від 22.10.2015 року по своїй природі порушує вимоги Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів", а тому є несправедливим, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Окрім того, Договір лізингу не містить графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток № 3 до договору) сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу відповідно до п.10 ч.3\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~також є ознакою несправедливої угоди, а саме установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. У пункті 8.2, 8.3 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (20\~502,09 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що у свою чергу відповідно до п.13 ч.3\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~також є ознакою несправедливої угоди, а саме визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.08.2015 року по справі № 152/426/15-ц. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 487,20 грн.

Outcome: approved