Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

У травні 2014 р. до суду звернувся [PERSON] з мотивів порушення своїх трудових прав, а саме, невиплатою заробітної плати та непроведення відповідачем (роботодавцем) розрахунку в день звільнення. Посилаючись на норми ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 5735 грн. 00 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.10.2014 р. по 05.05.2014 р. в сумі 8029 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 800 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки відповідач не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково враховуючи наступне. Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що 30.09.2013 р. позивач припинив трудові відносини з відповідачем у спосіб звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. З заяв позивача отриманих відповідачем (вх. № 118 та 119 від 07.04.2014 р.) вбачається, що позивач ставив перед своїм колишнім роботодавцем вимоги виплати заборгованості із заробітної плати, проведення повного розрахунку та надання відповідних довідок. Дані заяви залишились без реагування: довідки про заборгованість позивачу не надано, розрахунок не проведено. Доказів протилежного відповідачем суду не надано. Відповідно до ч. 6 ст. 20 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі або з виручки від реалізації товарів (послуг). При цьому фактичним одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу) вважається одержання відповідних сум готівкою, зарахування на банківський рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, одержання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей в рахунок зазначених виплат (доходу), фактичне здійснення із цих виплат (доходу) відрахувань, передбачених законодавством або за виконавчими документами, чи будь-яких інших відрахувань. Враховуючи, що відповідач, зловживаючи своїми правами, не надав будь-яких відомостей щодо виплати заробітної плати позивачу, суд вважає за необхідне врахувати як належний доказ виплати (невиплати) заробітної плати самостійно отримані позивачем та надані ним суду відомості персоніфікованого обліку застрахованої особи, що здійснюється органами Пенсійного фонду України, а саме, за наявності позитивної відповіді щодо сплати страхових внесків ("Так") вважається, що заробітна плата застрахованій особі виплачена. Так, з інформації Пенсійного фонду України вбачається, що у період з травня по серпень 2013 р. включно позивачу Товариством з обмеженою відповідальністю "Елга" була виплачена заробітна плата в сумі 1300 гривень, а у вересні 2013 р. заробітна плата в сумі 2608 грн. 50 коп. виплачена не була, оскільки страхові внески не сплачуваличсь, тобто дана сума являє сабою заборгованість з виплати заробітної плати, а тому вимога про стягнення заборгованості із заробітної плати підлягає задоволенню частково. Згідно Додатку до листа Міністерства соціальної політики "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік" кількість робочих днів становила: у жовтні 2013 р. - 23, у листопаді 2013 р. - 21, у грудні 2013 р. - 22. Згідно Додатку до листа Міністерства соціальної політики "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік" кількість робочих днів становила: у січні 2014 р. - 21, у лютому 2014 р. - 20, у березні 2013 р. - 20, у квітні 2014 р. - 21, у травні 2014 р. - 19, у червні 2014 р. - 19, у липні 2014 р. - 23, у серпні 2014 р. - 20. Тобто, кількість робочих днів для розрахунку середнього заробітку по день ухвалення рішення становить 229 днів. Середньоденний заробіток для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку становив: 1300 грн. + 2608 грн. 50 коп. (заробітна плати за два останні місяці перед звільненням) поділити на 42 (кількість робочих днів) = 93 грн. 05 коп. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить: 229 р.д. (01.10.2013 р. - 29.08.2014 р.) помножити на 93 грн. 05 коп. (середньоденний заробіток) = 21308 грн. 45 коп. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає задоволенню повністю (з урахуванням поданої заяви про збільшення розміру даної вимоги). Щодо вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд вважає за необхідне відмовити в її задоволенні, оскільки дана вимога будь-якими доказами не підтверджена, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", вказується, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, а тому суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Outcome: partial