Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, у подальшому позовні вимоги було уточнено і змінено, поставлено питання про повернення безпідставно набутих коштів та вартості речей і стягнення моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивачки, позов підтримала у повному обсязі, а представник відповідачки позов не визнав, заперечував проти його задоволення. В судовому засіданні представник позивачки, [PERSON] пояснила, що 23 травня 2004 року між позивачкою, [PERSON] і відповідачкою, [PERSON], було укладено попередній договір про домовленість укласти у майбутньому договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0,052 га., які розташовані за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, Єгорівська сільська Рада, ОПБ-2, садове товариство «Радість-3», ділянка [NUMBER], який було скріплено розпискою відповідачки про отримання грошей. [PERSON] користувалась житловим будинком та земельною ділянкою з травня 2004 року по березень 2014 року. Відповідачка, [PERSON], порушила їх домовленість і за допомогою рішення суду повернула своє майно, але відмовилась повернути незаконно отриманні гроші за спірне майно та вартість речей, які не можливо повернути без їх пошкодження. Окрім того просила стягнути моральну шкоду, яку зазнала позивачка від дій відповідачки, та судові витрати. Представник відповідачки пояснив, що гроші отримані за розпискою від 23.05.2004 року, [PERSON], отримала як орендну плату за користування будинком позивачкою з травня 2004року по березень 2014 року. Щодо повернення вартості речей, металевих дверей, встановлених в будинку відповідачки, вважає, що позивач не має права на відшкодування вартості дверей так як вона, без згоди [PERSON], зробила поліпшення, яке неможливо відокремити без шкоди для будинку. Просив застосувати терміни позовної давності та відмовити у позові у повному обсязі. Суд вислухавши думки представників сторін, дослідив письмові докази по справі та дійшов висновку, що позов обґрунтований, підтверджений письмовими доказами та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Відповідачка, [PERSON], отримала від [PERSON] 1500 доларів США, що підтверджено письмовою розпискою, без достатньої правової підстави, про що не заперечувала в письмових запереченнях від 09.09.2016 року відповідачка. Згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже відповідачка, [PERSON] отримала згідно розписки кошти в валюті, доларах США, тому повинна повернути у гривні еквівалентній долару США за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу. Офіційний курс гривні до іноземних валют на 03.02.2017 рік складає, 100 Доларів США 2698.6979 грн., тобто 1500 доларів США в гривні складає - 40480 (сорок тисяч чотириста вісімдесят) грн. 47 коп. В обґрунтування стягнення відсотків за користування безпідставно набутими коштами позивач посилається на норми ст. 1 Закону України «Про національний банк України», згідно якої облікова ставка Національного банку України - один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. Визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України встановлено нормами ст. 1048 ЦК України за договором позики. Враховуючи обставини, на які посилається позивач на обґрунтування позовних вимог, те, що правовідносини сторін не є подібними за змістом з правовідносинами позики, і договором, законом або іншим актом цивільного законодавства розмір процентів за користування грошима не передбачено, отже в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування безпідставно набутими коштами в сумі 57 559,47 грн. слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Згідно ч. 2 ст. 1213 ЦК України у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідачка, [PERSON] не заперечувала що, безпідставно набула металеві двері загальною вартістю 5150 грн., повернути двері зараз буз ушкодження будинку та самих дверей не можливо, тому відшкодовується їх вартість, яку сплатила позивачка за ці двері, для встановлення вартості дверей позивачкою було здійснено розрахунок з урахуванням індексу інфляції, проте суд стягує тільки суму сплачених коштів, що підтверджується копіями чеків. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та вимог ст. 23 ЦК України спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Ураховуючи те, що законом не передбачено стягнення моральної шкоди в правовідносинах, що виникли між сторонами, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 38 ЦПК України, сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Відповідно до ч. 1 ст. 41 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу. Згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму ВСУ від 17 жовтня 2014 року N 10, «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Відповідно до змісту положень ст. ст. 79, 84, 88 ЦПК України, сторона, проти якої постановлено судове рішення, має відшкодувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до положень ст. ст. 82, 88 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року N 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом справ. Згідно із цією постановою, граничний розмір витрат, пов'язаних із правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі, у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи із того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року N 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, якими, зокрема, встановлено, що розмір витрат на правову допомогу компенсується на суму, що не перевищує 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. Письмовими доказами підтверджені судові витрати, а саме: - судовий збір сплачений при подачі позову та після збільшення позовних вимог підтверджено квитанціями, які залучені до матеріалів справи; - витрати на правову допомогу підтверджуються угодою № 24 від 09.11.2016 року, додатковою угодою № 24 від 09.11.2016 року, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1223 від 29.12.2003 року, почасовий розрахунком вартості надання правової допомоги, актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), копіями квитанцій, які долучені представником позивача до матеріалів справи. Суд, вважає, що позивачкою підтверджено належними письмовими доказами судові витрати, які стягує відповідно до задоволених вимог, які складаються з: судового збору у розмірі 456,30 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 6860 грн. Суд, не приймає до уваги заяву відповідачки про застосування до даних правовідносин наслідків порушення позовної давності виходячи з наступного. Згідно із ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог чинного законодавства за захистом свого цивільного права або інтересу особа може звернутися до суду у строк, визначений ст. ст. 257, 258 Цивільного кодексу України. Статтею 257 Цивільного кодексу України закріплено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У даному випадку право на звернення до суду виникло у позивачки після виконання рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 квітня 2013 року, тобто з 26.03.2014 року, після складення акту державного виконавця про виконання рішення. На підставі вищенаведеного і

Outcome: partial