Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрорегіонгаз» (далі ТОВ «Дніпрорегіонгаз», Товариство) про стягнення заборгованості по заробітній платі , асаме оплати за роботу у вихідні та святкові дні та середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позовна заява мотивована тим, що\~з 10 жовтня 2018 року він був звільнений з посади начальника Миколаївської дільниці регіонального управління скрапленого газу миколаївського управління скрапленого газу Товариства на підставі\~п. 1статті 36 КЗпП України\~(за згодою сторін). При звільненні відповідачем не виплачено йому компенсацію за роботу у вихідні та святкові дні за весь період за 2017 рік і по 10 жовтня \~2018 року, у зв`язку із чим просив стягнути з відповідача компенсацію за 35 днів роботи у вихідні та святкові днів у подвійному розмірі середньоденного заробітку за 2017 рік та 48 таких днів за 2018 рік у загальному розмірі 52238,96 грн , а також середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, що на час подачі позову становило 27\~981 грн 44 коп.. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав з викладених в ньому підстав. Після ознайомлення з відзивом погодився з тим фактом, що робота у вихідні та святкові дні була йому оплачена , але в одинарному розмрі. Ні про які додаткові дні відпочинку, так звані відгули, ніколи мова на підприємстві не йшла, оскільки подача скрапленого газу споживачам - це безперервний процес, отже оскільки нікому було працювати , його не відпускали навіть у щорічну відпустку, а щодо заяв на відгули то навіть їх не приймали, отже він їх і не писав. Про те, що начебто у Товаристві на головному офісі був наказ про плату за працю у вихідні дні йому відомо не було працівникам миколаївської дільниці про це ніхто не повідомляв. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві . Зазначив, що при звільненні жодної заборгованості по заробітні платі перед позивача Товариство не мало. Щодо оплати за роботу у вихідні дні , то, не заперечуючи самого факту роботи позивача у вихідні та святкові дні, а також їх кількість, звернув увагу суду на те, що позивач за власним бажанням не користався передбаченою за домовленість сторін такою формою компенсації, як надання додаткового дня відпочинку. Судом встановлено , що згідно наказу № 200-к від 27.12.2013 року [PERSON] прийнятий на роботу до ТОВ «Дніпрорегіонгаз» на посаду заступника начальника з технічної діяльності , наказом № 91-к від 20 серпня 2015 року переведений на посаду начальника Миколаївської дільниці регіонального управління скрапленого газу миколаївського управління скрапленого газу. Наказом № 169-к від 10 жовтня 2018 року припинено трудовий договір за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗОТ України. В день звільнення з позивачем було проведено розрахунок, виплачено заробітну плату за 8 робочих днів жовтня 2018 року та компенсацію за 115 днів невикористаної відпустки за період з 27.12.2013-26.12.2018 року та 27 днів додатковою за період з 27.12.2014 року. Як підтверджується матеріалами справи, а саме наданими сторонами копіями табелів робочого часу, Наказів , копіями службових записок та розрахункових листів з січня 2017 року по жовтень 2018 року [PERSON] відпрацював у 2017 році- 35 святкових та вихідних дні, у 2018 році 48 святкових та вихідних дні. Яке вбачається зі службових записок начальник миколаївського РУСГ звертався до директора ТОВ «Дніпрорегіонгаз» для надання дозволу залучити до роботи у вихідні дні працівників Миколаївського управління ( у звязку з виробничою необхідністю) в тому чилі начальника дільниці Маліка Ю.П.До кожної такої службової записки додано Додаток , згідно якого [PERSON] надав згоду на роботу у вихідний\\святковий день. На підставі зазначених службових записок керівництво ТОВ «Дніпрорегніонгаз2 видавалися окремі Накази «Про роботу у вихідний день» , згідно яких визначені вихдіні ждні вважати робочим днем для визначеного кола працівників ( в тому числі начальника миколаївської ДРСГ [PERSON] .. Пунктом 2 цих наказів визначено, що роботу у вхідний день компенсувати згідно з наказом № 83а від 21.03.2014 року «Щодо оплати за роботу в вихідний день». На жодному з цих наказів не містить ся підпис позивача про ознайомлення з ним. Згідно наданих відповідачем розрахункових листів з січня 2017 року по жовтень 2018 року [PERSON] за відпрацьовані ним святкові та вихідні дні проводилася оплата в одинарному розмірі за кожен відпрацьований день тривалістю 8 роб.годин. Згідно Наказу директора ТОВ «Дніпрорегіонгаз» № 83а від 21 березня 2014 року «Щодо оплати за роботу в вихідний день» - з метою оптимізації експлуатаційних витрат підприємства , на підставі ст. 72 КЗпП України з 24 березня 2014 року роботу у вихідний день компенсувати, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку. Інженеру з організації праці наказано ознайомити всіх керівників структурних підрозділів з даним наказом. Жодних даних про те/, що [PERSON] був ознайомлений з цим наказом або керівництвом Товариства, або керівництвом структурного підрозділу матеріали справи не містять і відповідачем доказів такого не надано. Згідно з частиною третьою\~статті 3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частини перша\~-\~третя статті\~67\~КЗпП України\~встановлює,\~що при\~ п`ятиденному робочому тижні працівникам надаються два вихідних дні на тиждень, а при шестиденному робочому тижні - один вихідний день. Загальним вихідним днем є неділя. Другий вихідний день при п`ятиденному робочому тижні, якщо він не визначений законодавством, визначається графіком роботи підприємства, установи, організації, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації, і, як правило, має надаватися підряд з загальним вихідним днем. У випадку, коли святковий або неробочий день (стаття 73) збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого. \~\~\~\~\~\~\~\~\~Стаття 71 КЗпП України - робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством в частині другій цієї статті. Залучення окремих працівників до роботи у вихідні дні допускається в таких виняткових випадках: 1) для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій і негайного усунення їх наслідків; 2) для відвернення нещасних випадків, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, загибелі або псування майна; 3) для виконання невідкладних, наперед не передбачених робіт, від негайного виконання яких залежить у дальшому нормальна робота підприємства, установи, організації в цілому або їх окремих підрозділів; 4) для виконання невідкладних вантажно-розвантажувальних робіт з метою запобігання або усунення простою рухомого складу чи скупчення вантажів у пунктах відправлення і призначення. Залучення працівників до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Згідно ст. 72 цього Кодексу -робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами\~статті 107 цього Кодексу. За положеннями ст. 107 - робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. За статтею\~ 117\~КЗпП України\~-\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Залучення працівників до роботи у вихдні та святкові дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу (частина\~\~третя\~статті 71 КЗпП України). Вирішуючи справи такої категорії, суди встановлюють факт виконання роботи у вихідний чи святковий день, з`ясовують наявність домовленостей між сторонами щодо виплати компенсації наданням іншого дня відпочинку або в грошовій формі в подвійному розмірі, зокрема чи звертався позивач до відповідача про надання відповідної компенсації та підстави її невиплати, а також наявність вини роботодавця у затримці розрахунку при звільненні. За змістом частин першої, шостої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, згідно табелів обліку робочого часу за період з 2017 року по жовтень 2018 року позивач працював з 5-денним робочим тижнем з понеділка по п`ятницю. Субота, неділя та святкові дні відмічені як вихідні. У матеріалах справи наявні Накази директора Товариства про залучення [PERSON] \~\~до роботи у святкові та вихідні дні загальною кількостю 35 днів у 2017 році та 48 днів у 2018 році - отже, позивач був залучений до роботи у вихідні, святкові та неробочі дні у відповідногсті до вимог чинного законодаства і таке залучення підтверджено належними доказами. Відповідно до частини другої\~\~статті 30 Закону України "Про оплату праці"\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, а тому відсутність даних про роботу позивача у вихідні, святкові та неробочі дні у табелі обліку робочого часу не може бути підставою для відмови працівнику надати компенсацію за роботу у зазначені дні. Таким чином, позивач, діючи відповідно до вимог закону та розпоряджень роботодавця відпрацював у вихідні, святкові та неробочі дні і за згодою сторін відповідач зобов`язаний був надати їй інші дні відпочинку, видавши про це відповідні розпорядження. Позивач самостійно не мав права використовувати відгули. \~\~\~\~\~Із матеріалів справи вбачається, що інші дні відпочинку роботодавець позивачу за дані відпрацьовані дні не надав ( долдатковим підтвердженням такого є і ненадання Товариством позивачеві ні щорічної основної, ні додаткової відпустки майже три роки поспіль). При цьому, ні в день звільнення, ні в подальшому, оплату за виконану позивачем роботу у вихідні, святкові та неробочі дні відповідачем проведено не було. До того ж суд враховує, що доказів того, що позивач був ознайомлений з наказом № 83а від 21.03.2014 року , а отже що дійсно була досягнута така згода на надання додаткового дня відпочинку в якості оплати праці за роботу у вихідний день матеріали цивільної справи не містять. За такого,\~суд зазначає, що аналіз правових норм\~КЗпП України\~дає підстави для висновку, що у разі невиплати працівникові компенсації за роботу у вихідний день у грошовій формі в подвійному розмірі, або ненадання іншого дня відпочинку, та невиплати звільненому працівникові з вини власника або уповноваженого ним органу зазначеної компенсації роботи за вихідний день з роботодавця підлягають стягненню компенсація за роботу у вихідні дні, компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 07 грудня 2016 року та від 14 вересня 2016\~\~\~\~ року (у справах № 6-1425цс16 та № 6-1438цс16 відповідно). Оскільки при звільненні позивача за пунктом 1 \~статті 36 КЗпП України відповідачем не було здійснено повного розрахунку, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з\~Довідкою про\~заробітну плату\~позивача на\~підставі положень\~постанови \~ КМУ від 8\~лютого 1995\~р.\~N\~100\~ « Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати « середньоденнйи заробіток позивача становить 353 грн 33 коп ( (7420 грн х2 / 44 роб.дні за серпень-вереснь 2018 року- як повні відпрацьовані місяці) Виходячи з викладеного, заборгованість по заробітній платі за вказані періоди за роботу у вихідні дні становить 29\~326,39 грн ( адже в одинарному розмірі робота у ці дні була оплачена відповідачем своєчасно) . Доводи відповідача про те, що вини відповідача у неотриманні позивачем оплати праці у вихідний день у вигляді відгулу , оскільки останній жодного разу не звертався з заявами про надання цих днів відпочинку , є безпідставними, так як за встановленими судом обставинами позивача навіть не було повідомлено про наявність такого наказу « за згодою сторін», по-друге самостійно використовувати свої додаткові дні відпочинку він не мав можливості . Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленою Генеральною Конференцією Міжнародної організації праці 01 липня 1949 року, ратифікованою Україною 31 січня 1961 року, , заробітною платою, незалежно від назви й методу обчислення, визначено як будь-яку нагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано. Відповідно до ст. 116,117 КЗпП України, у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП України \~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу. Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16. Середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 11 жовтня 2018 по день вирішеення справи судом , в якому налічується 137 робочих дні, при умові безспірності сум, належних до виплати звільненому працівникові, становив би 48\~406,66 грн (353,33 грн х 137 р.дні). Оскільки в розглядуваному випадку наявний спір щодо розміру належних до виплати при звільненні позивачу сум і цей розмір є меншим від того, що вказує позивач, та позивач не зазначааав про збільшення позовних вимог. Визначаючи сумум середнього заробітку станом на час подачі позову і ця сума становила майже половину від заявленої ним суми заборгованості ( а не навпаки, як визначено судом) , суд вважає за необхідне застосувати в цій ситуації принцип співмірності, з врахуванням якого визначає розмір цієї компенсації (яка не є власне заробітною платою, винагородою за виконану роботу) у 27 000 грн. З огляду на наведене, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення невиплачена заробітна плата за роботу у вихідні і святкові дні в сумі 29\~326,39 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 27 000 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до ч. ч. 1, 2, 13\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача в дохід держави слід стягнути 1921 грн судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial