Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про відібрання дитини. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 03 листопада 2012 року між нею та відповідачем укладено шлюб, під час якого [INFO] року народився син [PERSON]. Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2015 року шлюб розірвано. Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 березня 2015 року з відповідача стягнуто аліменти на її користь утримання сина. У зв'язку з недосягненням згоди щодо участі батька у спілкуванні з сином, комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Очаківської міської ради від 02 березня 2015 року на підставі заяви відповідача, надано висновок, згідно якого встановлено побачення [PERSON] зі своєю дитиною [PERSON] на території проживання матері [PERSON] за попередньою домовленістю в телефонному режимі в зручний для дитини і матері час. 23 червня 2017 року зателефонував [PERSON] і попросив зустрітись в м.Очакові з приводу спілкування з сином. Під час зустрічі [PERSON] попросив на деякий час забрати сина за місцем свого проживання для того, щоб батьки [PERSON] та [PERSON] могли поспілкуватися з онуком та взяти участь у його вихованні. На вказану пропозицію вона погодилася, але попередила [PERSON] про те, що за рекомендацією сімейного лікаря син повинен 29 червня 2017 року повинен пройти медичний огляд в Очаківській ЦРЛ. Після чого вони дійшли згоди, що [PERSON] привезе сина 27 червня 2017 року, про що повідомить її в телефонному режимі. 27 червня 2017 року вона зателефонувала [PERSON] та поцікавилася коли той привезе вина, на що отримала категоричну відмову повертати сина. Подальші телефонні розмови не надали ніяких результатів, тому 06 липня 2017 року вона поїхала до [PERSON] в село Василівка Очаківського району для зустрічі з сином та з метою забрати його за місцем свого проживання. Вона мала короткочасну зустріч з сином після чого [PERSON] зі своїми батьками та сином поїхали у невідомому напрямку. Пізніше відповідач повідомив її про те, що вони з дитиною знаходяться в с.Покровка Очаківського району на базі відпочинку "Крута осипь". Приїхавши на вказане місце, вона не знайшла ані відповідача, ані дитини. Після цього, вона звернулася до поліції з заявою про викрадення дитини. Згідно висновку про результати розгляду заяви проведення перевірки за фактом викрадення сина було припинено. Посилаючись на викладене та на ст. 161, 162 Сімейного кодексу України, позивачка просила про відібрання [PERSON], [INFO] у його батька [PERSON] і повернути його за місцем попереднього проживання з його матір'ю. У судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Носов О.М. позов підтримали у повному обсязі, просили про його задоволення. Адвокат Носов О.М. зазначив, що малолітній [PERSON] на даний час перебуває у свого батька, однак його виховуванням займається не він а його мати та рідна сестра. Крім того, у дитини зламана рука, що свідчить про те, що існує небезпека для здоров'я дитини. Також зазначив, що батько дитини працює 6 днів на тиждень і має лише один вихідний. У зв'язку з тим, що дитина не відвідує дитячий садок, її вихованням займаються інші люди. Крім цього, послався на Постанову ВСУ від 14 грудня 2016 року № 6-2445цс16. Відповідач та його представник - адвокат Стинка С.О. позов не визнали просили відмовити у позові посилаючись на статтю 6 Декларації прав дитини, ст.141 СК України. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Очаківської міської ради Овчаренко Е.В. з позовом згодна, просила його задовольнити. Зазначила, що до трирічного віку дитина повинна проживати з матір'ю, а після досягнення вказаного віку, мати та батько мають рівні права щодо виховання дитини. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 07 березня 2014 року ( а.с.6). Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7). Після розірвання шлюбу [PERSON], [INFO] залишився проживати з матір'ю [PERSON] У зв'язку з недосягненням згоди у спілкуванні з дитиною, відповідач звернувся з заявою про визначення порядку спілкування з дитиною до комісії з питань захисту прав дитини при Очаківській міській раді. Згідно висновку засідання комісії з питань захисту прав дитини від 02 березня 2015 року комісія вважала за доцільне встановити побачення батька [PERSON] зі своєю дитиною [PERSON] на території проживання матері [PERSON], за попередньою з нею домовленістю в телефонному режимі, в зручний для дитини та матері час. 23 червня 2017 року відповідач, за домовленістю з позивачкою, забрав сина на деякий час, щоб його батьки змогли поспілкуватися з онуком та пообіцяв повернути 27 червня 2017 року за місцем проживання матері. Однак [PERSON] сина матері не повернув. 06 липня 2017 року позивачка звернулася на гарячу лінію поліції "102" з заявою про те, що її чоловік не повертає дитину. Згідно висновку про результати розгляду заяви ДОП сектору превенції Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області [PERSON] від 06 липня 2017 року, подальшу перевірку за вказаним фактом припинено, оскільки ознак, які б підтвердили наявність в діях [PERSON] кримінального чи адміністративного правопорушення не вбачається (а.с.10). За змістом ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування Статтею 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні цього конкретного спору про відібрання дитини, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти, а також норми Конституції України та законодавства, регулюються дані правовідносини. Так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України а також закріплено у багатьох міжнародних актах: Загальною декларацією прав людини від 10 грудня 1948 року (ст. 13), Міжнародним пактом про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 року (ст. 12), Протоколом N 4 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод від 16 вересня 1963 року (ст. 2) та іншими. У Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що передбачено ст. 141 СК України та витікає зі змісту Конвенції про права дитини. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Чинним законодавством України встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як встановлено у судовому засіданні, 06 липня 2017 року позивачка приїхала до с.Василівка Очаківського району Миколаївської області та мала змогу поспілкуватися з сином. Крім того, на даний час [PERSON] може спілкуватися з дитиною. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не приймає до уваги посилання позивачки та її представника на ст.ст. 161, 162 СК України як на підставу для відібрання дитини від батька, оскільки вказані норми закону регулюють відносини щодо визначення місця проживання дитини, або якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення. Позивачкою та її представником на надано доказів на підтвердження того, що місце проживання дитини визначено саме з позивачкою. Також не приймаються посилання представника позивачки - адвоката Носова О.М. на Постанову ВСУ від 14 грудня 2016 року № 6-2445цс16, оскільки вказана Постанова регулює вирішення питання про визначення місця проживання дітей, тоді як судом вирішується питання про відібрання дитини. Як з'ясовано у судовому засіданні ані позивачка, ані відповідач з заявами про визначення місця проживання дитини ні до органу опіки та піклування, ні до суду не зверталися. Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що позов [PERSON] про відібрання дитини є передчасним, а тому задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed