Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог: визнати за ним право приватної власності за набувальною давністю на домоволодіння, що знаходяться за адресами: [ADDRESS] та м. Київ, [ADDRESS] яке складається з житлового будинку Літ. А-1, прибудови Літ. А, погреба Літ. Б та вбиральні Літ. В. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що він є сином та єдиним спадкоємцем першої черги за законом свого батька [PERSON], померлого [INFO] року. Після смерті батька та відкриття спадщини, він звернувся у встановлений шестимісячний строк до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 02 листопада 2012 року Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою йому було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS]. У видачі свідоцтва про право на спадщину на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], було відмовлено. Домоволодіння за адресою: [ADDRESS] було побудоване в 1928 році, належало його батьку, який користувався та проживав в ньому до дати своєї смерті, в домоволодінні були прописані родичі і його батько, який сплачував податок з будівлі та земельну ренту, а також у відповідності до Закону про обов'язкове окладне страхування, прийнятого Верховною Радою Союзу РСР 4 квітня 1940 року, страхові платежі по страхуванню домоволодіння. Однак, оформити право власності за своє життя на домоволодіння його батько не встиг. 01 листопада 2004 року Голосіївською районною адміністрацією у м. Києві його батькові було надано дозвіл на виділення земельної ділянки, що знаходиться під домоволодінням, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS], після чого була розпочата процедура набуття земельної ділянки у власність. Згідно з витягом з бази даних Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером № 79:095:110, що знаходиться по [ADDRESS], м. Київ зареєстрована за землекористувачем - [PERSON] (його батьком), проте право на земельну ділянку оформлене належним чином не було. В 2004 році КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" було проведено поточну інвентаризацію домоволодіння та виготовлено технічний паспорт станом на 16 квітня 2004 року. Згідно з технічним паспортом, домоволодіння складається з: основного житлового будинку Літ А-1, загал. площею 49,6 м. кв.; прибудови Літ. А загальною площею 12,8 м.кв.; погреба Літ. Б загальною площею 9 м. кв.; вибиральні Літ. В загальною площею 0,7 м. кв. Він вважав, що добросовісне заволодіння домоволодінням, відкрите та безперервне володіння останнім протягом більше 10 років його батьком (спадкодавцем) є підставою для визнання за ним (спадкоємцем) права власності за набувальною давністю. Крім того в нього після смерті батька залишився ще один будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Домоволодіння було побудоване його батьком ще в 2004 році, проте право власності на нього оформлене не було. Його батько провів технічні обстеження його будівельних конструкцій та інженерних мереж, а також укладав договори підряду на будівництво будинку з будівельними компаніями. Він самостійно здійснює утримання будинків в придатному для проживання стані, здійснює всі витрати, необхідні для їх обслуговування. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити . Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заперечення на позов, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 197 Цивільного процессуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] року народився [PERSON], батьками якого записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. 27 серпня 2012 року [PERSON] звернувся до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON] 02 листопада 2012 року [PERSON] звернувся до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності. 02 листопада 2012 року Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою [PERSON], позивачу, видане свідоцтва про право на спадщину за законом на майно [PERSON], батька позивача, який помер [INFO] року. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з: квартири, що знаходиться в [ADDRESS]. Згідно повідомлення Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори від 17 грудня 2012 року, видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] немає можливості, так як у спадкоємця відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок. Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном та продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Частиною 8 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 р., тому норма ст. 344 даного Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2001 року. Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку по [ADDRESS] м. Київ, [PERSON], батько позивача, проживав та був зареєстрований за вказаною адресою з народження. Разом з ним, за вказаною адресою проживали та були зареєстровані [PERSON] (мати) та [PERSON] (сестра). У період часу з 1961 року [PERSON], батько позивача, сплачував страхові платежі, відповідно до страхових свідоцтв, зі страхування належних йому на правах особистої власності будівель за адресою м. Київ [ADDRESS]. Судом встановлено, що 01 листопада 2004 року Голосіївською районною адміністрацією у м. Києві [PERSON], батьку позивача, було надано дозвіл на виділення земельної ділянки, що знаходиться під домоволодінням, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS]. Згідно з витягом з бази даних Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером № 79:095:110, що знаходиться по [ADDRESS], м. Київ зареєстрована за землекористувачем - [PERSON] (батько позивача). В 2004 році КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" було проведено поточну інвентаризацію домоволодіння та виготовлено технічний паспорт станом на 16.04.2004 року. Згідно з технічним паспортом, домоволодіння складається з: основного житлового будинку Літ "А"., загал. площею 49,6 м.кв.; прибудови Літ. "а" загальною площею 12,8 м.кв.; погреба Літ. "В" загальною площею 9 м.кв.; вбиральні Літ. "Б" загальною площею 0,7 м.кв. Побудований у 1928 році. У відповідності до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до роз`яснень викладених Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, (лист від 16.05.2013 №24-753/0/4-13) останній виходить з того, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель", і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних). Відповідно до п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 № 91 прийняття в експлуатацію об'єктів (крім закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - Інспекція) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Слід відмітити, що Порядок було прийнято на виконання пункту 9 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", дія якого мала тимчасовий характер - до 31.12.2012. Водночас Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань регулювання містобудівної діяльності" від 20.11.2012 № 5496 до Закону були внесені зміни, якими було продовжено дію пункту 9 розділу V "Прикінцеві положення" Закону до 31.12.2013. Враховуючи наведене, для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992р., документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна (аналогічна позиція Укрдержреєстру висвітлена у листі від 12.03.2013 р. № 95-06-15-13). Крім того, додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог статті 214 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно ч. 1 ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Таким чином, батько позивача, [PERSON], (та сам позивач як спадкоємець першої черги) добросовісно, безперервно протягом більше 10 років, до набрання чинності Цивільним кодексом України, володів домоволодінням. Вказане володіння було відкритим: батьком Позивача (та самим Позивачем) не приховувався факт володіння, що підтверджує той факт, що останній відносився до спірного майна як власник. У статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 Цивільним кодексом України. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем надано суду належні докази на підтвердження його позову в частині вимог стосовно домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Київ, [ADDRESS] яке складається з житлового будинку Літ. А-1, прибудови Літ. А, погреба Літ. Б та вбиральні Літ. В. За таких обставин, заявлені позивачем вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права приватної власності за ним за набувальною давністю на домоволодіння, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], то суд зазначає наступне. За вимог ст.ст. 1268-1270 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (ст. 1297 ЦК України). Частиною першою статті 1298 Цивільного кодексу України визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.п. 4.14 п. 4 Глави 10 порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. В той же час, позивач не звертався до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно - домоволодіння, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та не отримував відповідної відмови нотаріуса у видачі йому відповідного свідоцтва про право на спадщину. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS]. З урахуванням наведеного, зважаючи на встановлені судом обставини, суд вважає, що позовні вимоги є доведеними частково, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: partial