Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування вимог позивач вказав, що він працював на підприємстві з 24.03.2015 року на посаді стрижневика машинного формування 3 розряду. 08.10.2020 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України був звільнений з підприємства за власним бажанням. Після звільнення відповідач не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі. Лише після звернення позивача до суду, відповідач 30.12.2020 року сплатив йому суму заборгованості по заробітній платі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок. Оскільки заборгованість по заробітній платі позивачеві своєчасно не була виплачена, він просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку, моральну шкоду, судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17.03.2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадженні з викликом сторін. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, представник позивача через канцелярію суду подав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі та просив розгляд справи просив проводити у відсутність позивача та його представника. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки-повідомлення про виклик у судове засідання за місцем знаходження юридичної особи. 23.04.2021 року представник позивача через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у вимозі позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, враховуючи надані ним розрахунки, але при цьому зазначив, що в разі задоволення вказаної вимоги просить про зменшення розміру середнього заробітку до 10% від нарахованої суми. Крім того, просив відмовити у вимозі про стягнення моральної шкоди в повному обсязі, або у разі її задоволення зменшити її до 500 грн. Заперечував проти задоволення вимоги про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу адвоката у розмірі 5000 грн. Представник підприємства в обгрунтування своїх заперечень вказав, що ДП "Завод "Електроважмаш" вживає усіх можливих заходів для відшукування можливостей погашення заборгованостей які існують у підприємства як з погашення заборгованості по заробітній платі так і з середнього заробітку звільненим працівникам. Вказав, що позивач був звільнений за ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням. 24 липня 2020 року т.в.о. генерального директора ДП "Завод "Електровжамаш" було підписано наказ №309 "Про встановлення неповного робочого тижня", яким з 01.10.2020 року на підприємстві встановлено неповний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, четвер. Крім того, наказом від 21.10.2020 року №427 на ДП "Завод "Електроважмаш" встановлено режим неповного робочого часу з наступними робочими днями у грудні 2020 року: 1,2,3,7,8,9,10,14,15,16,17,21,22,23,24 та режим неповного робочого часу з наступними робочими днями у січні 2021 року: 18,19,20,21,25,26,27,28. Крім того, відповідно наказу №261-01/09 від 26.01.2021 року у зв`язку з запобіганням поширення на території підприємства гострої респіраторної хвороби COVID-19 , спричиненої короновірусом на ДП "Завод"Електроважмаш" встановлено простій працівників у лютому 2021 року. Наказом №261-01/61 від 22.02.2021 року продовжено простій працівників ДП "Завод "Електроважмаш" у березні 2021 року. З урахуванням роз'яснення Мінсоцполітики з розрахунку норм тривалості робочого часу на 2020 рік (лист від 29.07.2019 р.), кількість робочих днів, за які позивачу затримано виплату заробітної плати при звільненні за період з 08.10.2020 року (день звільнення) по 30.12.2020 року (день фактичного розрахунку), повинна розраховуватися виходячи з графіку роботи підприємства, а саме: за жовтень 2020 року - 11 робочих днів (за період з 08.10 2020р. по 31.10.2020р. без врахування п'ятниць - 9,16,23,30, відповідно до наказу №309 від 24.07.2020 р., та без врахування загальнодержавного вихідного дня 14.10.2020 року); за листопад 2020 року - 17 робочих днів (за період з 01.11.2020р. по 30.11.2020р. без врахування п'ятниць - 6, 13, 20, 27, відповідно до наказу №309 від 24.07.2020 р.); за грудень 2020 року - 15 робочих днів (за період з 01.12.2020 по 24.12.2020 р., відповідно до наказу №309 від 24.07.2020 р. без врахування п'ятниць - 4,11,18 та за період з 25.12.2020 по 31.12.2020 р., відповідно до наказу №427 від 21.10.2020 р. без врахування - 28,29,30,31); загалом: 43 робочих дня. Зазначив, що середньоденна заробітна плата позивача складає 778 грн. 48 коп. (без врахування податків) та надав відповідну довідку від 15.04.2021 року та зазначив, що формула для нарахування середньої заробітної плати за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку має виглядати наступним чином: 778 грн. 48 коп. (середньоденна заробітна плата) х 43 робочих дня (кількість днів прострочення) = 33 474 грн. 64 коп. (без врахування податків). Представник відповідача наполягав на зменшенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на принципи розумності, справедливості та пропорційності і враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов'язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Представник відповідача вказав, що підприємство має проблеми економічного характеру, через які з об`єктивних причин не може самостійно вирішити питання, які виникли по затримкою з розрахунками, в тому числі і по заробітній платі, оскільки не отримує ані бюджетного фінансування, а ні будь-яких дотаційних чи преференцій. У зв`язку з тяжкої економічною ситуацією, підприємством було запроваджено низку операційних заходів, основною метою яких є збереження робочих місць, додержання соціальних гарантій працівників та своєчасного наповнення бюджету держави. Крім усього іншого, у 2020 року на рахунки підприємства вже декілька разів були накладені арешти, що сприяло зростанню заборгованості підприємства перед кредиторами, виникненню заборгованості по заробітній плані та по сплаті соціальних внесків до Державного бюджету. Зауважив, що постановами були накладені арешти на рахунки відповідача, що практично паралізувало господарську діяльність підприємства і призвело затримки виплат працівникам. У сукупності, періодичне блокування господарської діяльності підприємства, шляхом накладання арештів на всі рахунки відповідача та кризовий стан в галузі машинобудування, сприяло виникненню ситуації коли держане підприємство змушено здійснювати часткові виплати не тільки контрагентам, але і працівникам стосовно виплати заробітної плати, платежів до бюджету та комунальних платежів. Враховуючи фактичне погашення заборгованості та нетривалий період затримки розрахунку, а також об'єктивно надтяжкий економічний і політичний стан, коли підприємство вживає всіх можливих заходів задля збереження робочих місць та повноцінного функціювання енергетичної галузі України, а також виходячи з зазначених принципів розумності, справедливості та пропорційності, відповідач здійснює можливі заходи для відновлення виробничої діяльності підприємства. Представник підприємства просив урахувати всі зазначені обставини та зменшити розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати [PERSON] до 10% від загального їх розміру 33 474,64 грн. та в разі їх стягнення, стягнути в розмірі 3 347,46 грн. (33 474,46 х 10%), оскільки таке зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку врахує оптимальний баланс інтересів сторін у спорі та є таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін по справі. Ситуація додатково погіршується оголошенням карантину, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби. Крім того, вказав, що особа, яка порушила зобов'язання звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, зазначив, що крім зазначених вище обставин просить прийняти до уваги, що введення карантину віднесено до форс-мажорних обставин, тобто обставин непереборної сили. Також представник відповідача вказав, що заперечує проти вимог про стягнення моральної шкоди, зазначив, що з боку позивача, до суду не надано жодного доказу у підтвердження факту заподіяння моральних страждань та доказів наявності причинного зв'язку між заподіяною моральною шкодою і протиправним діянням відповідача не надано, як і не надано розрахунку суми моральної шкоди. Так само як і надано доказів того, що зазначені негативні моральні, психічні переживання, нервування, глибокі хвилювання і негативні емоції вплинули на стан здоров'я позивача, які були б підтверджені відповідними медичними документами. Більш того, представник відповідача просив прийняти до уваги, що позивач був звільнений на підставі ч.3 ст.38 КЗпП, тобто окрім остаточного розрахунку, заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки [PERSON] було нараховано три середньомісячні заробітні плати, як компенсація при звільненні. При цьому з довідки від 11.11.2020 року, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що заробітна плата позивачу за серпень склала 8471,73 грн., за вересень 11 627,55 грн., тобто, позивач погоджувався на такий розмірі заробітної плати та працював саме на таких умовах на підприємстві відповідача. Вказав, що за жовтень [PERSON] було нараховано та згодом виплачено 45 801,25 грн. (в т.ч. компенсація при звільненні та вихідна допомога) тобто більше ніж в 4 рази сума остаточного розрахунку перевищила звичайні доходи позивача. Зазначив, що така компенсація сама по собі призначена для утримання звільненого працівника певний час, не завдаючи йому моральних страждань. Представник відповідача вказав, що у позовній заяві позивачем не було визначено з яких міркувань та підрахунків моральна шкода була визначена саме в розмірі 10 000 грн., яка є значно завищеною. Таким чином, враховуючи характер правовідносин в межах позовної заяви, тривалість порушення прав позивача, у разі задоволення судом вимог щодо стягнення моральної шкоди, погодився, що вважає можливим справедливим часткове задоволення вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 500 грн, що відповідатиме засадам виваженості, розумності та справедливості, адже розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен приводити до його збагачення, а враховуючи той факт, що підприємством було нараховано компенсацію при звільненні у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат (45 801 грн. 25 коп.), відсутність доказів того, що позивачеві було нанесено моральних страждань, не доведено вини роботодавця щодо заподіяння моральної шкоди та не доведено, що саме не виплата заробітної плати стала причиною моральних страждань позивача. Крім того, представник відповідача просив також відмовити в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами виконання адвокатом обсягів та вартості послуг правничої допомоги, зазначеної у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат. При цьому заявлені адвокатом до відшкодування витрати є абсолютно не співмірними зі складністю даної справи, обсягом послуг і реальним (дійсним) часом, затраченим на надання відповідних послуг адвокатом; такі витрати не відповідають критерію їх реальності (дійсності) та розумності їх розміру. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом і у суду не має повноважень визначати розмір такого гонорару. Вказав, що порушено критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Представник відповідача вказав, що розмір витрат на правничу допомогу не доведений позивачем, документально не обґрунтований та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Зазначив, що обґрунтованість розміру витрат на оплату послуг адвоката визначається на підставі наданих сторонами доказів (договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження. Позивачем не надано документального підтвердження з якого можливо встановити механізм розрахунку гонорару адвоката Новакова А.І., тому як до позовної заяви додано тільки копія договору та ордер адвоката, де ніяк не розраховується порядок та розмір розрахунку оплати праці за надані послуги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Обґрунтованість розміру витрат на оплату послуг адвоката визначається на підставі наданих доказів. Такими доказами зокрема можуть бути 1) протокол погодження обсягів та вартості послуг правничої допомоги 2) виписка по рахунку, що підтверджує оплату наданих послуг; 3) рахунок на оплату послуг; 4) акт приймання наданих послуг. Таким чином, підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за надані послуги є підписання Клієнтом акту наданих послуг, який є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і який відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, ні рахунку на оплату, ні акту про надання юридичної допомоги в переліку документів, доданих позивачем до позовної заяви, не міститься. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 24.03.2015 року. 08.10.2020 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією наказу №458 від 08.10.2020 року (а.с.8). Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно копії довідки ДП «Завод «Електроважмаш» №995 від 11.11.2020 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 65900 грн. 53 коп., в яку входять в тому числі компенсація при звільненні та вихідна допомога. При звільненні позивача відповідачем з ним не були проведені остаточні розрахунки, що стало підставою для звернення [PERSON] до суду для захисту свого порушеного права. Відповідно довідки від 15.04.2021 року, доданої відповідачем до відзиву, заборгованість по заробітній платі станом на 15.04.2021 року перед [PERSON] відсутня, середньоденна заробітна плата складала 778 грн 48 коп. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд приймає до уваги таке. Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють останнього від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Відтак, зважаючи на встановлені судом обставини справи, є достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Між тим, вирішуючи клопотання відповідача про зменшення суми такого відшкодування, суд приймає до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов'язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91 п.1,2,3,4 постанови). Судом встановлено, що станом на 11.11.2020 року заборгованість підприємства по заробітній платі [PERSON] , становила в загальному розмірі 65900 грн.53 коп. 30.12.2020 року відповідачем була перерахована заборгованість по заробітній платі на банківський рахунок позивача. Тобто на час звернення позивача до суду за захистом прав заборгованість відповідача перед [PERSON] відсутня. Відповідно до наданої відповідачем довідки №245/485 від 15.04.2021 року середньоденна заробітна плата позивача становила 778 грн 48 коп. В поданому до суду позові [PERSON] просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за 56 робочі дні в загальному розмірі 26798 грн.80 коп., приводячи відповідний розрахунок, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 478 грн.55 коп. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Визначаючи період затримки розрахунку, суд виходить з того, що, оскільки відсутні інші дані, початком перебігу такого строку є наступний день після звільнення [PERSON] , тобто 09.10.2020 року. Отже, період затримки розрахунку, який починається з 09.10.2020 року та закінчується 29.12.2020 року, складає 56 робочих днів. Відтак, розмір середнього заробітку з цей період становить 43594 грн. 88 коп. ( 778 грн.48 коп. х 56 днів). Поряд з цим, виходячи з того, що відповідачем, в процесі судового розгляду, у добровільному порядку був проведений розрахунок з позивачем, затримка у проведенні такого розрахунку пояснюється важким економічним становищем на підприємстві, яке обумовлено рядом чинників, що підтверджується наданими відповідачем копіями відповідних доказів, які ним додані до відзиву на позов, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що така затримка спричинила йому майнові втрати, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, до 15 000 грн., при цьому суд також приймає до уваги розмір заборгованості з заробітної плати ( 65900 грн 53 коп.) та період затримки розрахунку з позивачем з 09.10.2020 року по 29.12.2020 року. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачем було подано до суду копію частини договору, а саме сторінку з реквізитами сторін та викладенням положень п.6 «Інші положення» (а.с.13) та копію ордеру про надання правничої (правової) допомоги від 09.03.2021 року (а.с.14). На підтвердження отримання правової допомоги, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару ті інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформленні у встановленому законом порядку (квитанція про до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність оригіналу договору про надання правової допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом Новаковим А.І., або належним чином завіреної його копії, акту виконаних робіт до договору з переліком (розрахунком) наданих послуг та зазначенням їхньої вартості, документального підтвердження витрат на правову допомогу, як то квитанція про до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, що підтверджує оплату таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 280/1765/19 від 04.02.2020 року. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження укладення договору про надання правової допомоги, в межах якого ним понесені витрати у сумі 5000 грн., оскільки надана суду частина копія договору жодним чином не підтверджує вказані правовідносини, а лише містить інформацію про реквізити сторін. Відтак суд відмовляє у задоволенні вимоги [PERSON] у відшкодуванні за рахунок відповідача цих витрат в повному обсязі. В частині вирішення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оцінюючи аргументи позивача, які ним наведені в обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд доходить висновку, що істотне та триваюче порушення права позивача на своєчасне і повне отримання заробітної плати, поставило останнього у скрутне матеріальне становище, призвело до негативних психо-емоційних переживань, вимагало додаткових зусиль для організації життя та захисту порушеного права. Аналізуючи вищенаведені норми права у сукупності з доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачу була спричинена моральна шкода бездіяльністю відповідача, яка полягала у невиплаті йому належних сум заробітної плати. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000 грн., що відповідає критеріям розумності та справедливості. Між тим, з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню витрати з оплати судового збору в розмірі 908 грн 80 коп. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, понесення яких підтверджено відповідною квитанцією. На підставі викладеного,

Outcome: partial