Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , в якій просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Позовна заява обгрунтована тим, що позивачу, як єдиному спадкоємцю після смерті батька [PERSON] , належить на праві приватної власності успадкована ним квартира [ADDRESS] . Проте у вказаній квартриі зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , хоча і не проживають в ній вже близько 27 років, вони не належать до кола сім"ї позивача та не перебувають з ним у родинних відносинах. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 18.03.2020 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач у судове засідання не прибув, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи у їхню відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином за адресою реєстрації місця проживання та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України, про причини неявки суду не повідомили, відзив до суду не подали, тому суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалив розглядати справу у їхню відсутність на підставі належних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 06.10.2011 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.12.2017 року. 1/2 частина вказаної квартири перейшла позивачу в порядку спадкування після сметрі батька [PERSON] та інша 1/2 - в порядку спадкування після смерті його баби [PERSON] (а. с. 17, 20). За даними Відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 45). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON] була дружиною померлого [PERSON] , та шлюб між ними було розірвано 16.11.1993 року (а. с. 9). За даними Акту від 17.02.2020 року, посвідченого мешканцями квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з листопада 1993 року у квартирі [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають (а. с. 10). Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення статті 391 Цивільного кодексу України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Як убачається з матеріалів справи, предмет спору складають вимоги позивача щодо втрати відповідачами права на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , вказуючи на те, що відповідачі не являються членами його сім"ї, не проживають у спірному житловому приміщенні з 1993 року, не несуть витрати за житлово-комунальні послуги, таким чином, порушуючи права позивача, як власника квартири. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial