Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до ПАТ КБ «Привекс-Банк», [PERSON] про визнання правочину недійним та витребування майна із чужого незаконного володіння. А саме, просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 26.05.2017, укладений між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Правекс-Банк» (код ЄДРПОУ 14360920) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» (код ЄДРПОУ 38904296), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черлюх Л.В. за №426; витребувати від [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) з незаконного володіння квартиру [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовує наступним. Позивачу та третій особі [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . На початку 2000-х років чоловік позивача, був клієнтом відповідача ПАТ КБ «Правекс-Банк», активно займався бізнесом і неодноразово отримував від банку кредити на достатньо великі суми як в іноземній валюті, так і в національній. На підставі договору про відкриття кредитної лінії №871-002/07Ф від 05.10.2007, укладеного між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та [PERSON] , останній отримав кредитну лінію в національній валюті в національній валюті у розмірі 565000,00 грн. на 10 років під 14,99% річних з терміном повернення з 05.10.2007 до 05.10.2017. На виконання даного кредитного договору банк 09.10.2007 уклад наступні договори для забезпечення виконання кредитного зобов`язання [PERSON] : - з [PERSON] договір поруки №781-002/07Ф-1; з [PERSON] договір поруки №781-002/07Ф-2; з [PERSON] та [PERSON] як іпотекодавцями договір іпотеки №781-002/07Ф, предметом якого є спірна квартира. Заочним рішенням суду від 31.03.2010 у цивільній справі №2-884/2010 з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь банку було достроково солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 511355,83 грн. У процесі виконання вказаного рішення державний виконавець наклав арешт на все майно боржників, включаючи і спірну квартиру. Банк на підставі договорів купівлі-продажу прав вимоги за кредитом від 26.05.2017, укладеними між ним та ТОВ «ФК «Авістар» відступив право вимоги за кредитним договором та за договорами забезпечення. ТОВ «Авістар» у серпні 2017 звернулись до суду із заявами про заміну сторони у виконавчому провадженні. Спірна квартира з 26.12.2018 на праві власності належить [PERSON] . Позивач звертає увагу суду на те, що ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» 01.11.2017 набувши право вимоги за договорами поруки, вже того ж 01.11.2017 відступило це право відповідачу [PERSON] , яка як фізична особа вже мала змогу набути іпотечне майно у власність. У той же час, виявилось, що до судового засідання у справах за заявою ТОВ ФК «Авістар» про заміну сторони виконавчого провадження, черговий кредитор ТОВ ФК «Авістар» на підставі договору №20102017 купівлі-продажу права вимоги від 20.10.2018 відступило право вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал». У свою чергу ТОВ ФК «Фінтайм Капітал» уклало з [PERSON] договори відступлення права вимоги за тими ж кредитним договором та договорами його забезпечення. На підставі цього договору 26.12.2017 у погашення неіснуючої заборгованості [PERSON] набула спірну квартиру у власність. При цьому нотаріус [PERSON] не знайшла доказ надсилання позивачу письмової вимоги на виконання ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Ухвалами Оболонського районного суду м. Києва від 24.04.2018 у справах №756/11296/17 (боржник [PERSON] ), №756/11297/17 (боржник [PERSON] ), №756/11299/17 (боржник [PERSON] ) - задоволенні заяви ТОВ ФК «Авістар» про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено. Станом на початок 2018 року про те, що після ТОВ ФК «Авістар» з 20.10.2017 вже двічі змінився кредитор даного боргу, стороні позивача нічого не було відомо. У порушення чинного законодавства України [PERSON] та її представник вирішили виселити тих, хто проживав у спірній квартирі шляхом застосування сили. У квартирі продовжують бути зареєстрованими [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у свою чергу [PERSON] звернулась до суду із позовом до вказаних осіб про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". Щодо застосування правових наслідків недійсності правочину слід розрізняти реституцію від віндикації. На відміну від ч. 1 ст. 216 ЦК України глава 29 ЦК України є спеціальною. У ній закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватись власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином. Якщо майно передано власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваних, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсним не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Позивач стверджує, що оспорюваних договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором на суму 1014498,17 грн. є протиправним, оскільки банк не мав права відступати право вимоги на таку суму. На момент ухвалення рішення сума заборгованості складала 511335,83 грн. Крім того, право власності на спірну квартиру [PERSON] набула на підставі свого статусу нового іпотекодержателя, отже і вона, і нотаріус, який посвідчував дану угоду, були зобов`язані дотримуватись вимог, визначених Законом України «Про іпотеку». [PERSON] категорично заперечує факт направлення їй вимоги про усунення порушення. Ухвалою суду від 14.01.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі. Представник позивача під час розгляду справи по суті позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] під час розгляду справи по суті вимоги позову не визнав, заперечував щодо їх задоволення. Відповідач ПАТ КБ «Правекс-Банк» у судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи по суті повідомлялися належним чином, про що у матеріалах справи містяться відповідні документи. Відзиву на позов, заяви про відкладення розгляду справи до суду не подали. Треті особи у судове засідання не з`явились, про час і місце судового розгляду справи повідомлялись. Разом з тим, третя особа ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» направили до суду заперечення, відповідно до яких просили відмовити у задоволенні позову. Судом на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів встановлено наступні фактичні обставини. 5 жовтня 2007 року між АКБ "ПРАВЕКС-БАНК", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПРАВЕКС-БАНК" (Банк), та [PERSON] (Позичальник) укладено договір про відкриття кредитної лінії № 781-002/07Ф, за умовами якого Банк надає Позичальнику кредитну лінію в національній валюті для споживчих цілей та оплати страхових платежів з лімітом згідно графіка, строком з 5 жовтня 2007 року до 5 жовтня 2017 року зі сплатою 14,99 відсотків річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Банк 9 жовтня 2007 року уклав договори поруки: № 781-002/07Ф-1 з [PERSON] (Поручитель) та № 781-002/07Ф-2 з [PERSON] (Поручитель), відповідно до умов яких Поручителі в солідарному порядку несуть відповідальність перед Банком за виконання в повному обсязі зобов`язань [PERSON] за кредитним договором. Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Банком (Іпотекодержатель) та [PERSON] , [PERSON] , як майновими поручителями за виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором (Іпотекодавці), 9 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки № 781-002/07Ф, відповідно до умов якого Іпотекодавці для забезпечення виконання в повному обсязі зобов`язань позичальника перед іпотекодержателем за кредитним договором та можливих змін і доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, відшкодування збитків, іншої заборгованості, передають в іпотеку належне їм на праві власності нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 31 березня 2010 року у справі № 2-884/2010 задоволено позов АКБ "Правекс-Банк" до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення існуючої станом на 22 вересня 2009 року заборгованості за кредитним договором в розмірі 513175 грн 83 коп. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва № 756/11297/17 від 24.04.2018 постановлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» про заміну сторони виконавчого провадження відмовити. Вказаною ухвалою судом встановлено наступне. 6 травня 2017 року до ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» перейшло право вимоги по кредитному договору у зв`язку з укладенням між ним та ПАТ КБ «Правекс-Банк» договору факторингу. Судом встановлено, що 27 жовтня 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» свої права вимоги за договором відступлення прав вимог за договором іпотеки відступило новому кредитору, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 01 листопада 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» свої права вимоги за договором відступлення прав вимог за договором поруки відступило новому кредитору, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За договором іпотеки №781-002-07Ф, який виданий 09.10.2007, квартира [ADDRESS] була предметом вимоги іпотекодержателя відносно боржників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по рішенню Оболонського районного суду м. Києва про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 781-002/07Ф від 05 жовтня 2007 року у розмірі 513 175,83 грн. Як встановлено з витягу з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно новий кредитор задовольнив свої права вимоги щодо стягнення даного боргу шляхом продажу вищевказаної квартири фізичній особі. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №112171043 від 30.01.2018 квартира [ADDRESS] на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору іпотеки №781-002/07Ф, серія та номер: 4721, виданий 09.10.2010, договору поруки №781-002/07Ф-1, серія та номер: 4722, виданий 09.10.2007, договору поруки №781-002/07Ф-2, серія та номер:4723, виданий 09.10.2007, договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, серія та номер: 754, виданий 27.10.2017, договору про відступлення прав вимоги за договором поруки, серія та номер: 769, виданий 01.11.2017 (а.с. 42). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. Розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні. Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 512 цього Кодексу). Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України) Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом статті 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди Іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. За змістом частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). У відповідності до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт; клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності; фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з положеннями статей 4, 5, 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу. Позивач оспорював і просив визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 26.05.2017, укладений між АКБ «Правекс-Банк та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», який не є відповідачем у цій справі. А також, позивач посилаючись на недотримання відповідачем [PERSON] вимог Закону України «Про іпотеку» під час набуття нею права власності на спірне нерухоме майно, просила витребувати майно із чужого незаконного володіння, разом з тим, належних та допустимих доказів зазначеного до суду надала. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач як сторона по справі зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог та заперечень. З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довела обставини, на які посилалася, як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Інших доказів, які б спростували висновки суду, позивачем не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed