Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

31.08.2020 орган опіки та піклування Савранської районної державної адміністрації Одеської області в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить позбавити їх батьківських прав стосовно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] та стягнути з відповідачів аліменти на утримання дітей у розмірі мінімального гарантованого розміру, що становить не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала з підстав, зазначених в позовній заяві та висновку Органу опіки та піклування Савранської селищної ради. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Савранської районної державної адміністрації Одеської області, позов підтримала, просила його задовольнити, вважала за доцільне в інтересах дітей позбавити відповідачів батьківських прав та стягнути з них аліменти на утримання дітей. Відповідачі проти позову заперечували. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] 17.04.2015 уклали між собою шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] (а.с. 9). [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матір`ю [PERSON] , яка народилась від шлюбу [INFO] та [PERSON] , який народився від шлюбу [INFO] , що підтверджується Свідоцтвами про народження, виданими виконкомом Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області 12.08.2016 серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 10-11). Відповідно до висновку від 12.08.2020 (а.с. 3) орган опіки та піклування Савранської районної державної адміністрації Одеської області вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Згідно з актами обстеження умов проживання (а.с. 12-16) батьки залишають дітей без нагляду, не створені належні умови для проживання. Мати не приділяє належної уваги дітям. 09.05.2020 [PERSON] поїхала в м. Одеса на роботу, дітей залишила на громадянку [PERSON] без достатньої кількості продуктів харчування та одягу, діти погано розмовляють, не адаптовані до соціуму, садочок не відвідують. В листі Савранського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді (а.с. 17) повідомлялось, що батьки [PERSON] та [PERSON] не належним чином виконують свої обов`язки, не приділяють уваги вихованню та розвитку дітей, санітарно-гігієнічні умови проживання незадовільні, залишають дітей одних без догляду дорослих на тривалий час. Останнім часом батьки вказівки соціального фахівця не виконують, не прислуховуються до його рекомендацій та порад. При останньому візиті фахівця, 01.10.2019 до помешкання не допустили, батько був в стані алкогольного сп`яніння, агресивний, виражався брутальною лайкою. Вияснити де були діти і в якому стані було неможливим. Враховуючи викладене, центр СССМ просив службу у справах дітей Савранської районної державної адміністрації Одеської області взяти [PERSON] та [PERSON] на облік дітей, які опинились в складних життєвих обставинах та розглянути на засіданні комісії з захисту прав дітей питання щодо виконання батьками батьківських обов`язків стосовно своїх дітей. Відповідно до висновку оцінки потреби сім`ї (а.с. 18-19) за результатами оцінювання потреб з`ясовано наявність складних життєвих обставин, основними ознаками та чинниками спричинення яких є неналежне ставлення батьків до своїх дітей, не створення умов для проживання та незабезпечення речами першої необхідності. Діти в садочок не ходять, часто залишаються без нагляду. На підставі розпорядження Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 07.08.2020 № 186/А-2020 (а.с. 63) відібрано малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] від батьків [PERSON] , [PERSON] . Тимчасово влаштовано дітей до дитячого відділення Савранської центральної районної лікарні. Згідно з висновком інзклюзивно-ресурсного центру про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 21.09.2020 № ІРЦ-85267/2020/142858 (а.с. 48-50) стосовно [PERSON] у дитини наявна затримка психічного розвитку, мовлення не відповідає вікові, об`єм пасивного словника не сформований, стан звуковимови не сформований, фонетичний слух не сформований, граматична будова мовлення відсутня, зв`язне мовлення відсутнє. Рекомендовані корекційні заняття з вчителем-логопедом, корекційно-розвиткові заняття з вчителем-дефектологом. Згідно з висновком інзклюзивно-ресурсного центру про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 21.09.2020 № ІРЦ-85267/2020/142852 (а.с. 51-53) стосовно [PERSON] у дитини наявна затримка психічного розвитку, мовлення не відповідає вікові, об`єм пасивного словника не сформований, стан звуковимови не сформований, фонетичний слух не сформований, граматична будова мовлення відсутня, зв`язне мовлення відсутнє. Рекомендовані корекційні заняття з вчителем-логопедом, корекційно-розвиткові заняття з вчителем-дефектологом. За змістом частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За правилами статті 150 СК України батьки зобов`язані серед іншого виховувати дитину, поважати її, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно зі статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. На підставі частини 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327 цс 18). Статтею 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як зазначено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 р. звернув увагу на те, що при позбавленні батьківських прав треба підходити виважено і в найкращих інтересах дитини. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя. Неврахування положень цієї норми міжнародного права при розгляді справ про позбавлення батьківських прав призводить до того, що в окремих випадках діти невиправдано стають соціальними сиротами. Завдання держави - захистити і підтримати сім`ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному середовищі, навіть за складних життєвих обставин. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року наголошує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 вказаної Конвенції. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Савранської районної державної адміністрації Одеської області - Січкар Н.С. засвідчила, що дітей відібрали 7 серпня 2020 року, рішення винесли у зв`язку з тим, що подальше перебування загрожувало життю і здоров`ю, що підтверджувалось психолого-педагогічною оцінкою фахівців інзклюзивно-ресурсного центру. Той факт, що діти 4-5 років не вміють говорити - свідчить про те, що з ними ніхто не займався, діти не отримували належного харчування. Батьки не скористалися правом влаштувати їх у дитячий садок. На багаторазові рекомендації батьки не реагували. Діти вилучені вже три місяці, місцезнаходження батькам відоме, але вони жодного разу не зателефонували дітям. При одному з обстежень було виявлено, що діти не мають одягу. Сім`я не має постійного джерела доходу. Одяг, який надали в рамках гуманітарної допомоги, не прали, його після носіння дітьми просто викидали. Мати за три місяці знайшла роботу, але кроків до дітей соціальні служби не бачать. Представник Служби у справах дітей Савранської районної державної адміністрації Одеської області Побережець В.П. пояснила, що діти не мають навичок самообслуговування, педагогічно запущені, необхідно щоб з ними працювали логопеди, дефектологи, психологи. Також пояснила, що [PERSON] не отримувала соціальну допомогу тому, що не зверталася за нею. Також [PERSON] обіцяла у серпні 2020 року зробити паспорт і за тиждень повернути дітей, проте не зробила цього. Мати, у притулок, де знаходяться діти, не зверталася з моменту відібрання (у тому числі в телефонному режимі). Відповідачка [PERSON] пояснила незадовільні умови життя переїздом. Коли влаштувалась на роботу в барі, діти були зі свекрухою, також залишала дітей на жінку, яка їх годувала. Невміння дітей говорити пояснила постійною зайнятістю на роботі. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що поки не потрапив у СІЗО регулярно навідував дітей, приносив продукти. Допитана судом свідок [PERSON] , заступник директора - начальник Відділу районного центру соціальних служб для дітей сім`ї та молоді, засвідчила, що [PERSON] характеризується не дуже добре, дома не ночує, жила в чорній, непристосованій до життя хаті. Потім винайняла квартиру, недбало ставилася до дітей, у садок не віддавала. Найняла нянечку, яка за дітьми дивилася, сама перебувала в Одесі. Діти не мали іграшок, погано розмовляли, таке враження, що були перелякані. Допитаний судом свідок [PERSON] , завідуючий дитячим відділенням Савранської ЦРЛ, пояснив суду, що 6 серпня 2020 року поступили двоє дітей - хлопчик і дівчинка. Для нього вони здались як дикі, не могли повноцінно розмовляти. Мати декілька разів з`являлася. Малолітні [PERSON] та [PERSON] з 07.08.2020 по 21.08.2020 перебували у дитячому відділенні Савранської центральної районної лікарні, та як пояснила старша медична сестра дитячого відділення Савранської ЦРЛ Іванова О.В. , (а.с. 83) мати за цей період відвідувала дітей рідко і по 10-15 хвилин, вихованням явно дітей не цікавилась. В ході судового розгляду відповідачі [PERSON] та [PERSON] не продемонстрували суду зацікавленість та готовність змінити власне ставлення стосовно своїх малолітніх дітей, особливо за умов наявної у них затримки психічного розвитку, проблем із мовленням та необхідності корекційних занять з відповідними фахівцями. З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батьків, а саме те, що вони не створюють необхідні умови проживання для своїх малолітніх дітей, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, не забезпечують належний догляд, повноцінний розвиток дітей (діти не відвідують дошкільний заклад, практично не розмовляють, не знають елементарних правил гігієни), а заходи впливу на їх поведінку такі як неодноразові попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, профілактичні бесіди, перебування під соціальним супроводом з метою підвищення батьківського потенціалу, створення належних умов для проживання дитини результатів не дали; поведінка відповідачів є нестабільною; батько, перебуваючи на волі, та мати не приділяли належної уваги вихованню дітей, тривалий час не відвідували дітей, тому позбавлення батьківських прав батьків [PERSON] , [PERSON] стосовно їх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] хоча і є крайнім заходом впливу на батьків, однак за обставин, що склалися є недоцільним застосування альтернативних заходів, таких як відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Отже, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] , у порушення вимог статті 150 СК України, належним чином не виконують покладені на них Конституцією України обов`язки щодо виховання та розвитку малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] . Суд вважає, що таке втручання держави в особисте життя відповідачів відповідає вимогам закону і має законну мету - захист інтересів дітей, їх емоційного здоров`я та моралі, тобто відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Позбавлення відповідачів батьківських прав є виправданим і пропорційним, оскільки цього потребують інтереси дітей, поведінка батьків щодо яких свідчить про ризик неналежного їх виховання та виконання батьківських обов`язків, тому таке втручання є необхідним. Суд, враховуючи та захищаючи гарантовані Конвенцією про права дитини «найкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, з урахуванням встановлених фактичних обставин, дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав батьків щодо малолітніх дітей хоча і є крайнім заходом впливу, однак необхідним за обставин, встановлених при розгляді даної справи. Крім того, суд зауважує, що відповідно до частини 3 статті 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали вихованню дитини, [PERSON] та [PERSON] можуть звернутися до суду з позовом про повернення їм дітей. Разом з тим, як встановлено частинами 2, 3 статті 166 СК України та частиною 4 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини; при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. В силу частини 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 2 статті 184 СК України гарантовано, що розмір аліментів, стягнутих на дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 191 СК України суд ухвалює про присудження аліментів від дня пред`явлення позову. Датою подачі позову є 31 серпня 2020 року. З огляду на зазначене, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів аліментів у розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] також підлягають задоволенню. Отже, з відповідачів солідарно підлягають стягненню аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 серпня 2020 року та до досягнення дітьми повноліття. В силу пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved