Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивують тим, що вони є власниками квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Зазначили, що 20 жовтня 2012 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму спірної квартири на один рік та 26 жовтня 2013 року відповідача було зареєстровано у даній квартирі для отримання паспорта. Посилаючись на те, що відповідач з 26.10.2013 року по теперішній час не проживає у вищевказаній квартирі, не бере участь в утриманні квартири, його місце знаходження не відоме, позивачі просили визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. У судове засідання позивачі та їх представник не з"явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, від представника позивача надійшла заява, у якій він просить розглядати справу у його відсутність та у відсутність позивачів, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти постановлення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення в газеті "Урядовий кур"єр" № 1 від 06 січня 2015 року. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заочний розгляд справи відбувається за відсутності відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи. Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні спірне жиле приміщення являє собою двокімнатну квартиру, загальною площею 42.7 кв.м, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] ( а.с. 9). Дана квартира належить позивачам на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 06 серпня 2004 року (а.с. 5). 20 жовтня 2012 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем було укладено договір найму спірної квартири, строком на один рік до 20.10.2013 року (а.с. 13). Відповідно до умов договору, квартиронаймач зобов'язується сплачувати щомісячно додатково до платежів власника квартири комунальні послуги, згідно розрахункам бухгалтера. Сплачувати вартість використаної електроенергії, підтримувати квартиру в належному стані. У позовній заяві позивачі зазначали, що відповідач спірною квартирою не цікавиться, з 26.10.2013 року по теперішній час не проживає у вищевказаній квартирі. Факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] підтверджується актами від 05.11.2013 року, 11.05.2014 року, 12.11.2014 року, затверджені Директором КП "Синьоозерне" (а.с. 6-8), з який вбачається, що [PERSON] з моменту реєстрації у спірній квартирі не проживав. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 406 ЦК України право користування чужим майном припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення такого права. Не проживаючи у спірній квартирі жодного дня, відповідач втратив підставу для встановлення йому права на користування житлом як це передбачено ст. 406 ЦК України, строк, на який його було зареєстровано у квартирі згідно договору найму теж скінчився, а відтак позивачі підставно ініціюють питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватися квартирою. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що реєстрація відповідача порушує права позивачів вільно користуватися та розпоряджатися свою власністю, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а [PERSON] потрібно визнати таким, що втратив право користування житлом - квартирою [ADDRESS]. На підставі наведеного,

Outcome: approved