Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

В травні 2014 року позивач звернувся в суд з цим позовом до Публічного акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль" (надалі ПАТ„Райффайзен Банк Аваль"), посилаючись на порушення його прав відповідачем / а.с. 2 - 6 /. Під час розгляду справи по суті позивач [PERSON], так само, як і його представник - адвокат [PERSON] / а.с. 17, 18, 19 /, заявлений позов підтримали, просили задовольнити його, пояснивши, що 01 лютого 2007 року та 22 січня 2008 року між банком - відповідачем, в особі начальника його Миргородського відділення Толмачової Л.М. та позивачем [PERSON] були укладені договори на вклад Універсальний (без пролонгації) № 20/02-02/25 ( Договір № 1 ), № 20/02-02/23 ( Договір № 2 ) та № 20/02-02/28 ( Договір № 3 ), за якими позивач передав банку готівкою відповідно: 12500 гривень строком на 12 місяців з відсотковою ставкою по вкладу 25 % річних; 41000 доларів США строком на 12 місяців з відсотковою ставкою по вкладу 24 % річних; 62000 гривень строком на 12 місяців з відсотковою ставкою по вкладу 24 % річних. Як стверджувала сторона позивача, відсотків він не отримував. На підтвердження отримання та зарахування коштів позивачу було видано відповідні прибуткові касові та валютний ордери. З пояснень сторони позивача вбачається, що звернення [PERSON] до керівництва і дирекції відповідача про повернення суми вкладів і прострочених відсотків, після закінчення строку дії договорів, не було задоволено. Представник відповідача Курбатова Н.О., яка діє на підставі відповідної довіреності / а.с. 38 /, заявлений позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні повністю, пояснивши, що ті договори, на які посилається позивач не зареєстровані та не обліковуються у відповідача. Кошти за цими договорами від позивача в установу банку - відповідача не надходили. Форма цих договорів не відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно - правовими актами у сфері банківської діяльності чи банківськими правилами. Таких документів стороною позивача суду не надано, а надані не відповідають Інструкції про касові операції в банках України. Представник Банку Толмачова Л.М. не мала повноважень на здійснення касових операцій та самочинно визначати відсоткові ставки. З цих підстав заявлені вимоги є безпідставними. Третя особа на стороні відповідача Толмачова Л.М., будучи зареєстрованою за адресою, зазначеною в позовній заяві / а.с. 34, 35 /, а відтак належним чином, в порядку передбаченому абзацом 4 ч. 5 ст. 74 ЦПК України повідомленою про день та час розгляду справи / а.с. 30 /, в судове засідання не прибула, про причини своєї неявки суд не повідомила, свого ставлення до заявленого позову не висловила. Заслухавши пояснення сторони позивача і представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних обгрунтувань. Судом встановлено, що 01 лютого 2007 року між позивачем [PERSON] та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" ( надалі перейменованим у ПАТ „Райффайзен Банк Аваль") було укладено Договір № 20/02 - 02/25, за умовами якого позивач передав відповідачу - банку терміном на 12 місяців готівкою грошові кошти в сумі 12500 гривень з виплатою 25 % річних / а.с. 7 /. Факт передачі позивачем цих коштів відповідачу на виконання умов вищезгаданого Договору підтверджується прибутковим касовим ордером № 8 від 01 лютого 2007 року, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні / а.с. 8 /. Крім того, 01 лютого 2007 року між позивачем [PERSON] та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" ( надалі перейменованим у ПАТ „Райффайзен Банк Аваль") було укладено Договір № 20/02 - 02/23, за умовами якого позивач передав відповідачу - банку терміном на 12 місяців готівкою валютні кошти в сумі 41000 доларів США з виплатою 24 % річних / а.с. 9 /. Факт передачі позивачем валютних коштів відповідачу на виконання умов вищезгаданого Договору підтверджується прибутковим валютним ордером № 6 від 01 лютого 2007 року, оригінал якого оглянуто при розгляді справи на вимогу сторони відповідача / а.с. 10 /. 22 січня 2008 року між позивачем [PERSON] та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" ( надалі перейменованим у ПАТ „Райффайзен Банк Аваль") було укладено Договір № 20/02 - 02/28, за умовами якого позивач передав відповідачу - банку терміном на 12 місяців готівкою грошові кошти в сумі 62000 гривень з виплатою 24 % річних / а.с.11 /. Факт передачі позивачем цих коштів відповідачу на виконання умов вищезгаданого Договору підтверджується прибутковим касовим ордером № 5 від 22 січня 2008 року, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні / а.с. 812/. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ст. 631 ч. 2 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Статтею 638 ч. 1 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу ( депозиту ) одна сторона ( банк ), що прийняла від другої сторони ( вкладника ) або для неї грошову суму ( вклад ), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку встановлених договором. Статтею 1059 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Суд вважає, що Договори від 01 лютого 2007 року та від 22 січня 2008 року, копії яких надано стороною позивача, на підтвердження заявлених позовних вимог, другі примірники яких оглянуті судом відповідно до вимог ч. 2 ст. 64 ЦПК України, відповідають вимогам згаданих норм, оскільки мають просту письмову форму й містять усі істотні умови, необхідні для договору даного виду, а саме: суму вкладу, розмір відсотків за користування вкладом, порядок їх нарахування, термін дії договору. Пункт 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про касові операції у банках України передбачає, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція, або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Надані позивачем копії прибуткових касових та валютного ордерів від 01 лютого 2007 року та 22 січня 2008 року / а.с. 8, 10, 12 / відповідають вказаним вимогам Інструкції та змісту п. 2.2 укладених договорів в частині номерів відкритих рахунків, а отже ці ордери є документами, які підтверджують внесення відповідних сум до банку, тобто письмова форма договору банківського вкладу є додержаною. Одночасно з цим такі договори підписувалися від імені банку повноважною особою Толмачовою Л.М., що не заперечувалося стороною відповідача при розгляді справи, оскільки таке повноваження начальника Миргородського відділення Полтавської обласної дирекції ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" як укладення депозитних договорів від імені банку, передбачалося довіреністю, виданою їй 27.12.2006 року. На час укладення цих договорів остання працювала на посаді начальника Миргородського відділення, відповідно до наказу і згідно своїх посадових інструкцій, мала забезпечувати якісне обслуговування клієнтів, залучала та обслуговувала багатих, заможних клієнтів, забезпечувала контроль за організацією касової роботи у відділенні, за збереженням готівки, проведення касових операцій. Частиною 4 ст. 95 ЦК України встановлено, що керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно ст. 237 ч. 1 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Статтею 239 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. При таких обставинах суд вважає додержаною письмову форму Договорів банківського вкладу від 01 лютого та 22 січня 2008 року. Одночасно з цим суд не може прийняти до уваги посилання представника банку - відповідача на невідповідність змісту прибуткових валютних ордерів за згаданими Договорами вимогам Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління національного банку України від 14 серпня 2003 року №337, оскільки положення вказаної Інструкції встановлюють порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями та відділеннями касових операцій і не встановлюють будь - яких обов'язкових правил поведінки для клієнтів банку. У правовідносинах позивача [PERSON] з банком касову операцію проводила працівник банку, а не сам позивач, а тому останній і не може бути відповідальним за порушення працівниками банку положень згаданої інструкції та інших внутрішніх банківських нормативних документів. Видані банком [PERSON] прибуткові касові та валютний ордери за Договорами №№ 1, 2, 3 мають підпис посадової особи, достовірність та повноваження якої засвідчені печаткою банку. Отже, ці ордери є документами бухгалтерського обліку, складені представником банку і за їх відповідність вимогам нормативних актів несуть відповідальність саме працівники банку, а не вкладник - позивач. Одночасно з цим відповідно до пункту 6.4 Договорів №№ 1, 2, 3 банк - відповідач брав на себе зобов'язання нести відповідальність за дії службовця, уповноваженого приймати вклади від фізичних осіб (в даному випадку Толмачової Л.М.), як за свої власні. Та обставина, що Постановами Правління ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" №П-79/2 від 27.06.2008 року та АППБ „Аваль" №П-78/8 від 03.11.2004 року встановлені порядок, форми типи і види депозитних договорів не має правового значення, тому, що відповідно до ст. 57 Конституції України, кожному громадянину гарантується право знати свої права та обов'язки, а тому закони та інші нормативно - правові акти, які визначають права та обов'язки громадян, повинні бути доведені до відому населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, які визначають права та обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є недійсними. Вказані нормативно - правові акти офіційно не опубліковані і в Єдиний державний реєстр нормативних актів не включені. Суд не може прийняти до уваги посилання представника банку - відповідача, як заперечення відносно позову на те, що кошти від позивача за Договорами №№ 1, 2, 3 до каси банку не надходили і рахунки по цим депозитним договорам не відкривалися, оскільки ці обставини не спростовують факту передачі позивачем коштів відповідальному працівнику банку за цими Договорами, тим більше, що проведення по касі отриманих коштів та відкриття рахуну не могло залежати від волі вкладника. Крім цього, за умовами згаданих договорів (п. 2.2), відповідний рахунок зобов'язувався відкрити банк, а у виданих вкладнику ордерах банком було зазначено номери рахунків, які відповідали змісту укладених Договорів. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися відповідно умов договору та вимог Цивільного кодексу України. За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 3.2.3. раніше згаданих Договорів вкладник має право по закінченню строку договору отримувати всі належні йому суми коштів за договором готівкою. Стаття 1060 ЦК України встановлює що, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умови договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно з положеннями ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається. Виходячи із системного аналізу вищенаведеного законодавства, враховуючи факти, встановлені судом, ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" зобов'язаний повернути позивачу, внесені останнім суми вкладів по Договорам №№ 1, 2, 3, а відмова від такого повернення / а.с. 15 / є неправомірною. Тому суд вважає, що вимога позивача про стягнення сум вкладів за вищевказаними Договорами ґрунтується на законі, а отже підлягає до задоволення у сумах, зазначених у позовах, відповідно 12500 гривень, 41000 доларів США, 62000 гривень. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення із відповідача відсотків за користування кредитом суд виходить із наступного. Статтями 6, 627 ЦК України утверджений принцип свободи договору, згідно якого сторони вправі на власний розсуд врегульовувати свої відносини за договором, якщо це не суперечить прямій указівці закону, або якщо обов'язковість для сторін певних приписів закону прямо не випливає з їх змісту або суті відносин між сторонами. Окрім того, статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Укладені [PERSON] договори банківського вкладу у встановленому законом порядку недійсними не визнані. Ні Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з фізичними і юридичними особами (п. 1.9), ні рішення Комітету з управління активами та пасивами від 04 грудня та 01 лютого 2007 року не містять прямих указівок про незаконність, недійсність або нікчемність умов договорів банківського вкладу в частині визначення розміру процентів, якщо вони перевищують максимальний розмір відсоткової ставки по вкладам. З огляду на викладене відсотки річних у розмірі 24 та 25 % за укладеними Договорами не підлягають коригуванню в сторону зменшення, а розрахунки, щодо цієї частини позовних вимог, наведені позивачем у позові, є вірними. Відповідно до ч. 1 ст. 360 - 7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для усіх судів України. При вирішенні даного спору судом приймається як обов'язкова до застосування постанова Верховного Суду України № 6-39цс від 29 травня 2013 року, в якій зроблено правовий висновок про те, що у разі порушення Банком обов'язку повернути вклад і нараховані проценти з нього підлягають стягненню на користь вкладника окрім суми депозиту проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України. Виходячи із меж позовних вимог про стягнення на користь позивача річних відсотків по вкладу в гривнах і доларах США, суд приймає до уваги розрахунки, наведені позивачем у його позові та визнає їх обгрутованими. При вирішенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення пені у розмірі 0,05 % від неповернутої суми вкладу за кожен день затримки відповідно до п. 4.1 укладених Договорів суд виходить із положень ст. 258 ЦК України про спеціальну позовну давність відносно стягнення пені в один рік, та приймає до уваги зміст постанови Верховного Суду України № 6-116цс від 06 листопада 2013 року, в якій сформульовано правову позицію, за якою стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. З цих підстав, розрахунки пені, наведені позивачем у позовній заяві, є вірними та приймаються до уваги судом. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] з урахуванням принципу диспозитивності, визначеного ст. 11 ЦПК України про стягнення процентів, нарахованих у межах строку дії депозитних договорів, річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання та пені, нарахованої у межах одного року, ґрунтуються на законі. При цьому суд виходить з того, що на вимогу вкладника до банку про видачу вкладу позовна давність не поширюється, що встановлено п. 2 ч. 1 ст. 268 ЦК України. Понесені позивачем [PERSON] судові витрати по оплаті позову судовим збором, які документально підтверджені / а.с. 1 / на суму 3654 гривень, підлягають до відшкодування за рахунок відповідача згідно до положень ст. 88 ч. 1 ЦПК України.

Outcome: approved