Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.03.2017 року, відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, вимоги якого неодноразово уточнювались у процесі розгляду справи і в якому позивач, посилаючись на порушення своїх трудових прав при звільненні, просить: визнати незаконним та скасувати пункт 1 рішення Вишгородської районної ради № 239-18-VІІ від 23.02.2017 року; скасувати розпорядження голови Вишгородської районної ради Кириченко Р.М. № 14-ОС від 23.02.2017 року; визнати звільнення з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України незаконним та поновити на роботі в комунальному підприємстві «Вишгородська центральна районна аптека № 23» на посаді завідуючої комунальним підприємством «Вишгородська центральна районна аптека № 23»; стягнути з комунального підприємства «Вишгородська центральна районна аптека № 23» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі: 70295 грн. 30 коп.; стягнути з комунального підприємства «Вишгородська центральна районна аптека № 23»: 20000 грн. - у відшкодування моральної шкоди, яка полягає в безпідставному позбавленні заробітку, вимушеності прикладати додаткових зусиль для організації свого життя та сім'ї, хвилюванні, нервовій напрузі, моральних стражданнях, приниженні. У судовому засіданні позивач зі своїм адвокатом, позов підтримали і просили про його задоволення. Представники обох відповідачів позов не визнали і просили в його задоволенні відмовити посилаючись на правильність звільнення позивача. Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд у судовому засіданні встановив наступне. Відповідно до п. 1 рішення Вишгородської районної ради Київської області № 297-26-У від 15.10.2009 року, районна рада вирішила: 1. Призначити [PERSON] завідуючою комунального підприємства «Вишгородська центральна районна аптека № 23» Вишгородської районної ради з 27.10.2009 р.. На підставі укладеного між позивачем і відповідачем: Вишгородською районною радою, контракту з завідуючою комунальним підприємством «Вишгородська центральна районна аптека» № 23 від 27.10.2009 року, позивача призначено на посаду завідувача Вишгородської центральної районної аптеки № 23 на строк з 27.10.2009 року по 27.10.2012 року. Підписаною 27.10.2012 року, додатковою угодою № 5 до контракту з завідуючою комунальним підприємством «Вишгородська центральна районна аптека № 23» від 27.10.2009 року, дію контракту продовжено до 27.10.2015 року. Підписаною 27.10.2015 року, додатковою угодою № 10 до контракту з завідуючою комунальним підприємством «Вишгородська центральна районна аптека № 23» від 27.10.2009 року, дію контракту продовжено до 27.10.2018 року. Після укладення додаткових угод № 5 і № 10, трудові відносини не припинялись і позивач продовжував виконувати трудові обов'язки завідувача комунальним підприємством «Вишгородська центральна районна аптека № 23» та отримував заробітну плату, що ніким по справі не спростовувалось. Відповідно до п. 1 рішення Вишгородської районної ради Київської області № 239-18-VІІ від 23.02.2017 року, районна рада вирішила: 1. Не продовжувати термін дії контракту від 27.10.2009 року з завідуючим комунального підприємства «Вишгородська центральна районна аптека № 23» [PERSON], у зв'язку з чим звільнити його з займаної посади 23 лютого 2017 року. Розпорядженням голови Вишгородської районної ради Київської області Кириченко Р.М. № 14-ОС від 23.02.2017 року, позивача звільнено з 23 лютого 2017 року у зв'язку з закінченням терміну дії контракту відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії листка непрацездатності, серії АДА № 3375, позивач у період з 23.02.2017 року по 07.03.2017 року перебував на лікарняному. Відповідно до п. 6.1. і п. 6.2. статуту комунального підприємства «Вишгородська центральна районна аптека» № 23, управління підприємством здійснює власник - Вишгородська районна рада та керівник (завідувач), який призначається та звільняється з посади на сесії районної ради. Після призначення керівника на посаду з ним укладається контракт. Контракт укладає від імені власника голова районної ради. Як вбачається зі змісту вищезазначених: контракту та додаткових угод № 5 і № 10 до контракту, вони укладались між позивачем і Вишгородською районною радою, де від імені Вишгородської районної ради діяв та підписував контракт та додаткові угоди № 5 і № 10 голова ради. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. За змістом зазначеної норми права, після закінчення строку трудовий договір припиняється лише при відповідному волевиявлені працівника або роботодавця. У такому разі жодна з сторін трудового договору не може перешкодити іншій стороні припинити трудові відносини. На час подання позову та розгляду справи судом, суду не надано і судом у процесі розгляду справи здобуто конкретних правових доказів, які б свідчили, що додаткові угоди № 5 і № 10 визнавались недійсними або незаконними в передбаченому чинним законодавством України порядку. Тому, правові підстави для припинення з позивачем трудових відносин саме з підстав, передбачених п. 2 ст. 36 КЗпП України до закінчення строку дії контракту, який 27.10.2015 року продовжено до 27.10.2018 року додатковою угодою № 10 до контракту з завідуючою комунальним підприємством «Вишгородська центральна районна аптека № 23» від 27.10.2009 року, були відсутні. Фактично, заперечення відповідача: Вишгородської районної ради Київської області проти позову, зводяться до того, що у голови Вишгородської районної ради Київської області, були відсутні відповідні правові підстави для укладення додаткових угод № 5 і № 10 до контракту. Разом з тим, жодних конкретних правових доказів, які б свідчили про наявність неправомірних дій чи бездіяльності саме з боку позивача при укладенні додаткових угод № 5 і № 10 до контракту, відповідачі суду не надали у судом таких доказів не здобуто. Недотримання трудового законодавства саме роботодавцем, не є підставою для порушення трудових прав працівника. З урахуванням викладеного, позовні вимоги про визнання незаконним та скасувати пункт 1 рішення Вишгородської районної ради № 239-18-VІІ від 23.02.2017 року; скасування розпорядження голови Вишгородської районної ради Кириченко Р.М. № 14-ОС від 23.02.2017 року; визнання звільнення з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України незаконним та поновлення на роботі в комунальному підприємстві «Вишгородська центральна районна аптека № 23» на посаді завідуючої комунальним підприємством «Вишгородська центральна районна аптека № 23», суд вважає обґрунтованими. Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Тому, позовні вимоги про стягнення: 70295 грн. 30 коп. - середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який позивач визначив за період: 13 днів березня 2017 року, з квітня по грудень включно 2017 року та 13 днів січня 2018 року за мінусом сум грошових коштів, які були виплачені позивачу при звільненні, суд також вважає обґрунтованими. Правильність наведеного позивачем у позові математичного розрахунку з визначення загальної суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, ніким по справі не спростовувався. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд вважає, що звільненням позивача без законної підстави, останньому заподіяно моральну шкоду. Наявність вини відповідачів у порушенні трудових прав позивача, судом встановлена. Що ж до розміру морального відшкодування, то з урахуванням ступеня вини відповідачів, обставин заподіяння моральної шкоди, тривалості страждань та негативних наслідків, які настали для позивача в зв'язку з порушенням його трудових прав, суд вважає, що 5000 грн., є достатнім розміром для відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди. Доводи в письмових запереченнях проти позову про недоведеність позовних вимог про заподіяння моральної шкоди, є безпідставними, оскільки в судовому засіданні встановлено порушення законних трудових прав позивача, які призвели до заподіяння моральної шкоди. За таких обставин, позов підлягає задоволенню частково. Оскільки позов частково задовольняється, а позивач при подачі позову був звільнений від сплати судових витрат, то відповідно до глави 8 ЦПК України, з відповідачів у дохід держави, підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, розмір судового збору суд визначає із розміру задоволених позовним вимог майнового і немайнового характеру. Згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, 1. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial