Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

З позову [PERSON] вбачається, що 19.03.2015 року позивач подав до головного управління Держземагенства у Полтавській області заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 12.5589 га. та передачу її в оренду, а також документи, які зазначені додатками до заяви від 19.03.2015 року. Листом від 01.04.2015 року № 31-16-0.4-3477/2-15 позивачеві було відмовлено у задоволенні заяви, оскільки представлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не відповідає вимогам ст.ст. 26, 50 Закону України "Про землеустрій",відсутні передбачені ст.7 Закону України "Про фермерське господарство" документи, які підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, або наявність освіти здобутої в аграрному навчальному закладі, а також обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. У квітні 2015 року позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання протиправними дій та бездіяльності і зобов'язання вчинити певні дії, в якому просив визнати протиправними дії та бездіяльність головного управління Держземагенства в Полтавській області щодо безпідставної відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 12.5589 га. та передачі її в оренду, а також зобов'язати відповідача затвердити проект землеустрою та передати земельну ділянку йому в оренду. В процесі розгляду справи було встановлено, що 15.08.2015 року реєстраційною службою Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області було зареєстровано договір оренди землі укладений між головним управлінням Держземагенства у Полтавській області та [PERSON] на спірну земельну ділянку, а також те, що повноваження головного управління Держземагенства передано держгеокадастру. Ухвалою від 21.09.2015 року у справі № 816/1390/15 Полтавський окружний адміністративний суд закрив провадження у справі та роз'яснив позивачу право на зверненян з даним позовом до місцевого загального суду в порядку цивільної юрисдикції. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2015 року у справі № 816/1390/15, апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2015 року по справі №816/1390/15 в частині закриття провадження щодо визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача щодо безпідставної відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 12,5589 га в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та передачі її в оренду скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині позовних вимог. Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.01.2016 року у справі № 816/1390/15 було відмовлено в задоволенні адміністративного позову [PERSON] про визнання протиправними дій головного управління Держземагенства у Полтавській області щодо відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 12.5589 га. в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та передачі її в оренду. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016 року у справі № 816/1390/15 було скасовано постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 14.01.2016 року у цій же справі та прийнято нову постанову, якою визнано протиправними дії головного управління Держземагенства у Полтавській області щодо відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 12.5589 га. в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та передачі її в оренду. За наслідками розгляду вищезазначеної справи колегія суддів суду апеляційної інстанції прийшла до висновку, що дії відповідача про відмову у погодженні проекту землеустрою сформовані у письмовій відповіді від 01.04.2015 року є протиправними. Позивач вважає, що укладений між головним управлінням Держземагенства в Полтавській області та [PERSON] правочин щодо укладення договору оренди земельної ділянки площею 12.5589 га. на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського орайону Полтавської області був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] щодо користування природними об'єктами права власності народу ( земельною ділянкою площею 12.5589 га. на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області) відповідно до закону позивач вважає, що укладений вищезазначений договір оренди земельної ділянки площею 12.5589 га. порушує публічний порядок, а тому звернувся до суду з позовом в якому просив суд ухвалити рішення, яким договір оренди земельної ділянки від 10.06.2015 року укладений між головним управлінням Держземагенства в Полтавській області та [PERSON] на земельну ділянку площею 12.5589 га. на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області,кадастровий № [NUMBER] визнати недійсним , скасувати його державну реєстрацію, визнати протиправним і скасувати наказ головного управління Держземагенства в Полтавській області від 10.06.2015 року № 2586-05 про затвердження документації із землеустрою та передачі земельної ділянки в оренду [PERSON] та зобов'язати головне управління Держземагенства в Полтавській області прийняти наказ яким затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 12.5589 га. в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області і передати вищевказану земельну ділянку в оренду [PERSON] та здійснити заходи щодо організації підписання договору оренди земельної ділянки. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, послався на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача головного управління Держгеокадасту у Полтавській області за довіреністю [PERSON], яка представляє і інтереси співвідповідача головного управління Держземагенства у Полтавській області позовні вимоги не визнала, представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнала, послалася на заперечення яке приєднано до матеріалів справи (а.с.47-50), третя особа представник Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, але направив до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, послався на розсуд суду ( а.с.51). Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON], представника відповідача головного управління Держгеокадастру у Полтавській області за довіреністю [PERSON], яка представляє і інтереси співвідповідача головного управління Держземагенства у Полтавській області, представника відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON],допитавши в якості свідка [PERSON], дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання протиправним і скасування наказу головного управління Держземагенства, визнання недійсним договору оренди землі і скасування його державної реєстрації та зобов'язання вчинити певні дії задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] року в селі Безлюдівка Харківського району Харківської області (а.с.6). З виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що [PERSON] являється керівником фермерського господарства "Басенюк"(а.с.7). 19.03.2015 року [PERSON] звернувся з заявою до головного управління Держземагенства в Полтавській області про затвердження документації проекту землеустрою та передачі в оренду строком на 20 років земельної ділянки площею 12.5589 га. для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області (а.с.8). Листом Головного управління Держземагенства в Полтавській області від 01.04.2015 року № 31-16-0.4-3477/2-15 заяву [PERSON] було залишено без задоволення, посилаючись на те, що представлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не відповідає вимогам ст.ст.26, 50 Закону України "Про землеустрій", а також відсутні передбачені ст.7 Закону України "Про фермерське господарство" документи, які підтверджують досвід роботи [PERSON] у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, а також обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Відповідно до ст.134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах земельні ділянки державної чи комунальної власності або прав на них у разі передачі земельних ділянок для ведення фермерського господарства (а.с.9). Наказом головного управління держземагенства у Полтавській області від 10.06.2015 року № 2586-СГ затверджено розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та передано [PERSON] земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, кадастровий № [NUMBER], площею 12.5589 га. ріллі із земель запасу, для ведення фермерського господарства в довгострокову оренду терміном на 21 рік на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області за межами населених пунктів (а.с.10). Наказом державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастр від 18.06.2015 року № 136 погоджено позицію головного управління Держгеокадастру у Полтавській області щодо можливості забезпечення покладених на головне управління Держгеокадастру у Полтавській області наказом Державної служби України з питань геодезії,картографії та кадастру від 03.03.2015 року № 9 "Про затвердження положень про територіальні органи Держгеокадастру у Полтавській області" функцій і повноважень головного управління Держземагенства у Полтавській області, що припиняється (а.с.11). Витягом державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.08.2015 року підтверджується реєстрація договору оренди земельної ділянки від 10.06.2015 року укладеного між головним управлінням Держземагенства в Полтавській області та [PERSON] на земельну ділянку площею 12.5589 га. на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області,кадастровий № [NUMBER] (а.с.12). Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2015 року у справі № 816/1390/15 закрито провадження у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Головного управління Держземагенства у Полтавській області, Головного управління Держгеокадастру, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів [PERSON] про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити певні дії ( а.с.13-14). Ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2015 року у справі № 816/1390/15 апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено,а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2015 року по справі № 816/1390/15 в частині закриття провадження щодо визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача щодо безпідставної відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 12.5589 га. в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та передачі її в оренду скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині позовних вимог, в іншій частині ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2015 року по справі № 816/1390/15 залишено без змін (а.с.15-16). Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.01.2016 року у справі № 816/1390/15 в задоволенні адміністративного позову [PERSON] про визнання протиправними дій головного управління Держземагенства у Полтавській області щодо відмови у затвердженні проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею 12.5589 га. в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та передачі її в оренду відмовлено (а.с.17-18). Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016 року у справі № 816/1390/15 постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 14.01.2016 року скасовано та прийнято нову, якою визнано протиправними дії головного управління Держземагенства у Полтавській області щодо відмови у затвердженні проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею 12.5589 га. в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та передачі її в оренду, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с.19-22). Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2014 року адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Держземагенства у Полтавській області про визнання протиправними дій та бездіяльності, та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково. Визнано протиправною бездіяльність головного управління Держземагенства у Полтавській області щодо порушення строків розгляду клопотань [PERSON] встановлених ст.123 ЗК України. Зобов'язано головне управління Держземагенства у Полтавській області розглянути клопотання від 30.12.2013 року [PERSON] про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.23-25). Постановою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2014 року постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2014 року по справі №816/1099/14 скасовано в частині зобов'язання головного управління Держземагенства у Полтавській області розглянути клопотання від 30.12.2013 року [PERSON] про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, в іншій частині постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2014 року по справі № 816/1099/14 залишено без змін ( а.с.26-29). В свою чергу, судом було встановлено та не заперечується сторонами по справі, що в порядку, визначеному чинним законодавством України, співвідповідач звернувся [PERSON] до Головного управління Держземагенства в Полтавській області з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 12.5589 га. земель сільськогосподарського призначення державної власності із цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства,що розташована за межами населеного пункту на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. Наказом від 10.06.2015 р. «Про затвердження документації із землеустрою та передачі земельної ділянки в оренду» Головного управління Держземагенства у Полтавській області [PERSON] було затверджено розроблений проект землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки та надано відповідачеві в оренду терміном на 21 рік. 10.06.2015 року між [PERSON] та Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області було укладено договір оренди землі (а.с.10,12). Щодо доводів представника позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] щодо недійсності оспорюваного договору оренди землі, укладеного між відповідачами, суд зазначає наступне. Частиною другою ст. 15 Закону України «Про оренду землі», що діяла на момент укладання оспорюваного договору оренди землі, встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. У відповідності до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статей 203-204 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства - ч.2 ст.207 ЦК України. Відповідно до статті 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як було встановлено судом, згідно ст. 122 ЗК України, в редакції, яка діяла на момент звернення позивача, повноваження щодо передачі земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування для сільськогосподарського використання, належали відповідним районним державним адміністраціям. Після внесення до даної статті змін, які набули чинності 01.01.2013 року, дані повноваження були передані центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам. Головне управління Держземагентства України у Полтавській області на момент виникнення спірних відносин діяло відповідно до чинного законодавства України, в тому числі, в межах норм Конституції України, Земельного Кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та Положення про Головне управління Держземагентства України у Полтавській області, затвердженого наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 14.06.2013 року № 264, та при укладенні договору оренди з відповідачем [PERSON] реалізувало покладені на нього повноваження згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України по передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у відповідності до вимог Земельного кодексу України. Як вбачається з матеріалів справи, сторони (Головне управління Держземагентства в Полтавській області та [PERSON].) в належній формі уклали договір оренди землі, дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, в тому числі, щодо орендної плати (п. 9 Договору); умови договору погодили підписами. В договорі оренди землі сторони передбачили всі істотні умови у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про оренду землі», в редакції, що діяла на момент укладання договору. Судом встановлено, що оспорюваний договір оренди землі на час підписання відповідав вимогам Закону України «Про оренду землі» та Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року. Главою 15 Земельного Кодексу України передбачено поняття та різновиди користування землею - постійне та тимчасове (оренда). Відповідно до ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. У відповідності до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до п. 8 ст. 93 Земельного кодексу України відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі», розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Суд погоджується з доводами представника відповідача - Головного управління Держземагентства в Полтавській області щодо того, що оспорюваний договір оренди землі укладений з дотриманням вимог чинного законодавства України, в частині визначення орендної плати без проведення нормативно грошової оцінки земельної ділянки з наступних підстав. Відповідно до п. 9 зазначеного Договору оренди землі, укладеного між Головним управлінням Держземагентства у Полтавській області та [PERSON], орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі, розмір орендної плати встановлений у грошовій формі в розмірі 25094,74 грн. в рік, що становить 7 % від нормативної грошової оцінки і гектара ріллі по області, визначеної за матеріалами нормативної грошової оцінки земель 1995 року з урахуванням індексації такої оцінки станом на 01.01.2015 р. на коефіцієнт 3,997 та коефіцієнт для ріллі 1,756. Обчислення розміру орендної плати на земельну ділянку здійснюється з урахуванням індексу інфляції. Редакція п. 9 оспорюваного договору оренди не суперечить вимогам ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладання договору оренди землі) та - відповідно - п. 9 Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. № 220. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та не мають зворотної дії у часі. А стаття 8 вказаного Кодексу передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. Зважаючи на вказане, суд приходить до висновку, що Головним управлінням Держземагенства в Полтавській області оспорюваний наказ про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою від 10.06.2015 № [NUMBER] про передачу земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності кадастровий № [NUMBER], площею 12.5589 га. ріллі із земель запасу, для ведення фермерського господарства в довгострокову оренду терміном на 21 рік на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області за межами населених пунктіввиданий в межах повноважень Управління та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для їхнього скасування відсутні. Як встановлено судом, дозвіл на розроблення проекту землеустрою надавався [PERSON] з дотриманням вимог ст. 123 Земельного кодексу України. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі . Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр», кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Відповідно до ч. 6 ст.16 Закону України «Про державний земельний кадастр», кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Відповідно ч. 5 ст.116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку визначеному законом. Відповідно до ст. 6, 18 Закону України «Про оренду землі» та ст. 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону та виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про оренду землі», зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Так, відповідно до ст.123 ЗК України (чинній на момент видачі розпорядження Зіньківською районною державною адміністрацією від 27.12.2012 №741) надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі формування нових земельних ділянок, надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення. На момент видачі наказу «Про затвердження документації із землеустрою та передачі земельної ділянки в оренду» від 10.06.2015 року № [NUMBER] земельна ділянка площею 12.5589 га. розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області не перебувала в користуванні, а тому вважалася вільною. Відповідно до ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебуває у державній або комунальній власності, громадянам юридичним особам здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Зі змісту наведених вище норм закону, з урахування загальних принципів земельного законодавства, вбачається, що держава гарантує кожній особі, яка маючи право на отримання у користування чи власність земельної ділянки, виявила на це бажання, її отримання в кінцевому результаті, за умови наявності вільних земельних ділянок, дотримання їх норм та встановленого для цього порядку, а також не порушення прав інших осіб. Такий підхід, передбачає рівність прав всіх громадян, та забезпечується шляхом справедливого та об'єктивного розгляду таких питань органами уповноваженими на передачу земельних ділянок у власність чи користування. Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства,та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами ст. 41 Конституції України. В рішенні у справі «Беєлер проти Італії» від 5 січня 2000 року Європейський Суд зазначив, що поняття «майно» у статті 1 Першого протоколумає автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися, як право власності і, таким чином, як «майно» в цілях даного положення». В справі «Пайн Веллі Девелопмент ЛТД проти Ірландії» суд постановив, що ст. 1 може застосовуватися для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей у майбутньому. Європейський Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and roimroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series А № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series А № 98). В Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, на думку суду, позивач не довів обставини, які б свідчили про недійсність договору оренди землі. Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Позивачем не було доведено, у чому саме полягає порушення його прав. Не доведено і юридичних підстав для визнання недійсним договору оренди землі та скасування відповідних наказів Головного управління Держземагенства в Полтавській області. Таким чином, суд не вбачає порушення суб'єктивного права, що є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Що стосується позовних вимог позивача [PERSON] в частині зобов'язання судом головне управління Держземагенства в Полтавській області прийняти наказ, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 12.5589 га. в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області і передати вищевказану земельну ділянку в оренду [PERSON] та здійснити заходи щодо організації підписання договору оренди земельної ділянки - вони також задоволенню не підлягають, оскільки суди не мають права перебирати функції інших органів та установ, а тому суд вважає за необхідне в цій частині позовних вимог відмовити. Разом з цим суд критично оцінює покази свідка [PERSON], оскільки вони ніяким чином не підтверджують позовні вимоги позивача [PERSON] Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. У відповідності до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст.213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч.1 ст. 79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. У відповідності до ст.88 ЦПК України - понесені позивачем судові витрати необхідно покласти на його рахунок. На основі викладеного та

Outcome: dismissed