Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

18.03.2021 року Акціонерне товариство «Універсал Банк», звернувся до суду з даним позовом обґрунтовуючи тим, що у жовтні 2017 року банк запустив новий проект monobank, в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank. Після перевірки кредитної історії на платіжних картках monobank за заявою клієнтів встановлюється кредитний ліміт. Особливістю даного проекту є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно, без відділень. Попередня ідентифікація відбувається за допомогою завантаження копії паспорта та РНОКПП в мобільний додаток, а видача платіжної картки після верифікації фізичної особи здійснюється або у точці видачі, або спеціалістом банку, що виїжджає за адресою, зазначеною клієнтом. Разом із встановленням на платіжній картці кредитного ліміту надається послуга переведення витрати у розстрочку. За рахунок здійснення зазначеної операції стає доступним попередньо використаний кредитний ліміт. Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» опубліковані на офіційному сайті банку та постійно доступні для ознайомлення. 27.03.2018 року [PERSON] звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 27.03.2018 року. Положеннями анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складає договір про надання банківських послуг. Відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку вказаних документів, що складають Договір та зобов`язується виконувати його умови. На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка. Відповідно до п.п. 2.1. п. 2 Умов і правил обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів, банк відкриває клієнту поточний рахунок, операції за яким здійснюються з використанням платіжної картки та/або мобільного додатка, випускає та надає клієнту у користування платіжну картку, а також забезпечує здійснення розрахунків за операціями, здійсненими з використанням платіжної картки та/або мобільного додатка, згідно умов договору в тому числі, платіжної системи MasterCard, та відповідно до вимог чинного законодавства України, в тому числі нормативно-правових актів Національного Банку України. Згідно з п.п. 2.2. п. 2 Умов, договір, що укладається між банком та клієнтом містить елементи різних договорів. Відповідно до пунктів 5.9, 5.11 Умов, на суму наданого кредиту банк нараховує відсотки. Відсотки нараховуються за кожен календарний день використання кредитного ліміту, з розрахунку 365/366 календарних днів у році, за процентними ставками, зазначеними в тарифах. Також процентна ставка за кредитом на календарний місяць, наступний за звітним, вказується Банком у мобільному додатку. Клієнт зобов`язаний щомісяця сплачувати щомісячний мінімальний платіж в розмірі та в термін, зазначені в мобільному додатку. При несплаті щомісячного мінімального платежу клієнт повинен сплатити штраф за несплату щомісячного мінімального платежу згідно з тарифами. Банк розглядає будь-який надісланий платіж клієнта як визнання клієнтом даного штрафу в розмірі платежу, що надійшов, але не більше суми штрафу, визначеного тарифами. Відповідно до п. 5.16 Умов і правил обслуговування фізичних осіб у разі порушення терміну сплати щомісячного мінімального платежу понад 90 днів вся заборгованість за кредитом вважається простроченою. На залишок простроченої заборгованості банк нараховує, а клієнт сплачує штраф у розмірі згідно із тарифами але не більше 50% від суми, одержаної клієнтом кредиту. При цьому діє відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 0,00001% річних. Відповідно до п. 5.19 Умов і правил обслуговування фізичних осіб у випадку якщо Істотне порушення Клієнтом зобов`язань не буде усунуто протягом строку, зазначеного у пункті 5.18, Кредит стає у формі «на вимогу», а Банк не пізніше наступного робочого дня за допомогою Мобільного додатку направляє Клієнту Вимогу про повне повернення всієї суми заборгованості за кредитом (з урахуванням відсотків) та нарахованих штрафних санкцій. З моменту направлення Вимоги і до повного погашення на залишок суми заборгованості нараховується штраф у розмірі 100 грн. та пеня у розмірі 6,4 % на місяць за кожен день прострочення виконання. На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка [NUMBER] . Позивач, вказує, що у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань, станом на 22.12.2020 року утворилася заборгованість, що становить 18 528 грн. 76 коп., яка складається із загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) в сумі 9938,19 грн. та заборгованості за пенею та комісією в сумі 8590,57 грн. В добровільному порядку відповідач відмовляється повернути кошти, тому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 18 528 грн. 76 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн. 00 коп. 08.04.2021 року судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачу було роз`яснено його право надіслати суду відзив на позовну заяву та усі наявні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали суду про відкриття провадження у справі. 06.05.2021 року відповідач - [PERSON] подав відзив на позов, в якому зазначив, що він позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Позивачем у позовній заяві не викладено суттєві обставини, якими ним обґрунтовують вимоги. Зокрема, у позовній заяві зазначено, що він, [PERSON] , підписав анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 27.03.2018 року. На підставі укладеного договору він отримав кредит у розмірі 2500 гри. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого с платіжна картка [NUMBER] . Але при цьому позивач не вказав у позові, коли він отримав платіжну картку та її повний номер та коли він отримав кредитні кошти. Крім того, позивач зазначає у позовній заяві, що згідно з пунктом 5.1 Розділу II Умов обслуговування рахунків фізичної особи, опублікованих на офіційному сайті банку, ліміт кредитування та строк його дії встановлюється згідно умов зазначених в цьому Договорі та відповідному Додатку до нього. А відповідно до п. 5.6 клієнт повинен здійснювати операції в межах Кредитного ліміту з урахуванням вартості послуг Банку відповідно до Тарифів. У Анкеті-заяві до договору про надання банківських послуг від 27.03.2018 року також зазначено "...встановити кредитний ліміт на суму, вказану у додатку". При цьому, додатку, передбаченого п. 5.1, та зазначеного у анкеті-заяві позивач до суду не надав та навіть не зазначив його у переліку доказів, якими підтверджуються викладені у позовній заяві обставини. За таких обставин позивач не надав суду доказів, що йому було надано кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок. Крім того, як вбачається з доданого до позовної заяви витягу з Умов обслуговування рахунків фізичної особи їх текст наведено у редакції за 25.09.2017 року, а в анкеті-заяві до Договору про надання банківських послуг від 27.03.2018 року міститься посилання на Умови і правила надання банківських послуг. Тобто, навіть з назв цих Умов вбачається, що мова йде про два різних документи. Таким чином, наведені позивачем на аркушах 2-4 позовної заяви правові норми не є частиною укладеного між ним і позивачем договору про надання банківських послуг від 27.03.2018 року і є непридатними для встановлення змісту його прав та обов`язків. Крім того, у нього є заперечення і щодо наявності боргу перед позивачем та його розміру. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, тому сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем до суду, не є таким доказам, оскільки не є первинним документом, а створений і наданий до суду в односторонньому порядку позивачем (його працівником). Іншими достовірними доказами існування заборгованості не підтверджено. В розрахунку заборгованості навіть відсутня інформація про номер картки чи карткового рахунку на моє ім`я, що робить неможливим їх об`єктивну перевірку щодо правдивості зазначеної в них інформації. За таких обставин створений позивачем та наданий до суду розрахунок заборгованості не мас ознак достовірного доказу та взагалі доказового значення, оскільки його юридична сила не більша, ніж якби я склав та подав суду заяву про відсутність заборгованості. Більш того, наявний розрахунок на може бути доказом наявності боргу підлягає критичній оцінці з огляду на таке:позивач зазначає, що йому було надано кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, а стягнути просить заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 9938,19 грн. При цьому заборгованість за тілом кредиту (згідно розрахунку позивача) в 4 рази більша від наданого кредиту, що є неможливим, оскільки заборгованість за тілом кредиту може бути меншою або дорівнювати розміру кредиту (кредитного ліміту), але не перебільшувати його. З незрозумілої причини розрахунок починається з 17.05.2018 року з суми 988,62 грн., а не з 2500 грн. наданого кредиту, як стверджує позивач. У наданому позивачем розрахунку він вказав, що в рахунок погашення кредиту було внесено 10557 грн. (підсумок від складання сум наведених у колонці 13 «Сума погашення за наданим кредитом»). При цьому внесення коштів на погашення кредиту чомусь не тягло за собою зменшення поточної заборгованості на внесену суму. Наприклад, 17.06.2018 року внесено 1100 грн., а заборгованість зменшилась на 456 грн. станом на 19.06.2018 року; 21.06.2018 року внесено 1090 грн., а заборгованість взагалі збільшилась на 292 грн. станом на 22.06.2018 року. З розрахунку позивача вбачається, що було внесено кошти в сумі 10557 грн., тобто в сумі, що перевищує і суму кредитного ліміту (2500 грн.) і суму заборгованості за тілом кредиту (9938,19 грн.) Як вбачається з виписки, наданої позивачем, ці кошти не були зараховані на погашення заборгованості за тілом кредиту, а були самовільно зараховані банком на якісь інші потреби, що у рахунку взагалі не відображено. Таким чином, внесені на рахунок кошти в сумі, які перевищують суму боргу, визначену позивачем (9938,19 грн.), а тому боргу не існує. За таких обставин вважає, що позивач не довів своїх позовних вимог, зокрема наявність у нього боргу перед позивачем, тому просив відмовити в задоволенні позову. Разом з тим, вважає, що судові витрати позивача слід залишити за ним, а також на підставі ст. 141 ЦПК України покласти на позивача понесені ним судові витрати в зв`язку із розглядом справи, орієнтовний розмір яких він оцінюю у 8000 грн. і складатиметься з витрат на правничу допомогу. 12.05.2021 року представник позивача - [PERSON] подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що боржник 27 березня 2018 року о 16:38 за адресою: м. Київ, пр-т. Перемоги, 74А підписав анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 27 березня 2018 року і отримав картку "monobank" № [NUMBER] . Номер картки частково прихований, адже відповідно до Стандарту протоколу безпеки "РСI DSS" банки, котрі працюють з міжнародними платіжними системами, зобов`язані маскувати картки. У анкеті-заяві вказано номер поточного рахунку Боржника: № [NUMBER] . У довідці про наявність рахунку вказаний аналогічний номер у форматі ІBAN [NUMBER] . Відповідно до довідки про розмір встановленого кредитного ліміту, 28.03.2018 року о 11:00 Боржнику був встановлений кредитний ліміт 1 000,00 грн. Відповідно до пункту 3 анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг підписанням договору боржник беззастережно погодився з тим, що Банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку збільшувати/зменшувати розмір дозволеного кредитного ліміту. Банк у позові зазначав, що разом із встановленням на платіжній картці кредитного ліміту надається послуга - переведення витрати у розстрочку. За рахунок здійснення зазначеної операції стає доступним попередньо використаний кредитний ліміт. 27.05.2018 року о 9:31 ліміт розстрочки Боржника був підвищений за його заявкою у застосунку "mоnоbаnk". Згідно з пунктом 11 анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг боржник та Банк погодили усе листування щодо цього договору здійснювати через мобільний додаток або інші дистанційні канали. 21.06.2018 року о 19:57 за заявкою боржника кредитний ліміт боржника було підвищено до 1 500,00 гривень. 22.07.2018 року о 9:35 за заявкою боржника кредитний ліміт боржника було підвищено до 2 500,00 грн. Щодо укладення договору та приєднання боржника 27 березня 2018 року до Умов обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк», Тарифів за карткою Моnоbank шляхом підписання анкети-заяви від 27 березня 2018 року. Банком помилково до позову додано неналежну редакцію Умов і правил надання банківських послуг, Тарифів, таблицю обчислення вартості кредиту. На виправлення цієї технічної помилки Банк надає до суду ту редакцію вищевказаних документів, яка була чинною на момент підписання Анкети-заяви 27 березня 2018 року та з якими погодився та ознайомився Боржник у застосунку "mоnоbank". Відповідно до пункту 3 анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг від 27 березня 2018 року підписанням договору боржник підтвердив, що він ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту, які складають договір про надання банківських послуг (згідно вимог чинного законодавства) та отримав їх примірники у мобільному додатку. Також підтвердив, що вищевказані документи зрозумілі Боржнику та не потребують додаткового тлумачення. Саме в Умовах та Тарифах записана процентна ставка, пеня, комісія (пункт 7.1. Тарифів). Договір є обов`язковим для виконання. Відсутність підпису боржника на паперовому екземплярі Умов обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк», Тарифів за карткою Моnobank, таблиці обчислення вартості кредиту та Паспорті споживчого кредиту «Карта mоnobank» не свідчить про неукладеність договору про споживчий кредит. Правова природа договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Боржник висловив свою згоду з вищевказаними документами в електронному вигляді у мобільному застосунку «mоnobank» шляхом застосування клієнтом та Банком електронного цифрового підпису. Боржником у своїх запереченнях не враховано, що вони не стосуються проект «mоnobank», адже інші банки мають відділення, а проект «mоnobank» має особливість, котра полягає у тому, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно без відділень. Проект «mоnobank» - це банк у смартфоні. Цим і відрізняється Банк від інших класичних банків України. Висновки Великої Палати Верховного Суду, які наводить боржник у відзиві стосуються класичних банків. Сторона по справі, яка була на розгляді у Великої Палати є одним із класичних банків України, який має відділення. Проект «mоnobank» через те, що це найперший проект банку у смартфоні має свої особливості та відмінності, які відрізняють його від інших банків. Банківське обслуговування здійснюється дистанційно без відділень. Через це Банк використовує саме електронні договори. У висновку Великої Палати Верховного Суду не йде мова про електронний договір та надання і підписання електронним цифровим підписом у застосунку «mоnobank» Умов обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк», Тарифів за карткою Моnobank, таблиці обчислення вартості кредиту та паспорту споживчого кредиту «Карта mоnobank». Тому порівняння Боржником судової практики щодо класичних банків до проекту «mоnobank» суперечить здоровому глузду та аналітичному мисленню. Коли Боржник укладав договір він передбачав, що проект «mоnobank» це банк у смартфоні, і не має відділень. Тому свідомо звернувся до Банку та уклав саме з нами електронний договір. Твердження боржника про відсутність ознайомлення з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту, про відсутність повідомлення про сукупну вартість кредиту умови кредитування є спробою ввести суд в оману та спростовуються накладеним у застосунку "Моnobank", боржником електронним цифровим підписом про згоду з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту. Позаяк у випадку коли особа не дає згоди з Умовами і правилами надання банківських послуг у застосунку «Моnobank» шляхом накладення електронного цифрового підпису, тоді застосунок «Моnobank» не переходить на наступний етап входу у головне меню застосунку «Моnobank». Проведення будь-яких операцій без такого підтвердження не є можливим. Тобто лише шляхом попереднього погодження з Умовами і правилами надання банківських послуг можливий вхід у головне меню застосунку «Моnobank» та подальше проведення банківських операцій і у тому числі отримання кредиту.Підписуючи анкету-заяву боржник приєднався та був ознайомлений з Умовами обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк», Тарифами за карткою «mоnobank», таблицею обчислення вартості кредиту, паспортом споживчого кредиту «Карта «Моnobank» адже підписав анкету-заяву у якій записані положення про ознайомлення останнього у мобільному застосунку «mоnobank» з вищевказаними документами. Згідно з пунктом 2 анкети-заяви боржник погодився, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Боржник своїм підписом на анкеті-заяві підтвердив укладення договору та зобов`язався його виконувати. Тобто, з вищесказаного пункту анкети-заяви видно, що договір про надання банківських послуг складається не лише з анкети-заяви, а також з Умов і правил надання банківських послуг, Тарифів, таблиці обчислення вартості кредиту та паспорту споживчого кредиту. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №б/н від 27 березня 2018 року станом на 22 грудня 2020 року загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) складає 9 938,19 грн. Доступний ліміт розстрочки боржника був 5000,00 грн. Використовуючи доступний ліміт розстрочки, боржник оформив наступні розстрочки: розстрочка СОМFУ ВС 1 від 27.08.2018 року на суму 1 003,70 гривні. Розмір щомісячного платежу - 120, 19 грн., розстрочка СОМFУ ВС 1 від 23.08.2018 року на суму 3 700,00 гривень. Розмір щомісячного платежу - 276.00 грн. У зв`язку з тим, що кошти на погашення оформленої розстрочки відповідач частково не вносив, заборгованість за тілом кредиту зростала, адже сума регулярного платежу по розстрочці належать до тіла кредиту. Розстрочки боржник оформлював у мобільному застосунку «mоnobank» у вигляді укладення електронного договору з використанням електронного цифрового підпису. Згідно з п. 5 частини 1 статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Тобто між банком і боржником щодо розстрочки/переведення витрати у розстрочку був також укладений електронний договір з використанням електронного цифрового підпису. В зв`язку з тим, що відповідач лише частково здійснював операції з поповнення своєї банківської карти, розмір яких був значно меншим за поточні витрати по картковому рахунку на власний розсуд, витрати на погашення щомісячних платежів по розстрочкам утворилася заборгованість за тілом кредиту більша ніж розмір кредитного ліміту. Тобто виник овердрафт наступним чином: якщо на рахунку клієнта не вистачає власних коштів для оплати заборгованості, то заборгованість збільшується на суму заборгованості за договором по відсоткам до погашення, по неустойці, щомісячним платежам по розстрочкам. При цьому Банк надає кредит згідно з договором в розмірі зазначеної заборгованості та направляє кредитні кошти на погашення вказаної в цьому пункті заборгованості, а саме: відсотків за користування кредитним лімітом, неустойки за прострочені платежі згідно з тарифами. Відповідно до пункту 5.20 розділу 2 Умов обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» термін повернення овердрафту в повному обсязі протягом 30 днів з моменту виникнення овердрафту. Тому просили позовні вимоги задовольнити. 12.05.2021 року відповідач [PERSON] подав письмові заперечення на відзив, в якому зазначив, що ознайомившись з відповіддю позивача на відзив, повідомив, що наведені доводи не визнає, вважає їх безпідставними та не обґрунтованими. Всі письмові докази, які були надані до суду позивачем, на підтвердження існування боргу та його розміру, а саме довідка про місце укладення договору,довідка про наявність карткового рахунку;довідка про розмір встановленого кредитного ліміту; виписка про розрух коштів по картці;розрахунок заборгованості за договором. Створені, виготовлені та надані до суду самим позивачем. Наведена у таких письмових доказах інформація має оцінюватись критично, адже вона не підтверджена іншими об`єктивними доказами. Позивач визнав у відповіді на відзив, щоо до позовної заяви ним було додано неналежну редакцію Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів та надав редакцію, чинну станом на дату підписання анкети-заяви 27.03.2018 року. При цьому стає очевидним, щоо наведені у позовній заяві позивачем на аркушах 2-4 позовної заяви правові норми (пункти Умов) не є частиною укладеного між ним і позивачем Договору про надання банківських послуг від 27.03.2018 року і є непридатними для встановлення змісту його прав та обов`язків. Твердження позивача, у відповіді на відзив, щоо проект «Моnobank» - це банк у смартфоні, чим він відрізняється від інших класичних банків України, а висновки ВП ВС, наведені боржником, стосуються класичних банків. Позивачем є таке собі АТ «Універсал Банк», процесуальні документи підписані представником АТ «Універсал Банк» на підставі довіреності АТ «Універсал Банк», до позову додано банківську ліцензію АТ «Універсал Банк», який є, за класифікацією самого позивача, звичайним «класичним» банком з офісами, відділеннями, працівниками та паперовим документообігом. Більш того, «Моnobank» як юридична особа не існує, банківської ліцензії не має, а тому твердження позивача про якусь надуману виключність «Моnobank», яку начебто не врахував відповідач, є безпідставними. Натомість, позивач АТ «Універсал Банк», так само, як і інші подібні установи, має такі ж самі права і обов`язки, як і решта банків, а тому підпадає під наведену мною у відзиві судову практику Верховного Суду (правовий висновок ВСУ у справі № 6-2320цс16 від 22 березня 2017 року, ВП ВС у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року). Позивач у позовні й заяві зазначив, то умови обслуговування рахунків фізичної особи у АТ «Універсал Банк» опубліковані на офіційному сайті банку та постійно доступні для ознайомлення за посиланням https://www.mоnobank.ua/terms, але як зазначила Велика Палата Верховного суду умови на даному сайті не можуть бути застосовані судом, адже, у анкеті заявці відсутня інформація, що позичальник ознайомилася з умовами, які містяться саме на зазначеному сайті. Твердження позивача, щоо він у застосунку «Моnobank» наклав електронний цифровий підпис, чим погодився з Умовами, є голослівною спробою ввести суд в оману, адже жодного відповідного електронного доказу позивач до суду не надав.Більш того, тільки за останні 8 місяців застосунок «Моnobank» оновлювався (змінювався 25 разів). Наданий позивачем до суду роздруківка з мобільного застосунку «Моnobank» не може бути використаний у якості доказу у цій справі, тобто є неналежним доказом, оскільки неможливо встановити, чи такий само за стосунок був встановлений йому у березні 2018 року. Навіть з цього «видруку» вбачається, що користувач спочатку повинен натиснути «продовжити», чим підтвердити згоду з «Умовами та тарифами», а вже потім увійти у додаток, де розміщено ці Умови і Тарифи і де з ними можна ознайомитись. Разом з тим, ще раз наголошує, що на сьогодні встановити, який саме текст Умов був розміщений у застосунку «Моnobank» станом на березень 2018 року неможливо, як і перевірити, чи збігався він із текстом Умов, наданих до суду позивачем. На цій підставі можна прийти до висновку, що позивач не підтвердив, які ж конкретні умови він запропонував йому при підписанні анкети-заявки, так як на поданому банком екземплярі умов відсутній підпис позичальника. Посилання позивача на те, що в анкеті-заяві зазначено, що він згоден з тим, що підписанням ним анкети-заяви підтверджується, що він ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, не може бути прийняте судом, як належний та допустимий доказ, оскільки ознайомлення з будь-яким документом може бути підтверджене підписом особи. Крім цього, коли мова іде в документі про істотну умову, притаманну договору, підпис особи засвідчує не лише ознайомлення з документом, а і згоду на викладені в документі умови, обов`язки, наслідки невиконання зобов`язань, розміри штрафних санкцій, розміри та порядок нарахування процентів, право банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту тощо. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем до суду, не допустимим та достатнім доказом, оскільки не є первинним документом, а створений і наданий до суду в односторонньому порядку позивачем (його працівником). Іншими достовірними; доказами існування заборгованості не підтверджено. Навіть, якщо взяти до уваги заявлену позивачем заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 9938,19 грн., то з наданого позивачем розрахунку вбачається, що в рахунок погашення кредиту було внесено 10557 грн. За таких обставин борг відсутній, враховуючи що він не погоджувався на сплату будь-яких неустойок, штрафів, пені, комісії тощо. За таких обставин вважає, що позивач не довів своїх позовних вимог, зокрема наявність у нього боргу перед позивачем, тому просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Судом встановлено, що 27.03.2018 року між Акціонерним товариством «Універсал Банк» та [PERSON] був укладений договір № б/н, шляхом заповнення та підписанням анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг, відповідно до якої відповідач підписавши дану заяву погодив на Умови обслуговування рахунків фізичних осіб, тобто був укладений договір, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2500 грн., що підтверджується копією анкети-заяви від 27.03.2018 р. (а.с.10). Тобто, з 27.03.2018 року між АТ «Універсал Банк» та [PERSON] виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами в межах кредитного ліміту. В анкеті-заяві зазначено, що [PERSON] погоджується з тим, що ця анкета-заява разом з Умовами і правами надання банківських послуг, Тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг, укладання якого він підтверджує і зобов`язується виконати його умови, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту (згідно вимог діючого законодавства) та отримав їх примірники у мобільному додатку, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Окрім того, він беззастережно погоджується з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшити або збільшити розмір дозволеного кредитного ліміту. Погоджується з тим, що про зміну доступного розміру дозволеного кредитного ліміту банк повідомляє його шляхом надсилання повідомлень у мобільний додаток. Він засвідчує генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем 02 [NUMBER] , яка буде використовуватися для накладання електронного цифрового підпису у мобільному додатку з метою засвідчення його дій згідно з договором. Також він визнає, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах та паперових носіях. Підтверджує те, що ця анкета-заява є, також, заявою на відкриття рахунку і карткою із зразком його підпису. Як вбачається з довідки про наявність рахунку від 07.05.2021 року (а.с.64), АТ «Універсал Банк» надав відповідачу на підставі вказаного договору кредитну картку № [NUMBER] , IBAN [NUMBER] , дата видачі 27.03.2018 року, строк дії картки 10/24. Також, судом встановлено, що 27.03.2018 року о 16:38 за адресою: м. Київ, пр-т. Перемоги, 74А [PERSON] , [INFO] , підписав анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 27.03.2018 року та отримав кредитну картку «Monobank» № [NUMBER] , IBAN [NUMBER] , що підтверджується довідкою про укладання кредитного договору №б/н від 27.03.2018 року (а.с.65). Як вбачається з довідки про розмір встановленого кредитного ліміту від 06.05.2021 року (а.с.66), [PERSON] , [INFO] , через мобільний застосунок «Monobank» на збільшення кредитного ліміту за Договором про надання банківських послуг «Monobank» від 27.03.2018 року за кредитною карткою № [NUMBER] , IBAN [NUMBER] отримав: 28.03.2018 року - загальний ліміт 1000 грн., 27.05.2018 року - загальний ліміт 6 000 грн., який складається з кредитний ліміт 1000 грн., ліміт розстрочки - 5000 грн., 21.06.2018 року - загальний ліміт 6 500 грн., який складається з кредитний ліміт 1500 грн., ліміт розстрочки - 5000 грн.,22.07.2018 року - загальний ліміт 7 500 грн., який складається з кредитний ліміт 2 500 грн., ліміт розстрочки - 5000 грн. Як вбачається з п.1.1 Статуту Акціонерного товариства «Універсал Банк» (а.с.31-32), Акціонерне товариство «Універсал Банк» є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного Акціонерного Товариства «Універсал Банк», тип якого у відповідності до рішення Загальних зборів акціонерів ПАТ «Універсал Банк» (протокол №2-2018 від 31.10.2018 року) було змінено на Приватне акціонерне товариство та перейменовано на Акціонерне товариство «Універсал Банк». За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З указаного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач через особистий кабінет на веб-сайті позивача подав заявку на отримання кредиту. Тобто, суд, вважає, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець, в даному випадку АТ «Універсал Банк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути пеню та комісію за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №б/н від 27.03.2018 року, посилався на Умови та Правилами надання банківських послуг і Тарифи, таблицю обчислення вартості кредиту та паспорт споживчого кредиту (згідно вимог діючого законодавства) та посилається на те, що відповідач отримав їх примірники у мобільному додатку. І в цих документах визначені пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. Судом встановлено та, що не заперечується позивачем, в матеріалах справи містяться два різних витяги, а саме: Витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи, затверджені Рішенням Правління ПАТ «Універсал Банк» від 27.09.2017 року на які позивач посилається в позовній заяві та Умови і правила обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів. Загальні умови випуску та обслуговування платіжних карток (Monobank), затверджені Рішенням Правління ПАТ «Універсал Банк» від 28.02.2018 року. Представник позивача у відповіді на відзив зазначає, що при поданні позовної заяви помилково були долучені не ті Умови та правила, які існували на момент підписання відповідачем анкети-заяви. Однак, суд до даного твердження позивача, відноситься критично, оскільки матеріали справи не містять доказів, які ж саме Умови та Правила розумів відповідач, з якими він ознайомився і погодився на вказані умови, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що які ж саме на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі були умови зобов`язань та розмір сплати неустойки (пені, штрафів), комісії за їх порушення. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Отже, в даному випадку, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ «Універсал Банком». За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів, комісії за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Крім того, надана позивачем копія витягу з Умов та правил надання банківських послуг в АТ «Універсал Банк» не визнається відповідачем та не містить його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 березня 2018 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів), комісії за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тобто дійшли згоди із усіх істотних умов договору, також не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін. Крім того, зазначення в анкеті-заяві про ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Слід зазначити, що Умови та Правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника (відповідача), та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15) та від 22 березня 2017 року (6-2320цс16). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ «Універсал Банк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, вказані висновки є обов`язковими для судів першої, апеляційної інстанції. Судом встановлено, що анкета-заява позичальника від 27.03.2018 року не містить встановленого графіку погашення кредиту та не зазначено, які саме умови кредитування. Позивач на підтвердження своїх позовних вимог надає розрахунки за договором між АТ «Універсал Банк» та [PERSON] №б/н від 27.03.2018 року (а.с.8-9), з якого вбачається, що заборгованість за договором станом на 22.12.2020 року становить 18 528,76 грн.та складається із: загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 9938,19 грн. і заборгованість за пенею та комісією - 8590,57 грн. Відповідач у відзиві зазначає, що ним було погашено заборгованість у розмірі 10 557 грн., посилаючись на те, що даний факт підтверджується розрахунком за договором, у колонці 13 (Сума погашення за наданим кредитом) (а.с.8-9). Суд, оглянувши розрахунок заборгованості (а.с.8-9), встановив, що відповідачем дійсно була погашена заборгованість за кредитом в розмірі 10 557 грн. Однак, розрахунок заборгованості, на думку суду, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, оскільки нічим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Тому, суд критично оцінює доводи позивача щодо обґрунтування заборгованості за вказаним договором. Крім цього, варто зауважити, що розрахунок заборгованості оформлений не належним чином, в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, підпису цієї особи та печатки банку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17.04.2003 року. Тому, суд не приймає даний доказ наданий позивачем з підстав, які були зазначені вище, оскільки зазначена в ньому інформація не пояснює природу виникнення у відповідача боргу в розмірі 18 528 грн. 76 коп. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed