Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

[PERSON] , відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 07 березня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляпуновою Я. А. за реєстровим №1969, є власником 9/10 часток житлового будинку [ADDRESS] , що складається: житловий будинку літ. "А", житловою площею 45,8 кв. м, сарай під літерою "Б", погріб з погрібником під літерою "В", альтанка під літерою "Г" та під №1-3, І - спорудження. Право власності на решту будинку зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування від 19.11.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляпуновою Я. А. за реєстровим №9910. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10.02.2016 року за [PERSON] визнано право власності на 9/10 часток земельної ділянки, площею 0,0727 га, з кадастровим номером 8000000000:75:397:0008, що відведена під будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] . Власником 1/10 частини цієї ж земельної ділянки є [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 20 березня 2009 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляпуновою Я.А. за реєстровим № 941. [PERSON] заявив позов за яким просив припинити право власності [PERSON] та [PERSON] на належні їм частки на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , з виплатою грошової компенсації, та визнати за ним право власності на ці частки нерухомості. Позов мотивовано тим, що весь тягар утримання домоволодіння несе виключно він, частки відповідачів у праві власності на домоволодіння є незначними, їх виділ в натурі є неможливим, сумісне користування майном не можливо, припинення права власності відповідачів на їх частку, з виплатою грошової компенсації, не завдасть істотної шкоди їм та третім особам. Позивачем на забезпечення позову на депозит суду внесено 186759,40 грн. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м. Києва Ул`яновської О.В. від 14.02.2018 року. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.09.2018 року провадження у справі закрите. Постановою Київського апеляційного суду від 06.12.2018 року вказану ухвалу залишено без змін. Верховний суд постановою від 01.07.2020р. скасував наведені судові рішення, а справу передав до суду першої інстанції для продовження розгляду. Справу прийнято до провадження цього складу суду, про що суддею 07.08.2020 року постановлена відповідна ухвала. Представник позивача адвокат Бондар В.В. подав заяву, за якою на вимогах позову наполягав, просив розглянути справу без участі сторони позивача, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідачі в суд не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, правом на подання відзиву не скористались. Третя особа в суд також не з`явилась. За таких обставин, з урахуванням того, що у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, суд знаходить за можливе ухвалити заочне рішення на наявних доказах. Статтею 319 ч. 1 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Статтею 155 ЖК України встановлено, що власник не може бути позбавлений права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно висновку №474 від 25 жовтня 2017 року, складеного ФОП « [PERSON] » за технічними показниками 9/10 частин об`єкта (будинку) не є відокремленими, не мають окремого виходу і не можуть бути виділені в натурі. Відповідно не може бути виділена і 1/10 частка будинку. Згідно висновку експерта № 2-07/04 від 07.04.2015 року будівельно-технічної експертизи ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель і споруд на які оформлено право власності та земельної ділянки загальною площею 0,0727 га за кадастровим номером 8000000000:75:397:008 за адресою [ADDRESS] становить 1 867 594 грн., в тому числі вартість житлового будинку, площею 67, 9 кв. м складає 99 848 грн., вартість господарських будівель - 5 679 грн., вартість земельної ділянки - 1 762 067 грн. Відповідно 1/10 частина вартості земельної ділянки складає: 176 206 грн. 70 коп., а 1/10 частина вартості житлового будинку з господарськими будівлями складає 10 552 грн. 70 коп. Саме такі суми внесені позивачем на депозит суду. З огляду на дані щодо житлового будинку, розміру земельної ділянки, цільове призначення земельної ділянки, що містяться в документах справи, вартість нерухомості відповідно до висновку експерта, суд погоджується з позивачем, що частка відповідачів у праві власності на спірну нерухомість є незначеною, виділ частки в натурі, а рівно і встановлення порядку користування майном є неможливим. Разом з тим, позивач стверджує і це не спростовано відповідачами, що весь тягар утримання домоволодіння, в тому числі і часток належних відповідачам, лежить виключно на ньому, майном відповідачі не користуються, відступити свої частки не бажають. Тому, позивач вважає, що його права порушуються відповідачами. Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Положеннями частини першої ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема цією нормою встановлено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та за умов попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Встановлені судом обставини спору узгоджуються з приписами ст. 365 ЦК України, а тому суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. За такого рішення, витрати понесені позивачем на розгляд справи мають бути компенсовані йому відповідачами, відповідно і на підставі ст. 141 ЦПК України. Заходи забезпечення позову судом не вживались. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved