Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач 18.10.2019 року звернулася до суду із зазначеним позовом (а.с.1-2), посилаючись на наступні обставини. Вона на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.09.2019 року є власником будинку [ADDRESS] . У належному їй будинку зареєстрована вона та [PERSON] . Фактично вона проживала у вказаному будинку з 2012 року. [PERSON] був прописаний у будинку з 1989 року, але з моменту прописки не проживав та не проживає у вказаному будинку. Під час його реєстрації у 1989 році, йому помилково внесли невірний номер будинку, а саме [ADDRESS] , власницею якого є вона на даний час, хоча він проживав з батьками у сусідньому будинку [ADDRESS] . На даний час місце перебування відповідача їй не відомо, вона ніколи з ним не спілкувалася та не підтримує ніяких зв`язків, у зв`язку з чим вона не може звернутися до нього, щоб він добровільно знявся з місця своєї реєстрації. Через реєстрацію відповідача вона, як власниця, не може реалізувати своє право власності та право розпорядження своїм майном. Крім того, вона не може реалізувати своє право на отримання субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. На підставі викладеного, просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Ухвалою судді від 25.11.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін; відкрито провадження по справі (а.с.17-18). Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Копію ухвали судді від 25.11.2019 року направлено позивачу (а.с.21). Копію ухвали судді від 25.11.2019 року разом з копією позову з додатками направлено відповідачу за його останнім місцем реєстрації (а.с.14,20). До суду повернувся конверт, як не вручений за закінченням встановленого строку зберігання (а.с.23). Ухвалою суду від 21.09.2020 року вирішено розглянути справу заочно на підставі наявних у справі доказів Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.09.2019 року, укладеного між нею та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Гульбандян Л.В., зареєстровано в реєстрі за № 1855, є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8). Вказане також вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 180750652 від 12.09.2019 року (а.с.9), Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 189170705 від 18.11.2019 року (а.с.15-16). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.14), [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 05.07.2005 року. Також зазначене підтверджується довідкою №658.02.13 від 20.09.2019 року, посвідченою в.о.старости виконавчого комітету Першотравневської сільської ради Веселовською Л.О.(а.с.10). З Акту від 19.09.2019 року, складеного комісією у складі: в.о.старости виконавчого комітету Першотравенської сільської ради - [PERSON] , інспектора соціальної роботи виконачого комітету - [PERSON], депутата сільської ради - [PERSON] вбачається, що [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , не проживає з часу реєстрації, місце проживання [PERSON] невідоме (а.с.11). Згідно інформації Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України №18900/16-2019 від 17.12.2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.12.2015 року на підставі ст.19, ст.93, ст. 94 КК України, ст. 395,ст. 512,ст. 513 КПК України направлено зі застосуванням примусового лікування до психіатричної лікарні з посиленим наглядом; 04.03.2016 року вибув до Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні (а.с.22). З довідки комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» №1273 від 22.04.2020 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою [ADDRESS] , дійсно знаходився на примусовому лікуванні в КП «ДКПЛ`ДОР» з 03.04.2016 року по 11.06.2019 року, інвалід третьої групи до 01.06.2020 року. Пацієнт переведений на подальше загальне примусове стаціонарне лікування у Гейківську психіатричну лікарню за місцем проживання, переведення узгоджено з адміністрацією лікарні, додано заяву матері (а.с.25,26). Згідно заяви мами хворого [PERSON] , [PERSON] від 06.06.2019 року, вона просить перевести її сина в Гейківську психіатричну лікарню для подальшого лікування у зв`язку з її поганим станом здоров`я та відсутністю можливості часто його відвідувати (а.с.26). Як вбачається з відповіді Комунального підприємства «Гейківська багатофункціональна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» №314 від 29.05.2020 року , що надійшла на запит суду (а.с.29), [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою [ADDRESS] , знаходився на примусовому лікуванні в КП «Гейківська БЛПД`ДОР» з 11.06.2019 року до 11.11.2019. Згідно з постановою Криворізького РС від 28.10.2019 року примусові заходи медичного характеру у відділені з загальним режимом нагляду припинені. По закінченню курсу лікування виписаний з відділення у супроводі матері. Питання про визнання [PERSON] , [INFO] , недієздатним не є компетенцією закладу. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися відповідними письмовими доказами. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.03.2011 р. у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" надавши оцінку суду, зазначив, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії»). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04) (Рішення), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] знаходився на примусовому лікуванні в КП «ДКПЛ`ДОР» з 03.04.2016 року по 11.06.2019 року, інвалідність третьої групи до 01.06.2020 року, був переведений на подальше загальне примусове стаціонарне лікування у Гейківську психіатричну лікарню за місцем проживання, знаходився на примусовому лікуванні в КП «Гейківська БЛПД`ДОР» з 11.06.2019 року до 11.11.2019 року, згідно з постановою Криворізького РС від 28.10.2019 року примусові заходи медичного характеру у відділені з загальним режимом нагляду припинені. У справі, що розглядається, визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням недобросовісності дій продавця за Договором купівлі-продажу житлового будинку від 12.09.2019 року, укладеного між позивачем та [PERSON] , де як вбачається з п.3.3. вказаного Договору, продавець повідомив покупця про те, що відсутні права користування інших осіб щодо спірного будинку, внаслідок чого відповідач може втратити не лише право користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 05.07.2005 року, тому позивач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування інших осіб (відповідача). Таким чином позивач міг передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості. Доказів того, що відповідачу під час реєстрації помилково внесли невірний номер будинку матеріали справи не містять, жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано. Враховуючи викладене, беручі до уваги обставини справи, те, що позивач стала власником спірного будинку з 12.09.2019 року, з даним позовом позивач звернулася 18.10.2019 року, що судом було встановлено що відповідач зареєстрований у спірному будинку з 05.07.2005 року, знаходився на примусовому лікуванні у періоди з 03.04.2016 року по 11.06.2019 року, з 11.06.2019 року до 11.11.2019 року, тобто у вказані періоди не проживав у спірному будинку з поважних причин, у лікарняних довідках місце проживання відповідача зазначено: [ADDRESS] , беручі до уваги триваючий зв`язок відповідача з житлом в якому він зареєстрований, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , задоволенню не підлягають. Враховуючи викладені обставини у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed