Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

У січні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ виробничо-комерційна фірма «Курс», в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі. В обґрунтування позову зазначив, що з 2003 року працював на посаді менеджера по постачанню за трудовим договором у товаристві з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Курс». При працевлаштуванні з роботодавцем мали домовленість про те, що розмір заробітної плати буде дорівнювати розміру мінімальної заробітної плати, до якої будуть нараховуватися доплати за понаднормову працю. З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати заробітну плату в повному обсязі та в передбачені законом строки. Не виплачено заробітну плату за березень-червень 2017 року, березень-червень 2018 року, квітень-вересень 2019 року, червень-грудень 2020 року. Довідку про розмір заборгованості відповідач не надає, а також відмовився видати позивачу копію наказу про прийняття на роботу та копію трудової книжки. Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за місяці, у яких не було здійснено виплату заробітної плати, позивачем розраховано заборгованість по заробітній платі у розмірі 94418 грн., яку просить стягнути з відповідача. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Також вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Представник позивача у судове засідання не з`явився. 06 вересня 2021 року через канцелярію суду надав заяву у якій просить розглядати справу без його участі та без участі позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Будь - яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. З 01 січня 2006 року по 29 січня 2021 року\~ позивач працював у відповідача на посаді менеджера, наказом №41-У від 29 січня 2021 року звільнений на підставі ст.36 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджується довідкою відповідача та копією наказу (а.с.38,42). У зв`язку з невиконанням ухвали суду про витребування доказів, 13 квітня 2021 року судом постановлено ухвалу про тимчасове вилучення доказів, яку направлено для примусового виконання до Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). На виконання ухвали суду від 12 квітня 2021 року виконавчою службою надіслано на адресу суду довідку відповідача, у якій зазначено, що [PERSON] дійсно працював з 01 січня 2006 року по 29 січня 2021 року на посаді менеджера з постачання, станом на 29 січня 2021 року заборгованість по заробітній платі відсутня (а.с.38). Також надано довідку про розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати, згідно якої нараховану заробітну плату нараховано та виплачено у повному обсязі; після 01 квітня 2021 року нарахування заробітної плати не здійснювалось (а.с.39-40). Суд критично ставиться до інформації, зазначеної у вказаних довідках в частині фактичної виплати заробітної плати. Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Первинних бухгалтерських документів (виписки з банківських рахунків про перерахування коштів, відомість на отримання заробітної плати, платіжні доручення тощо), які б підтверджували інформацію, відображену у довідках, відповідачем не надано. Оскільки зміст цих довідок повністю залежить від волевиявлення відповідача, не підтверджений жодним документом за підписом самого працівника чи печаткою незаінтересованої сторони (банківської, фінансової установи тощо), суд вважає що ці довідки не можуть бути належним засобом доказування факту відсутності заборгованості по заробітній платі. 01 квітня 2021 року позивачем подано заяву у якій просить надати відпустку без збереження заробітної плати на період встановленого рішенням КМУ на території України карантину з 01 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року включно або іншої, більш пізньої дати закінчення оголошеного карантину у продовження його строку рішенням КМУ (а.с.41). Предметом спору у цій справі є заробітна плата за такі періоди: березень-червень 2017 року, березень-червень 2018 року, квітень-вересень 2019 року, червень-грудень 2020 року. Згідно довідки відповідача про розмір заробітної плати, позивачу у вказані періоди нараховано: березень-червень 2017 року по 3250 грн.; березень-червень 2018 року по 3780 грн.; квітень-вересень 2019 року по 4250 грн., а разом 53620 грн. З 01 квітня 2020 року заробітна плата не нараховувалась. Аналогічні суми відображені у копії Індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих з Реєстру зарахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) (а.с.59-63). Вирішуючи спір, суд враховує наступні положення законодавства, що регулює спірні правовідносини. Конституцією України гарантується право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначної законом. Згідно ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України Про оплату праці, заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість. Вказана норма права кореспондується із частиною 1 статті 30 Закону України «Про оплату праці», другою частиною якої встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст. 8 Закону України від 16.07.1999 року № 996-IV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 зазначеного Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку. Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Окрім довідок про відсутність заборгованості відповідачем не додано жодного доказу, який підтверджує факт виплати позивачу заробітної плати. Згідно з ч.1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З огляду на наведені норми, враховуючи факт перебування позивача у трудових правовідносинах з відповідачем та відсутність відомостей про те, що позивач не виконував роботу, обумовлену трудовим договором у такі періоди: березень-червень 2017 року; березень-червень 2018 року; квітень-вересень 2019 року, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту її виплати, суд вважає що в цій частині позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, а з відповідача слід стягнути заробітну плату за вказаний період у сумі 53620 грн. Зазначена сума заборгованості підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. Стосовно вимоги про стягнення заборгованості за період червень-грудень 2020 року суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вже зазначено вище, заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Судом встановлено, що з 01 квітня 2020 року позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати, яку просив надати на період карантину. На момент звільнення позивача запроваджений карантин Кабінетом Міністрів України не скасовано. Відомостей про те, що у період з 01 квітня 2020 року позивач виконував обумовлену трудовим договором роботу позивачем не надано. Тому, позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період червень-грудень 2020 року не підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а при поданні позову позивача звільнено від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору з у розмірі 908,00 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: partial