Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому вказав, що він є батьком [PERSON], [INFO], який народився у Російській Федерації під час спільного проживання з [PERSON] В жовтні 2011 року вони переїхали у м. Жмеринку, де проживали разом до квітня 2012 року, коли відповідач поїхала у м. Київ на заробітки. З того часу вона до дитини не навідувалась, участі у її вихованні не приймає. Тому просив позбавити її батьківських прав по відношенню до сина [PERSON]. У судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги і просив позбавити [PERSON] батьківських прав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, у судовому засіданні пояснила, що при перевірці органом опіки та піклування дійсно було установлено, що мати дитини з нею не проживає, вихованням сина не займається. Тому орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до її дитини. Відповідач у судове засідання не з'явилася. Суд відповідно до ст.ст.74, 169, 224, 225 ЦПК України виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши позивача та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як видно з довідки від 14 березня 2016 року голови квартального комітету Кандибальської О., малолітній [PERSON], 2009 року народження, проживає разом з батьком [PERSON] та знаходиться на його утриманні (а.с.7). Згідно зі ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Цей факт підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами : ксерокопією свідоцтва про встановлення батьківства, згідно з яким [PERSON] визнаний батьком дитини [PERSON], який народився [INFO] у м. Мантурово Костромської області Російської Федерації у [PERSON], з присвоєнням дитині прізвища "[PERSON]", імені "[PERSON]", по батькові "[PERSON]" (а.с.4), ксерокопією свідоцтва про народження [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с.5), ксерокопією довідки Жмеринського РС УДМС від 29 липня 2015 року про реєстрацію [PERSON], [INFO], по [ADDRESS] (а.с.6), ксерокопією довідки з Жмеринського районного медичного центру соціальної допомоги від 15 березня 2016 року, згідно з якою до лікаря з дитиною [PERSON] на прийом являється його бабуся, матері ніколи у лікаря з дитиною не було (а.с.8), ксерокопією довідки № 17 від 14 березня 2016 року про відвідування [PERSON], 2009 року народження, дошкільного навчального закладу та про не проживання з сім'єю його матері [PERSON] (а.с.9), висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 21 липня 2016 року, який вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до її дитини (а.с.36-37). Оцінюючи вище перераховані докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає їх належними і допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку та не спростовані відповідачем. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Кожна сторона, згідно зі ст.10 та ст.60 цього ж Кодексу, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, суд враховує, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування суд вирішує лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення матері до дитини. Згідно з ч.2 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У судовому засіданні установлено, що ухилення відповідача від батьківських обов'язків - акт її свідомої поведінки, оскільки вона, проживаючи у одному населеному пункті зі своєю дитиною, мала реальну можливість виконати свій обов'язок, але не вчиняла відповідних дій, і з квітня 2012 року покинула сім'ю. Даний факт підтверджений поясненнями позивача, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача та дослідженими у судовому засіданні достовірними, належними і допустимими доказами, підстав які не брати до уваги у суду немає. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Частина 2 ст.15 цього ж Закону зобов'язує батьків, які проживають окремо від дитини, брати участь у її вихованні. Суд вважає, що в даному випадку позбавлення батьківських прав може становити втручання в сімейне життя відповідача, однак таке втручання є виправданим і пропорційним, оскільки воно було здійснено у відповідності із законом, виправдане інтересами дитини, і, на думку суду, ці інтереси в даному випадку мають переважний характер над інтересами матері. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до дитини, згідно з вимогами ст.164 СК України.

Outcome: approved