Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14 вересня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошей у вигляді розписки на суму 12500 (дванадцять тисяч п'ятсот) гривень. Згідно умов даного договору кінцевий термін повернення коштів 30 вересня 2016 року. На теперішній час борг за договорами позики у вигляді розписки [PERSON] перед позивачем не погашений. Відповідно до ст.625 ЦК України, відповідач має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Термін прострочення повернення суми займу за договором станом на 15.12.2016 року за період з 30.09.2016 року по 15.12.2016 року від суми 12500 гривень складає: 3% річних від простроченої суми 78,00 грн., індекс інфляції 816,76 грн. Відповідно до ст. 1048 ч.1 ЦК України позивач має право отримати від відповідача проценти від суми позики. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їхній розмір розраховується на рівні облікової ставки Національного банку України. Розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за час прострочення повернення суми займу за договором станом на 15.12.2016 року складає - 747 грн. 00 коп. Загальна сума боргу за договором позики(розписки) складає 14142,70 грн. Крім цього, позивач вважає, що неповернення відповідачем боргу у строк вказаний в розписці, йому була заподіяна моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 30000 грн. На підставі викладеного, просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в розмірі 14142,70 грн. , судовий збір у сумі 640 грн. та моральну шкоду у сумі 30000 грн. В процесі розгляду справи позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 17808,03 грн. , (з них: сума позики 12500,00 грн., 3% річних станом на 31.07.2017р. 344,00 грн., індекс інфляції за період з 30.09.2016р. по 31.07.2017р. 1860,95 грн., розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за час прострочення повернення суми займу 3103,08 грн.), судовий збір у сумі 640 грн. та моральну шкоду у сумі 30000 грн. Представник позивача надав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги позивача підтримує у повному обсязі; у разі повторної неявки відповідача у судове засідання просить ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причина неявки суду не відома. Будь-яких заяв, клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, до суду не надходило. Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п»ятнадцять днів. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України « Про статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об»єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Із зазначеного слідує, що розгляд справи за відсутності відповідача не є порушенням права на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до увагу заяву позивача та з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду значний час, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі та ухвалою від 31 липня 2017 року ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяву позивача, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 14.09.2016 року [PERSON] за розпискою позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 12 500 (дванадцять тисяч пятсот) гривень 00 копійок. (а.с. 6) Згідно із текстом розписки, [PERSON] зобовязався повернути [PERSON] всю суму у строк до 30.09.2016 року. Строк повернення цієї позики сплинув, але [PERSON] до цього часу борг не повернув. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами, а ст.. 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобовязання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України сторони повинні виконувати свої обовязки належним чином і у встановлені строки. Відповідач неналежним чином виконав свої обовязки, внаслідок чого склалася заборгованість в розмірі 12500 гривень 00 копійок. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмову від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязань. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, якщо інше не встановлено договором чи законом; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 207 ЦК України\~передбачено, що укладений між сторонами договір як різновид правочину вважається таким, що вчинений у письмовій формі, оскільки його зміст зафіксовано в розписці. Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, за яким відповідач взяв на себе обов'язок сплатити позивачу суми, передбачені договорами позики. Виходячи зі змісту\~ст. 640 ЦК України\~договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до з ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленому договором. За таких обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами склались правовідносини, які регулюються ст. ст.\~1046,\~1047 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] виконав свої зобов'язання за договором позики, передав грошові кошти відповідачеві, однак відповідач в обумовлені сторонами строки зобов'язання щодо повернення позичених сум не виконав, на момент подачі позову до суду всі борги відповідача перед позивачем залишаються неповернутими. Відповідачем\~\~не надано суду належних та допустимих доказів про повернення боргу. Відповідно до ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до\~ст. 1049 ЦК України\~передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України, укладений між сторонами договір є обов'язковим для виконання. Згідно з п. 1 ч. 2 ст.\~11\~та ч. 2 ст.\~509 ЦК України, зазначений договір є підставою виникнення зобов'язань та передбаченої ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ст.\~610,\~611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, у разі порушення зобов'язання боржник повинен відшкодувати збитки. Відповідно до\~ст. 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Термін прострочення повернення суми займу за договором станом на 31.07.2017 року за період з 30.09.2016 року по 31.07.2017.2016 року від суми 12500 гривень складає: 3% річних станом на 31.07.2017р. 344,00 грн., індекс інфляції за період з 30.09.2016р. по 31.07.2017р. 1860,95 грн., розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за час прострочення повернення суми займу 3103,08 грн.) Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналізуючи перелічені норми матеріального та процесуального права, надані стороною позивача належні та допустимі докази, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] Суд, виходячи із доведеності факту отримання відповідачем [PERSON]. суми коштів у борг від\~\~[PERSON], а також із того, що сума боргу не була повернута, приходить до висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем за договорами позики від 14.09.2016 року\~ становить 17808,03 грн. , (з них: 3% річних станом на 31.07.2017р. 344,00 грн., індекс інфляції за період з 30.09.2016р. по 31.07.2017р. 1860,95 грн., розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за час прострочення повернення суми займу 3103,08 грн.). Зазначений розрахунок, складений позивачем у відповідності ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому суд із зазначеним розрахунком погоджується та приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення на його користь з відповідача по справі моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн., суд приходить до наступного. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку зі знищенням чи пошкодженням майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не тільки в силу договору, але й закону. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.3 постанови "«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку зі знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (п.5 Постанови). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови "«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4, спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються судами, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Аналізуючи вищевикладені норми матеріального права, враховуючи викладені та встановлені в суді обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки виходячи з вимог, передбачених ст. 1167 ЦК України, які регулюють позадоговірні відносини і до договірних відносин, які виникли між [PERSON] до [PERSON], не можуть бути застосовані, як підстави відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі сплатив: судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 551 грн. 20 коп., у звязку з чим зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. (а.с. 1)

Outcome: partial