Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що він працює директором ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" з 28.11.2008 року по даний час. На підприємстві майстром лісу обходу №3 Шпиківського лісництва ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" працював відповідач [PERSON] У 2015 році [PERSON] звернувся до нього з заявою про виключення будівлі лісового кордону обходу 3 кварталу 30 в [ADDRESS] в якій він проживав, будучи майстром лісу з числа службових приміщень для подальшої приватизації ним вказаної будівлі. У задоволенні заяви [PERSON] було відмовлено, і з того часу останній почав писати на нього скарги у різні інстанції, обвинувачуючи у вчиненні корупційних діянь та службових злочинів. 16.02.2016 року на брифінгу представника депутатської групи "Воля народу" [PERSON], який відбувся у Верховній Раді України та транслювався телеканалом "Рада", відповідач [PERSON] виступаючи заявив, що він працював лісником Тульчинського лісгоспу і коли розпочав боротьбу з корупцією на підприємстві, працівники підприємства кинули "коктейль молотова" йому в хату і спалили її. Стверджував, що на підприємстві діють сімейні підряди, директор двічі звільнявся з роботи, підібрав команду з людей, що були вигнані з роботи, але вміють добре красти. Самооборона затримувала машини з дубом, ставила їх на площадки, але на протязі одного - двох днів розбиралися і машини уходили з площадок, так як міліція "кришує". Далі, [PERSON] заявив, що директор вигнав всіх шоферів лісгоспу у відпустки за власний рахунок, а в нього є дві фури і "Урал" з маніпулятором і він заробляє на державі гроші собі в карман, а люди ходять з простягнутою рукою, бо не мають за що собі купити хліба. Коли спалили його хату, то було відкрито кримінальну справу, а міліція "кришує". Він писав у всі інстанції, був у генерального прокурора, в антикорупційному бюро, але приходили тільки відписки. Писав прокурору району, був у директора лісгоспу, а він як "вовк" ходить і люди його бояться, бо він все так зробив, що він сказав і завтра ти вже не працюєш. Дана інформація не відповідає дійсності і її слід розцінювати як недостовірну і таку, що порушує його конституційні немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Розповсюджена відповідачем недостовірна інформація стала доступною невизначеному колу осіб, оскільки демонструвалася по телебаченню, заподіяла йому моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі, гідності, ділової репутації, у душевних стражданнях та переживаннях, постійному нервовому напруженні та стресі, в результаті чого понизилась його працездатність, він вимушений постійно виправдовуватись перед знайомими, колегами, керівництвом. Завдану моральну шкоду оцінює у 50000 гривень. Просить визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену [PERSON] 16 лютого 2016 року на брифінгу представника депутатської групи "Воля народу" [PERSON], який відбувся у Верховній Раді України та транслювався телеканалом "Рада" про те, що [PERSON] вчиняє корупційні дії та посадові злочини, зловживає своїм посадовим становищем, а саме: вигнав всіх шоферів лісгоспу у відпустки за власний рахунок, та, маючи в приватній власності дві фури і "Урал" з маніпулятором заробляє собі на державі гроші в карман, що на підприємстві діють "сімейні підряди", підібрав на роботу в підприємство людей, які були раніше вигнані з роботи, але вміють добре красти, що [PERSON] залякав працівників і вони його бояться тому, що може вигнати з роботи за своїм бажанням; зобов'язати [PERSON] протягом одного тижня від набрання рішенням у справі законної сили спростувати поширену інформацію шляхом публічного виступу на телеканалі "Рада" із зазначенням причин озвучення ним недостовірної інформації щодо позивача та ДП " Тульчинське лісомисливське господарство"; зобов'язати [PERSON] припинити неправомірні дії щодо приниження його честі, гідності та ділової репутації; стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі п'ятдесят тисяч гривень та понесені ним судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення (а.с. 54 - 56). У судовому засіданні надали пояснення про те, що поширена [PERSON] інформація є оціночними судженнями та критикою діяльності [PERSON] на посаді директора ДП "Тульчинське лісомисливське господарство", у зв'язку з чим не підлягає спростуванню. На їхнє переконання позивачем не доведено, що інформація, поширена [PERSON] 16 лютого 2016 року на брифінгу представника депутатської групи "Воля народу" [PERSON], який відбувся у Верховній Раді України завдає шкоди його честі, гідності, діловій репутації, і, що її розповсюдженням [PERSON] заподіяно моральну шкоду. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] обіймає посаду директора Державного підприємства "Тульчинське лісомисливське господарство" з 26.11.2008 року по даний час, що підтверджується трудовою книжкою [PERSON] (а.с. 144) та не оспорюється сторонами. Відповідач [PERSON] з 1996 року по 02.10.2015 року працював майстром лісу обходу № 3 Шпиківського лісництва ДП "Тульчинське лісомисливське господарство". Для виконання службових обов'язків майстра лісу [PERSON] було надано в користування службове приміщення - будівлю лісового кордону, що знаходиться в [ADDRESS] і перебуває на балансі ДП "Тульчинське ЛМГ". 02.05.2015 року у даній будівлі виникла пожежа. По факту пожежі 02.05.2015 року відкрито кримінальне провадження № 12015020310000316 за ч.1 ст.194 КК України (умисне знищення або пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах) (а.с.96). 16.07.2015 року [PERSON] звернувся до директора ДП " Тульчинське ЛМГ" [PERSON] з заявою про виключення будівлі лісового кордону обходу 3 кварталу 30 в [ADDRESS] в якій він проживав, з числа службових приміщень для подальшої приватизації ним вказаної будівлі (а.с.35). У задоволенні заяви [PERSON] було відмовлено (а.с.36,37). Протягом 2015 року відповідач [PERSON] звертався з заявами та зверненнями до народного депутата України [PERSON], Державного агентства лісових ресурсів України, прокуратури, поліції, громадських формувань з приводу зловживання службовим становищем посадовими особами ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" . З приводу скарг і заяв [PERSON] комісією, утвореною наказом Держлісагенства України від 27.10.2015 року № 77-вл проводилася перевірка господарської діяльності ДП "Тульчинське ЛМГ" (а.с.19 -34). За наслідками звернень [PERSON] також розпочато кримінальне провадження № 12015020000000220 від 06.06.2015 року щодо незаконних дій посадових осіб ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" за ч.3 ст.191, ч.2 ст.364 КК України (а.с.94-95). Вказані факти не оспорювалися сторонами в судовому засіданні, тому, в силу вимог ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. 16.02.2016 року на брифінгу представника депутатської групи "Воля народу" народного депутата [PERSON], який відбувся у Верховній Раді України та транслювався телеканалом "Рада" відповідач [PERSON], виступаючи повідомив, що він " працював лісником Тульчинського лісгоспу і коли розпочав боротьбу з корупцією на підприємстві, працівники підприємства кинули "коктейль" йому в хату і спалили її. Стверджував, що на підприємстві діють сімейні підряди, директор двічі звільнявся з роботи, підібрав команду з людей, що були вигнані з роботи, але вміють добре красти. Самооборона затримувала машини з лісом, дубом, ставила їх на площадки, але на протязі одного - двох днів розбиралися і машини уходили з лісом, так як міліція "кришує" . Далі, [PERSON] заявив, що директор вигнав всіх шоферів лісгоспу у відпустки за власний рахунок, а в нього є дві фури і "Урал" з маніпулятором і він заробляє собі на державі гроші і в "карман" відкладає, а люди ходять з простягнутою рукою, бо не мають за що собі купити хліба. Коли спалили його хату, то було відкрито кримінальну справу, а міліція "кришує". Він писав у всі інстанції, був у Генерального прокурора, в антикорупційному бюро, але приходили тільки відписки. Писав прокурору району, був у директора лісгоспу, а він як "вовк" ходить і люди його бояться, бо він все так зробив, що він сказав і завтра ти вже не працюєш" (а.с.147). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач [PERSON] та його представник [PERSON] звертали увагу суду, що неправомірні дії відповідача [PERSON] є помстою [PERSON] за відмову у приватизації службового приміщення та земельної ділянки державного лісового фонду, а також надали суду докази, які, на їх думку, є підставою для задоволення позову, а саме: довідку про те, що середня заробітна плата водіїв підприємства за 2015 рік становила 9413 грн., а за січень 2016 року - 8185 грн. (а.с.10); інвентарну картку №10300063, із якої вбачається, що лісовий кордон обходу 3 кварталу 30 в [ADDRESS] в якому проживав [PERSON], будучи лісником перебуває на балансі ДП "Тульчинське ЛМГ" з 1965 року (а.с.11); технічний паспорт на вказану будівлю (а.с.12 - 16); довідку № 08 - 13/12 від 01.11.2015 року "Про результати перевірки звернення народного депутата України [PERSON] та фактів, викладених у заяві [PERSON] і [PERSON] щодо окремих питань господарської діяльності ДП " Тульчинське ЛМГ" Вінницького обласного управління лісового та мисливського господарства" (а.с.19 - 34); заяву [PERSON] до директора ДП "Тульчинське ЛМГ" про виключення будівлі лісового кордону обходу 3 кварталу 30 в [ADDRESS] в якій проживав [PERSON], будучи лісником з числа службових приміщень для подальшої приватизації ним вказаної будівлі від 16.07.2015 року (а.с.35); відповідь на заяву [PERSON] (а.с.36 - 38); дані про наявність у власності [PERSON] транспортного засобу (а.с.91); трудову книжку [PERSON] (а.с.136 - 146). На підтвердження обґрунтованості позовних вимог [PERSON] посилався на показання свідків. З цього приводу суд допитав свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в сукупності суду показали, що працюють в ДП " Тульчинське лісомисливське господарство" на різних посадах. [PERSON] також довгий час працював майстром лісу в даному підприємстві, до виконання обов'язків ставився недобросовісно, за що [PERSON] неодноразово подавала керівництву підприємства доповідні записки. Виступ [PERSON] вони бачили в мережі Інтернет. Все, що говорив [PERSON] на брифінгу не відповідає дійсності, масових звільнень на підприємстві не було, водії отримують заробітну плату в межах 9000- 9400 гривень, на підприємстві ведеться електронний обіг деревини, що унеможливлює її викрадення, дані про те, що [PERSON] має у власності вантажні автомобілі і використовує їх для потреб підприємства теж не відповідають дійсності. Звинувачення [PERSON] у вчиненні корупційних діянь, підпалі приміщення лісового кордону є помстою [PERSON] за те, що йому було законно відмовлено у приватизації службового приміщення і земельної ділянки державного лісового фонду. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] надали суду повідомлення прокуратури Вінницької області від 10.12. 2015 року за № 21/2 - 2489 - 09 та від 24.05.2016 року № 041214 - 607 вих.16 про те, що слідчим відділом УСБУ у Вінницькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015020000000220 від 06.06.2015 року щодо незаконних дій посадових осіб ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" за ч.3 ст.191, ч.2 ст.364 КК України (а.с.94-95) та повідомлення прокурора Тульчинського району Вінницької області А.В. Бондара № 59 -58 - 15 від 11.06.2015 року про те, що за фактом пошкодження лісового будинку в с. Кленове Тульчинського району Вінницької області, власником якого є ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" розпочато кримінальне провадження № 12015020310000316 за ч.1 ст.194 КК України (а.с.96). В підтвердження заперечень проти позову відповідач [PERSON] посилався на показання свідків та відеозапис з фактами затримок членами громадського формування вантажних автомобілів з деревиною. Клопотання про допит свідків та перегляд відеозапису з фактами затримок членами громадського формування вантажних автомобілів з деревиною заявлено стороною відповідача під час розгляду справи по суті, тобто з порушенням вимог ст. 131 ЦПК України. Проте, суд, з метою надання можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять відповідача в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом, та з урахуванням практики ЄСПЛ допитав заявлених свідків - [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] суду показав, що був присутнім на брифінгу представника депутатської групи "Воля народу" [PERSON] 16.02.2016 року, виступав там, критикував Прем'єр Міністра України А.Яценюка та Президента України П. Порошенка за недолугу економічну політику, негативний інвестиційний клімат, дії вищих посадових осіб України, поліції. Після нього виступав відповідач [PERSON], який , на його думку ніяких образливих висловів в адресу позивача не висловлював, а все, що було сказане ним щодо подій, які відбуваються в ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" відповідає дійсності, оскільки він багато років співпрацює з позивачем і впевнений у його незаконних діях. Свідки [PERSON], [PERSON] суду показали, що вони є членами громадського формування ОГП "Тульчинська районна народна самооборона". До організації звернувся [PERSON], з проханням втрутитися в конфліктну ситуацію, яка склалася в ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" з приводу незаконних вирубок лісу. Члени їхньої громадської організації неодноразово приймали участь в рейдах по підтриманню правопорядку в районі, під час яких затримувалися вантажні автомобілі з лісом, частина якого була не маркована спеціальними чіпами, і були також випадки затримання вантажівок кількість деревини у яких перевищувала зазначену у документах на перевозку. Про те, що ліс вивозився з порушеннями, саме з ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" вони з впевненістю повідомити не можуть, перевіркою займалися працівники поліції, але наявність чіпів на деревині свідчить про те, що вона вирубувалась у державному підприємстві, а в Тульчинському районі є лише одне державне підприємство - це "Тульчинське лісомисливське господарство". У підтвердження показань свідків відповідач [PERSON] надав для перегляду в судовому засіданні відеозапис з фактами затримок членами громадського формування вантажних автомобілів з деревиною. Вказаний відеозапис продемонстрований суду, проте він не відтворює в повному обсязі подій, що фіксувалися, на ньому відсутні дані про належність деревини, дату, час і місце перевірок, учасників події. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відеозапис з фактами затримок членами громадського формування вантажних автомобілів з деревиною суд при ухваленні рішення не бере до уваги, оскільки вони надані з порушенням порядку, встановленого ст. 131 ЦПК України, і не містять інформації щодо предмета доказування. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються Конституцією України, статтями 6,10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), Цивільним Кодексом України, Законом України "Про інформацію", Законом України "Про телебачення і радіомовлення", постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", і виникають у сфері захисту особистих немайнових прав фізичної особи, зокрема, честі, гідності, ділової репутації та компенсації моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За змістом статті 28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Відповідні положення містять також статті 5,12 Загальної декларації прав людини 1948 р., статті 7,17 Міждународного пакту про громадянські і політичні права 1966 р. Згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Стаття 68 Конституції України зобов'язує кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно з ст.269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом, не мають економічного змісту, тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Статтею 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України, фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне життя і здоров'я, дозвілля, право на свободу та особисту недоторканість, право на недоторканість особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності і честі... Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншими законами, не є вичерпним. За приписами 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У статті 297 ЦК України закріплено право на повагу до гідності та честі. Згідно з вказаною статтею кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (ч.ч.1,2,3). Честь і гідність є особистими немайновими благами, невіддільними від особистості Стаття 299 ЦК України передбачає право на недоторканість ділової репутації і визначає, що фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За правилами ч.3 ст. 277 ЦК України тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідачів - осіб, що розповсюдили таку інформацію. Пунктом 18 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України за № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Отже, за змістом закону, необхідною умовою для задоволення позову є не тільки встановлення факту розповсюдження недостовірної інформації, або невірно викладених відомостей (інформації) про позивача, але і визнання цих відомостей такими, що порочать честь, гідність чи ділову репутацію в поглядах громадськості, або громадян. Відповідно до ст.1 Закону України "Про інформацію", інформацією є будь - які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно з ст.5 ЗУ "Про інформацію", кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права і інтереси юридичних осіб. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. При розгляді справ вказаної категорії суди зобов'язані враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, у якій зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконують або виконували свої функції. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п.21 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"). При вирішенні даного спору суд також враховує положення абз.6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена "з явним злим умислом", тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Відповідно до ст.30 ЗУ "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені, як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ч.2 ст.30 ЗУ "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У п.19 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" встановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням, чи оціночним судженням. ВС України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а, відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці. Судом встановлено, що [PERSON] обіймає посаду директора Державного підприємства "Тульчинське лісомисливське господарство" є публічною особою, і наведені у виступі [PERSON] спірні відомості стосуються його діяльності як посадової особи. Зі змісту виступу [PERSON], відтвореного під час судового розгляду з носія інформації CD -R 52х, наданого позивачем, мовою оригіналу: " Мене звати [PERSON], я працював лісником в Тульчинському лісгоспі. Коли я начав з ними боротись з цею корупцією лісхоза, вони мені кинули коктель в хату і спалили. І факти там сімєйний подряд іде в Тульчинському лісхозі, діректор дважди звільнявся з роботи і всю команду собі підібрав таких, які були вигнанні з роботи, а він їх підібрав бо вміють добре красти. Самооборона, я з ними спілкував.., мав спільне отношеніє, затримувала машини з лісом, з дубом, ставили на площадку їх, в тічєнії суток-двох розбиралися і машини ці уходили з лісом. Зараз дірєктор вигнав всіх шоферів з лісхоза в отпуска на на свій щот, а в нього є дві фури і урал з моніпулятором і він заробляє на государстві, собі в карман гроші відкладає, а люди ходят з протянутою рукою бо немають дае за шо хліба купити і хлопці мене кин… мені кинули коктель, коли я начав з ними боротися кинули коктель в хату, всьо згоріло, в чому був одітий то лишилось. Вікрите уголовне діло, міліція кришує. Я писав в усі інстанції де тіки міг і був в гінєральні прокуратурі і антікорупційне бюро, кругом писав і тіки отписки приходять, ніякої немає нікому діла, ніхто нічим не занімається. Прокурор в Тульчині скільки я йому писав і в був в дірєктора лісхоза, а він, як той вовк ходи і люди його бояться бо він так зробив це всьо, шо він сказав і ти завтра вже не робиш" вбачається, що вказані висловлювання носять характер оціночних суджень, оскільки викладені з використанням мовностилістичних засобів - порівняння, алегорії, гіперболи, а також критичних зауважень, припущень, проте, не містять вказівок про встановлені факти, наприклад, притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за вироком суду і визнання винуватим у вчиненні злочину, або вказівок про час, місце, спосіб заволодіння державними лісовими ресурсами за допомогою державної посади. У зв'язку із цим така інформація не може бути перевірена на відповідність фактичним даним, так як містить роздуми, критичну оцінку певних фактів і недоліків, які є вираженням суб'єктивної думки і поглядів автора виступу, її не можна перевірити на предмет відповідності дійсності та спростувати, що виключає доведення її правдивості. Інформація про причетність позивача [PERSON] до вчинення службових злочинів, корупційних діянь, порушень трудового законодавства, підпалу не може бути перевірена на факт її правдивості, оскільки на даний час з цих приводів СВ УСБУ у Вінницькій області та СВ Тульчинського ВП здійснюються досудові розслідування у кримінальних провадженнях № 12015020000000220, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.06.2015 року щодо незаконних дій посадових осіб ДП "Тульчинське лісомисливське господарство" за ч.3 ст.191 КК України (привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем, вчинене повторно або за попередньою змовою групою осіб), ч.2 ст.364 КК України (зловживання службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки) (а.с.94-95) та № 12015020310000316 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.05.2015 року за ч.1 ст.194 КК України (умисне знищення або пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах) (а.с.96). При цьому, осіб, причетних до вчинення вказаних кримінальних правопорушень не виявлено, про підозру нікому не повідомлено. Разом з тим, причетність позивача [PERSON], який є директором ДП "Тульчинське ЛМГ" до вказаних кримінальних правопорушень також перевіряється. Що стосується, звільнення позивача з роботи, праці на підприємстві родичів позивача, заробітної плати, відпусток працівників державного підприємства, то судом встановлено, що дійсно син позивача [PERSON] - [PERSON] працював у ДП " Тульчинське ЛМГ", але наказом від 26.11.2013 року звільнений із посади лісничого Брацлавського лісництва у зв'язку з переведенням на іншу роботу в ДП "Іллінецький лісгосп" (а.с.26); відповідно до записів в трудовій книжці позивача [PERSON], останній двічі був звільнений з роботи за систематичне невиконання службових обов'язків у 1997 та у 1998 роках, але був поновлений на посаді за рішенням суду (а.с.141-142). Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається із позовної заяви, позивач [PERSON] доводить, що вислови [PERSON] на брифінгу містять недостовірну інформацію, яка носить негативний характер щодо нього, порушують його честь, гідність та ділову репутацію і призвели до моральних страждань. При цьому, суд зауважує, що доказів цього позивачем суду не надано, тоді як з роз'яснень, що містяться в п.18 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вбачається, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Ці обставини встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із статтями 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Факт поширювання оспорюваної інформації відповідачем є встановленим, підтверджується відеозаписом, оглянутим судом, і не оспорюється сторонами. Разом з тим, факт, що внаслідок поширення відповідачем оспорюваної інформації було порушено особисті немайнові права позивача та заподіяно моральну шкоду ним не доведено. Установлено, що [PERSON] перебуває на посаді директора Державного підприємства, є публічною особою, тому відкритий для суворої критики, пильного нагляду та контрою громадськості й межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, аніж відносно приватної особи, на відмінну від останнього, перший неминуче та свідомо виставляє себе, свої слова та вчинки на суворий суд широкої громадськості. З огляду на вказане, висловлювання автора є лише критикою та вираженням його особистих поглядів щодо особи позивача. Вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права. Так, у справі "Лінгенс проти Австрії" ЄСПЛ наголосив, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. У цій же справі суд кваліфікує обмеження свободи слова як неприпустиму цензуру. Згідно з позицією Європейського суду у справі "Федченко проти Росії" на відповідача не може бути покладений обов'язок доведення правдивості усіх його фактичних тверджень, адже це "задушить" публічні дебати з питань, які становлять значний суспільний інтерес. Ефективна критика є неможливою без посилання на конкретні відомості та конкретних осіб. Протилежний підхід означатиме руйнацію суті права на політичні дебати з питань, які становлять громадський інтерес, та зведення його до чистої фікції. Особа, яка за власною волею погоджується зайняти публічну посаду, повинна бути готовою терпіти значний обсяг публічної критики. У рішенні від 21.02.2012 року у справі "Тушалп проти Туреччини" Європейський суд висловив правову позицію про те, що висловлювання заявника могли бути визнані провокативними, грубими та агресивними, але вони становили оціночні судження. Використання навіть "вульгарних фраз" само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто "стилістичним цілям", оскільки "стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом із змістом вираження". Також, ЄСПЛ висловлено правову позицію у рішенні від 23.06.2009 року у справі "Бодрожич та Вуіїн проти Сербії" про те, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч.1 ст.10 Конвенції, утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї "інформації" чи "ідей", які "приємно" отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У позовній заяві і в судовому засіданні позивач стверджував, що 16.02.2016 року на брифінгу представника депутатської групи "Воля народу" народного депутата [PERSON], який відбувся у Верховній Раді України та транслювався телеканалом "Рада" відповідач [PERSON] розповсюдив щодо нього відомості, які не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність і ділову репутацію. При цьому позивач [PERSON] факт трансляції брифінгу на телеканалі "Рада" суду не довів, телеканал до участі у справі в якості відповідача не притягнув. Крім того, ст. 64 ЗУ "Про телебачення і радіомовлення" передбачений порядок спростування недостовірної інформації. Зокрема, громадянин вправі вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. При цьому, така заява з вимогою спростування має бути подана до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради, яка розглядається телерадіоорганізацією у семиденний строк з дня її надходження, якщо інше не передбачено законодавством України. Позивачем вказаний порядок не дотримано, оскільки він не звертався протягом 14 днів з часу виходу передачі до телеканалу із заявою про надання йому поширеної інформації та її спростування. Усі свідки, як і сам позивач стверджували, що ознайомилися з оспорюваною інформацією через мережу Інтернет на сайті "Дорожній контроль в Вінниці." Пунктом 12 постанови ПВС України №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" визначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб - сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд Позивачем [PERSON], ні телеканал "Рада", ні власник веб - сайту " "Дорожній контроль у Вінниці" не притягнуті до участі у справі в якості відповідачів. Відповідно до положень ст. 33 ЦПК України, суд не має права з власної ініціативи притягувати до справи належних відповідачів, так як таким правом наділений тільки позивач. Таким чином, оскільки не всі особи притягнуті до участі у справі як відповідачі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову і з цих підстав. У зв'язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, відповідно до ст. 88 ЦПК України не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed