Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

У травні 2015 року прокурор Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, посилаючись на те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2014 року за [PERSON] було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] 19 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким остання набула у власність вказану квартиру. Ухвалою апеляційного суду Харківської області 29 квітня 2015 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2014 року скасовано, провадження у справі закрито. Крім того, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 2 вересня 2014 року було визнано спадщину на квартиру № 34 у будинку № 24 по Командарма Уборевича у м. Харкові, що належала на праві власності [PERSON], відумерлою та передано вказану квартиру територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради. Посилаючись на те, що відповідач [PERSON] набула право власності на спірну квартиру всупереч вимогам діючого законодавства, порушуючи права та інтереси держави, прокурор просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим ч. З ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Так як Харківська міська рада вважає себе власником спірної квартири на підставі рішення Харківської міської ради від 29 жовтня 2014 рог № 1683, а оспорений прокурором в інтересах цієї ради договір купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], в якому Харківська міська рада стороною не була, то вимоги прокурора про визнання недійсним правочину задоволенню не підлягають. Під час розгляду справи в суді прокурор доповнив свої позовні вимоги та просить суд також визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за територіальною громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради та витребувати квартиру від добросовісного набувача [PERSON] на користь територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради. Зважаючи на рішення Московського районного суду м.Харкова від 02.09.2014 р., яким визнано спадщину на квартиру № 34 у будинку № 24 по Командарма Уборевича у м. Харкові відумерлою та передано вказану квартиру територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради та рішення Харківської міської ради від 29.10.2014 р. № 1683 "Про комунальну власність м.Харкова" (Дадаток 2), яким квартиру прийнято до комунальної власності територіальної громади м.Харкова, суд вважає, що з підстав, передбачених ст. 392 ЦК України, підлягають задоволенню позвні вимоги прокурора про визнання права власності на спірну квартиру за територіальною громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради. Також суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги про витребування спірної квартири від добросовісного набувача [PERSON] на користь територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради з підстав передбачених п.3 ч.1 ст. 388 ЦК україни. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір суд стягує з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: partial