Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначивши, що 31 серпня 2005 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №104030-66000, відповідно до якого позивачем було надано відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 18 884,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] 31 серпня 2005 року був укладений договір поруки №599-А-441-В/05/02, відповідно до умов якого вона зобов'язувалася солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобов'язання відповідачем [PERSON] за кредитним договором. Позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконує, в зв'язку з чим станом на 17 червня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 23 611,22 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 277678,44 грн., яку позивач, а також судові витрати просив стягнути з відповідачів. В судовому засіданні представник позивача Макаренко С.С. надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог на задоволенні позову наполягав. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковану Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР , а саме п. 1 ст. 6 установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. За змістом рішення Констуційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 у справі № 1-9/2011 вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі; Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяв про розгляд справи за їх відсутності, не скористалися правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 31 серпня 2005 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №104030-66000, відповідно до якого позивачем було надано відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 18 884,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 30.08.2011 та з оплатою 12,00 % річних за користування кредитом. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УКРСИББАНК» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі і по кредитному договору укладеному з [PERSON] 31 серпня 2005 року. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Проте, в порушення умов кредитного договору, відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконує, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування, внаслідок чого за ним станом на 17 червня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 23611,22 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 277 678,44 грн., яка складається з наступного: 13155,63 доларів США, що еквівалентно 122962,38 грн. - заборгованість за сумою кредиту; 13155,63 доларів США, що еквівалентно 154716,05 грн. - заборгованість по процентам, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] 31 серпня 2005 року був укладений договір поруки №599-А-441-В/05/02, відповідно до умов якого вона зобов'язувалася солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобов'язання відповідачем [PERSON] за кредитним договором. Пунктом 1.4 частини 1 договору поруки передбачено, що відповідальність поручителя та боржника є солідарною. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Судом встановлено, що 31 серпня 2005 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №104030-66000, відповідно до якого позивачем було надано відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 18 884,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 30.08.2011 та з оплатою 12,00 % річних за користування кредитом. Тобто строк виконання основного зобов'язання настав 30 серпня 2011 року, тоді як з позовом Банк звернувся лише 13 серпня 2014 року. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року в справі №6-53цс14, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Таким чином, у задоволенні позовних вимог позивача до [PERSON] слід відмовити. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 17 червня 2014 року та складається з наступного: 13155,63 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 122962,38 грн. - заборгованість за сумою кредиту; 13155,63 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 154716,05 грн. - заборгованість по процентам, а всього 23611,22 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 277678 грн. 44 коп. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] також підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2776 грн. 78 коп.

Outcome: partial