Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» звернулось в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості кредитним договором № 67/2008 від 16.01.2008 року посилаючись на те, що відповідно до умов вказаного договору банк надав [PERSON] кредитні кошти в розмірі 45 810 дол. США. Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору за ним наявна заборгованість. [PERSON], як поручитель відповідає по зобов'язаннях за вищезазначеним договором перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник. 23 липня 2014 року через канцелярію суду представником публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» подано заяву про збільшення позовних вимог, якою останній просив стягнути з відповідачів солідарно 51 315 дол. США та 21 408 грн. 14 коп., що в гривневому еквіваленті станом на 13.06.2014 року в сукупності становить 623 274 грн. 39 коп. На підтвердження суми боргу до заяви долучено розрахунок заборгованості (а.с. 214-216). До початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] подав зустрічний про визнання оспорюваного кредитного договору № 67/2008 від 16.01.2008 року недійсним. Вимоги зустрічного позову мотивував тим, що всупереч п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» банком при укладенні договору не було роз'яснено інформації щодо умов кредитування, в самому кредитному договорі відсутній загальний опис вартості кредиту. В порушення п. 5 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитний договір містить дискримінаційні умови щодо можливості банком на власний розсуд змінювати відсоткову ставку. Також несправедливими є умови договору що встановлюють непропорційну суму пені у разі несвоєчасного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, а відповідальність самого банку у договорі взагалі не встановлена. Всупереч принципу справедливості банк використовує долар США як предмет кредитування, курс якого відносно національної валюти значною мірою зріс, що стало причиною погіршення його матеріального стану як позичальника. Наслідком несправедливості умов кредитного договору став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін цього договору, що порушує права позичальника, як споживача кредитних послуг банку. Представник позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним в судовому засіданні позов банку підтримала з мотивів наведених в ньому та заяві про збільшення позовних вимог. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити як безпідставному. Додатково пояснила що на момент укладення кредитного договору [PERSON] були роз'ясненні умови кредитування, а відсоткову ставку банк з моменту укладення кредитного договору не збільшував. Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним [PERSON] та його представник у судовому засіданні проти позову ПАТ «Комерційний банк «Надра» заперечували, оскільки кредитний договір укладений з порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів». З цих підстав просили задовольнити вимоги зустрічного позову про визнання його недійсним. Відповідач [PERSON] суду вказав що даний кредитний договір був ним укладений з метою отримання житла. Через скрутне матеріальне становище він неодноразово звертався до банку із пропозиціями щодо зменшення розміру щомісячних платежів, однак працівники банку щоразу відмовляли йому у такого роду проханнях, натомість наполягали на поверненні несправедливо нарахованої ПАТ «Комерційний банк «Надра» заборгованості. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не з'являлась, про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином за останньою відомою адресою реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Будь-яких заяв від відповідачки про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб які з'явились в судове засідання, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права банку на належне виконання умов кредитного договору, забезпеченого порукою, та з приводу захисту прав споживача, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором в солідарному порядку з позичальника та поручителя, а споживач про визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 16 січня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» (назву якого змінено на ПАТ «Комерційний банк «Надра») та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №67/2008 (а.с.10), за яким банк надав, а позичальник (відповідач [PERSON]) отримав кредит в розмірі 45 810 дол. США, з терміном погашення до 12.01.2023 року. Умовами п.1.3 договору передбачено обов'язок позичальника сплатити 12,89 % на рік за користування кредитом. Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач [PERSON] належно їх не виконував, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором №67/2008 від 16.01.2008 року (а.с. 214-216). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. Умовами п. 5.2. договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів він сплачує банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Позивачем станом на 13.06.2014 року проведено розрахунок заборгованості за договором № 67/2008 від 16.01.2008 року, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості відповідача [PERSON] за договором в сумі 53 140,34 дол. США, що в гривневому еквіваленті, станом на 13.06.2014 року складає 623 274 грн. 39 коп. (шістсот двадцять три тисячі двісті сімдесят чотири гривні 39 коп.), з яких: - 43 776,53 дол. США, що в гривневому еквіваленті, станом на 13.06.2014 року складає 513 447 грн. 78 коп. - заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена; - 7 538,55 дол. США, що в гривневому еквіваленті, станом на 13.06.2014 року складає 88 418 грн. 47 коп. - заборгованість по сплаті відсотків, в тому числі прострочена; - 1 825,26 дол. США, що в гривневому еквіваленті, станом на 13.06.2014 року складає 21 408 грн. 14 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту. В запереченнях на первісний позов відповідач [PERSON] вказує на неправильність нарахування банком кредитної заборгованості, оскільки розрахунок боргу не відображає часткове погашення ним боргу (а.с. 165). На підтвердження цих заперечень відповідачем суду надано копії платіжних документів про перерахування банку грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Однак, звертаючись до суду із заявою про збільшення позовних вимог ПАТ «Комерційний банк «Надра» долучило до заяви уточнений розрахунок заборгованості, яким враховано всі проплати які були проведені позичальником на виконання умов договору № 67/2008 від 16.01.2008 року. Таким чином, правильність нарахування банком суми заборгованості не спростована відповідачем за первісним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення належного виконання зобов'язання по договору № 67/2008 від 16.01.2008 року, між банком та відповідачкою [PERSON] 16.01.2008 року укладено договір поруки (а.с.12) відповідно до якого в п. 1.1.,1.2 поручитель зобов'язалась перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне виконання позичальником [PERSON] зобов'язань за цим кредитним договором. У зв'язку з чим, поручитель за вимогою банку повинен нести солідарну з позичальником відповідальність. Поручителю [PERSON] направлялась претензія щодо наявності простроченої заборгованості у відповідача [PERSON] за договором № 67/2008 від 16.01.2008 року, з вимогою щодо її погашення (а.с. 38), однак дана претензія по даний час залишилась без задоволення. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Таким чином, враховуючи порушення позичальником [PERSON] договірних зобов'язань, що полягає у несплаті тіла кредиту, відсотків та пені, та небажання погасити борг за цим договором поручителем [PERSON], суд приходить до переконання що позивач ПАТ «Комерційний банк «Надра» набув права на стягнення боргу за кредитним договором в солідарному порядку із позичальника та поручителя. Вирішуючи вимоги зустрічного позову про визнання кредитного договору № 67/2008 від 16.01.2008 року недійсним на підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд врахував наступне. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Зважаючи на предмет кредитного договору від 16.01.2008 року банк надав позивачу за первісним позовом споживчий кредит. Тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України та Закон України «Про захист прав споживачів». В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", на яку посилається зустрічний позивач, як на правове обґрунтування позовної вимоги, передбачено що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Однак, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а простим обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання недійсним такого Договору. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Доводи представника позивача за зустрічним позовом про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків позичальника є надуманими, а його посилання на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що у разі якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, є безпідставним. Оскільки [PERSON] ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від нього, а не банку, і як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими, то не заслуговують на увагу і доводи представника позивача за зустрічним позовом, що спірний договір укладений на несправедливих умовах; Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позичальником [PERSON] перед укладенням кредитного договору була підписана анкета-заява Клієнта на оформлення Кредитного пакету «Житлові рішення», в якій він своїм підписом ствердив, що з умовами кредитування споживчої нерухомості ознайомлений (а.с. 227). - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Позивачем за первісним позовом чи його представником не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторін; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вже зазначалось раніше позивач [PERSON] був ініціатором укладення кредитного договору, в момент його підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив. Посилання позивача за зустрічним позовом в своїх поясненнях на те, що при укладенні кредитного договору працівники банку ввели його в оману є голослівними, оскільки відповідно до роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Позивачем [PERSON] та його представником таких доказів суду не надано; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Факт підписання кредитного договору сторонами, що є підставою вважати, що договір укладений у письмовій формі сторонами не оспорюється; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладений між сторонами був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач за зустрічним позовом надав позивачу кошти, а останній їх отримав, що підтверджується письмовими доказами з цього приводу та визнано сторонами спору; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, кредитний договір укладений 16.01.2008 року між сторонами та його умови відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину. За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, в тому числі і щодо валюти, порядку погашення кредиту та сплати відсотків за кредит. В пункті 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). Однак, кредитний договір між сторонами був укладений 16.01.2008 року, тобто до набрання чинності вказаним Законом. Таким чином умови п.8.1 та 8.2 щодо можливості банку збільшити в односторонньому порядку відсоткову ставку не можуть вважатись дискримінаційними, оскільки не суперечать вимогам закону. Як на підставу недійсності кредитного договору позивач за зустрічним позовом зсилається на ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка встановлює, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Однак, дана частина статті не містить переліку і визначення, що входить до компенсації, яку може отримати продавець (виконавець, виробник). В даному випадку ним розуміється, що компенсацією є нарахована Банком неустойка за несвоєчасне виконання кредитних зобов'язань, хоча нарахування та включення в договір умови про нарахування та розмір такої регулюється самими сторонами та ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Доводи [PERSON] щодо нарахування банком всупереч положенням ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» пені не на суму простроченого платежу, а на заборгованість по тілу кредиту, спростовується проведеним банком розрахунком заборгованості (а.с. 214-216). Сторонами при укладанні договору були передбачені розміри та підстави нарахування неустойки, будь-яких доказів щодо звернення позичальника з відповідними заявами про зміну умов договору в частині нарахування штрафів та пені і претензій матеріали справи не містять, договори були підписані та частково виконувалися позичальником, що свідчить про прийняття умов договору. Окрім того згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Однією з підстав для задоволення зустрічного позову позивач вважає надання відповідачем кредиту в доларах США, оскільки це на його думку є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України. Як вказує ч. 3 ст. 13 цього Кодексу не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Таким чином, укладення кредитного договору в іноземній валюті відповідає вимогам закону та не є зловживанням правом в розумінні ч. 3 ст. 13 ЦК України, а оферта укласти такий договір із споживачем при тенденції коливання курсу валют не може вважатись наміром завдати йому шкоди, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Однак позивач за зустрічним позовом права на отримання кредиту в національній валюті не використав та уклавши договір на строк 15 років завчасно не передбачив можливість знецінення національної валюти стосовно валюти кредиту, що не може бути підставою для звільнення його від обов'язку належно виконувати умови договору впродовж строку дії такого та відповідати за порушення умов цього кредитного договору, так як ч. 1 ст. 527 ЦК України вказує на те, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що первісний позов підлягає до задоволення, а вимоги зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Судовий збір підлягає відшкодуванню публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Надра» за рахунок [PERSON] та [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, п. 10, 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ України від 10.05.2007 року № 168, ст. ст. 1 п. 22-23, 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 5, 16, 204 ч.1, 203, 215 ч.1, 627, 628 ч.1, 629, 638 ч.1, 1054, 1055 ч.1, 1056 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved