Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

В жовтні 2015 року представник Публічного акціонерного товариства "Альфа Банк"" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи підставність позовних вимог таким. 05.09.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Альфа Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір №500958836, відповідно до умов якого, позивач зобов'язався надати відповідачеві кредит в сумі 75 457,18 гривень, а відповідач зобов'язався виконувати умови договору та своєчасно повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші платежі в строки та на умовах, що визначені в Додатку №1 до Договору, що є Графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надав відповідачеві кредит в сумі 75 457,18 гривень, однак відповідач всупереч взятих на себе зобов'язань станом на 22.09.2015 року має прострочену заборгованість в сумі 95 422, 20 гривень, з яких: за кредитом - 74 061, 88 гривень, за відсотками - 8 351,20 гривень, по комісії - 11 409, 12 гривень; штраф 1600 гривень, що вказує на неналежне виконання відповідачем умов договору, заборгованість за яким він у добровільному порядку не погашає, тому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в примусовому порядку, а також вирішити питання судових витрат. В грудні 2015 року відповідач подала до суду зустрічний позов, в якому просить суд визнати кредитний договір №500958836 від 05.09.2014 року недійсним, обґрунтовуючи вимоги за позовом тим, що нею поміж договору, за яким позивач просить суд стягнути з неї заборгованість, а вона визнати його недійсним, було укладено ще два кредитних договори з цим банком, усі вони були споживчими, проте позивачем всупереч Закону України «Про захист прав споживачів» їй не було надано повної інформації за такими договорами, а також у оспорюваному нею договорі у Розділі №2 Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа -Банк», проставлено підпис, що їй не належить, що свідчить про відсутність її волевиявлення на його укладення. Ухвалою суду від 22.12.2015 року позови об'єднані в одне провадження для їх спільного розгляду. В судовому засідання представник позивача вимоги за первісним позовом підтримав, просив суд їх задовольнити у заявленому обсязі. Вимоги за зустрічним позовом не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити за необґрунтованості та безпідставності, оскільки у п.5 кредитного договору №500958836 від 05.09.2014 року зазначено, що підписання цього договору позичальник підтверджує, що вона попередньо ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, у тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів сукупних послуг, а також будь якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне законодавство в тому числі, передбачене Законом України «Про захист прав споживачів», вона отримала свій примірник договору, в письмовій формі ознайомлена із Загальними умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа -Банк» №1577 від 10.06..2014 року, які також оприлюднені в Інтернет сторінці Банку. Разом з цим, на підтвердження виконання умов договору [PERSON] вносила деякий період необхідні платежі по погашенню кредиту та нарахованих відсотків, тим самим погоджуючись із ними. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнала, вказавши, що вона не підписувала Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа -Банк», чим порушено її права, тому просить суд в задоволенні первісного позову відмовити. Вимоги за зустрічним позовом підтримала, вказала на порушення її прав, як споживача, просить суд зустрічний позов задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін спору, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши усі обставини справи, оцінивши усі зібрані у справі докази в сукупності, дійшов висновку про таке. 05.09.2014 року [PERSON] звернулась до ПАТ «Альфа Банк» із Анкетою - Заявою на отримання кредиту (а.с.8). 05.09.2014 між Публічним акціонерним товариством "Альфа Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 500958836, відповідно до умов якого, його предметом є грошові кошти в сумі 75 457,18 гривень. Дата остаточного повернення кредиту, припинення нарахування відсотків та комісії 08.09.2019 року. Згідно п.1 Договору цей Договір складається з двох розділів Розділ №1 «Базові умови кредитування» та Розділ №2 «Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа - Банк», які нероздільно пов'язані між собою та складають єдиний документ. Згідно Додатку №1 до Кредитного договору, сторони узгодили Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту, реальної процентної ставки, з урахуванням усіх сукупних послуг (а.с.7), визначивши датою сплати 08 число кожного місяця (п.2.6. Договору). Відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як убачається із виписки по рахунку(а.с.12), позивач передав відповідачеві грошові кошти обумовлені кредитним договором. У той же час, відповідач станом на 22.09.2015 року має прострочену заборгованість за кредитним договором від 05.09.2014 року в розмірі 95 422, 20 гривень, з яких: за кредитом - 74 061, 88 гривень, за відсотками - 8 351,20 гривень, по комісії - 11 409, 12 гривень; штраф 1600 гривень, на що вказує розрахунок заборгованості (а.с.11), з яким суд погоджується. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зі змісту ст. 526, 530 ЦК України слідує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо в зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Про необхідність виконання зобов'язання за кредитним договором в добровільному порядку відповідача було повідомлено вимогою (а.с.13), яка була нею отримана, проте залишилась без належного реагування. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 05.09.2014 року. За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 74 061, 88 гривень, за відсотками - 8 351,20 гривень та штрафу в розмірі 1600 гривень, ґрунтується на вимогах закону, а відтак вказані суми підлягають стягненню із відповідача, отож позов в цій частині підлягає до задоволення. Що стосується вимог позивача про стягнення комісії, то суд виходить з такого. У п.2.8.Кредитного договору від 05.09.2014 року сторони узгодили комісійну винагороду банку, яка сплачується щомісячно: за управління кредитом; за виконання операцій по переказу коштів за допомогою програмно - технічного комплексу самообслуговування; за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок; за переказ коштів програмно - технічного комплексу самообслуговування. Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 висловлено позицію, що положення пунктів 22, 23 статті1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено в розумінні належних та допустимих доказів, що нарахування комісії не є послугами, що супроводжують кредит, а саме компенсація сукупних послуг за рахунок позивача, отож суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення комісії з відповідача на користь позивача у розмірі 11 409,12 гривень не підлягають до задоволення. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають до часткового задоволенню у розмірі 84 013,08 гривень, в решті позову слід відмовити. Вирішуючи питання, щодо зустрічного позову, суд вважає, що в його задоволенні слід відмовити, оскільки непідписання відповідачкою Розділу № 2 договору не тягне за собою визнання недійсним договору в цілому, а підписаний нею договір та додатки містґть всі необхідні істотні умови для даного типу договорів. інших обставин, які б могли свідчити про недійсність укладеного договору судом не встановлено. Суд розцінює поведінку відповідачки [PERSON] та її суперечливі твердження, щодо підписання чи непідписання окремих розділів та додатків до кредитного договору, як намагання уникнути цивільної відповідальності за невиконання зобов"язань, щодо повернення кредитних коштів. Суд при цьому враховує пояснення самої відповідачки [PERSON], яка визнала факт підписання нею кредитного договору та додатків до нього, за виключенням Розділу № 2 та розуміння нею юридичної знаимості її дій, в тому числі, що отриманий нею кредит буде спрямований на рефінансування двох попередніх кредитів та щодо інших істотних умов укладеного кредитного договору, оскільки, як вказала сама відповідачка, в силу певних життєвих обставин вона мала багату кредитну історію і розуміла значення підписуваних документів. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується приписами ст.88 ЦПК України, а тому присуджує із відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної та відхиленої суми позовних вимог за первісним позовом. Судові витрати за зустрічним позовом суд відносить на рахунок відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial