Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

[PERSON] звертаючись до суду з позовом до приватного акціонерного товариства "Чернігівбуд", просить стягнути з відповідача 6 189,44 грн заборгованості по заробітній платі, 11 702,32 грн середнього заробітку за час розрахунку при звільненні та 3 000 грн у відшкодування моральної шкоди (а.с.1-4). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що до 05.09.2013 року працював монтажником санітарно-технічних систем та устаткування в Управлінні малої механізації ПАТ "Чернігівбуд". При звільненні не було виплачено заробітну плату в сумі 6 189,44 грн. Зазначає, що невиплата належних сум у строки, визначені законом, порушує його права, тому просить стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 11 702,32 грн. Вказує, що у зв'язку з невиплатою заробітної плати позивачу завдано моральну шкоду, яка виявилась у перенесених моральних стражданнях та душевних переживань пов'язаних з втратою заробітку. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у сумі 3 000 грн. 28.05.2014 року позивачем надано заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с.26-27), відповідно до якої просив стягнути 6 189,44 грн заборгованості по заробітній платі, 24 701,07 грн середнього заробітку за час розрахунку при звільненні за період з 06.09.2013 року по 27.05.2014 року та 3 000 грн у відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, при цьому посилався на обставини, викладені в позові. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, у відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України визнав можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача, на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.ст. 1,15,21, 24 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган в першочерговому порядку зобов'язаний виплачувати працівнику заробітну плату за виконану ним роботу. У відповідності до норм ст.115 КЗпП України заробiтна плата виплачується працiвникам регулярно в робочi днi у строки, встановленi колективним договором, але не рiдше двох разiв на мiсяць через промiжок часу, що не перевищує шiстнадцяти календарних днiв. У разi коли день виплати заробiтної плати збiгається з вихiдним, святковим або неробочим днем, заробiтна плата виплачується напередоднi. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 05.05.2009 по 05.09.2013 року працював монтажником санітарно-технічних систем та устаткування в Управлінні малої механізації ПАТ "Чернігівбуд" (а.с.5). Відповідно до змісту ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно довідки ПАТ «Чернігівбуд» № 56 від 10.12.2013 року, станом на 05.09.2013 року заборгованість по заробітній платі становить 6 189,44 грн (а.с.3). За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати, що передбачено ст.ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці», а отже сума заборгованості по заробітній платі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Факт порушення права позивача на розрахунку при звільненні знайшов своє підтвердження в суді. Як вбачається з наданої ПАТ «Чернігівбуд» довідки № 1075 від 20.05.2014 року (а.с. 28), середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 136 грн. 47 коп.. Згідно п.8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» «нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів». Часом затримки розрахунку з позивачем, в межах заявлених вимог, є період з 06.09.2013 року по 27.05.2014 року, який має 181 робочий день, середній заробіток складає 136 грн. 47 коп. х 181 = 24 701 грн. 07 коп. (без врахування обов'язкових платежів), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно роз'яснень, які містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Невиплатою належних грошових сум без законних підстав позивачу спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв'язків, а саме позивач був позбавлений доходу, що змусило його прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, з даного приводу позивач зазнав переживань. З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості суд вважає необхідним стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 700 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, судові витрати слід покласти на відповідача, зокрема: 552 грн. 51 коп. судового збору (308,90 грн за вимоги майнового характеру + 243,60 грн за вимоги немайнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: partial