Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

ПАТ «Комерційний інвестиційний банк» звернувся в суд з вищевказаним позовом. Посилається на те, що 07.02.2012 р. між банком та ПП [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 04-2-6/3л-01 у який було внесенням змін згідно додаткових правочинів від 06.02. та 04.10.2013 р., відповідно до яких йому було надано кредитні кошти на загальну суму 1125000 грв. із сплатою 24 % річних за користування кредитом та строком погашення до 06.02.2014 р. 04.03.2014 р. ПАТ письмово повідомило відповідачів про порушення умов договору та вимагало терміново виконати прострочені зобовязання. В якості забезпечення своїх зобовязань за вказаним договором, між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 08.02.2012 р., згідно з якими вона передала в іпотеку нежитлову будівлю торгово-готельного комплексу, що знаходиться в смт. Усть-Чорна, вул. Верховинська, буд. 130, яка належить їй на праві власності. Свої зобовязання за договором кредиту банк виконав повністю, що підтверджується виписками з поточного рахунку відповідача. Станом на 03.11.2015 р. [PERSON] умови договору кредитної лінії виконав частково та за ним обліковується заборгованість у сумі 3492114.26 грв., яка складається з заборгованості по кредиту у сумі 1125000 грв., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 565319.79 грв., заборгованості з нарахованої пені у сумі 347054.79 грв., заборгованості з нарахованих 3-х % річних у сумі 65136.99 грв., заборгованості із нарахованого штрафу у сумі 312500 грв. та заборгованості по інфляційним витратам у сумі 952103.26 грв. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися і не повідомили суду причини неявки. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Розглянувши матеріали справи суд вважає, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 07.02.2012 р. між ПАТ «Комерційний інвестиційний банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 04-2-6/3л-01 і додаткові правочини, за якими відповідачу було відкрито кредитну лінію у сумі 1125000 грв., зі сплатою 24 % річних строком до 06.02.2014 р. Однак, взяті на себе зобовязання відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 03.11.2015 р. у [PERSON] утворилась заборгованість за кредитним договором у сумі 3492114.26 грв., яка складається з заборгованості по кредиту у сумі 1125000 грв., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 565319.79 грв., заборгованості з нарахованої пені у сумі 347054.79 грв., заборгованості з нарахованих 3-х % річних у сумі 65136.99 грв., заборгованості із нарахованого штрафу у сумі 312500 грв. та заборгованості по інфляційним витратам у сумі 952103.26 грв. В якості забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань щодо повернення суми боргу за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 08.02.2012 р. Пунктом 1.2. іпотечного договору передбачено, що предметом договору є нерухоме майно: нежитлова будівля торгово-готельного комплексу, що знаходиться в смт. Усть-Чорна, вул. Верховинська (колишня 50 років [PERSON] влади), буд. 130, Тячівського району Закарпатської області, яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно виданого виконкомом Усть-Чорнянської селищної ради від 21.12.2011 р. Відповідно до п. п. 3.1.4. та 3.1.5. договору іпотеки у випадку невиконання позичальником ([PERSON]М.) зобовязань за цим або за кредитним договором іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до пункту 6 цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат повязаних з реалізацією майна. Згідно п. 5.1. цього ж договору у разі порушення основного зобовязання або умов цього договору іпотекодержатель направляє іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі значиться стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання не менше ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. На виконання вказаного пункту договору іпотеки відповідачам було направлено письмову вимогу про порушення зобовязання та іпотечного договору за № 01-16/10/-85 від 04.03.2014 р., яким їх було попереджено про необхідність погашення заборгованості протягом 30-ти днів з моменту отримання вимоги, або в іншому випадку банк розпочато процедуру примусового стягнення заборгованості за договором. Вказана вимога [PERSON] та [PERSON] була проігнорована, оскільки заборгованість по кредитному договору на момент звернення до суду відповідачами не погашена. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитор зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. За правилами ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Таке стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Частиною 1 ст. 37 Закону «Про Іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 7 цього ж закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Пунктами 39 та 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу. Резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Частиною 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Отже вимога позивача про передачу йому у власність предмет іпотеки за ціною яка визначена у п. 1.5.1. договору іпотеки, який було укладено 08.02.2012 р. суперечить нормам вказаної статті. Тому в цій частині позову слід відмовити. За таких обставин, суд вважає, що для погашення кредитної заборгованості [PERSON] банку слід надати дозвіл на звернення стягнення на нежитлову будівлю торгово-готельного комплексу, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Усть-Чорна, вул. Верховинська (колишня 50 років [PERSON]), буд. 130, яка належить [PERSON] шляхом визнання за ним права власності за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 37700.99 грв. Тому,

Outcome: partial