Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

30.05.2016 року до суду звернулася [PERSON], заінтересована особа: Гуляйпільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про встановлення факту смерті. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] зазначила, що [INFO] року в м. Донецьк помер її батько [PERSON], причиною смерті якого встановлено: церебральний атеросклероз з артеріальною гіпертензією, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданого 21.05.2016 року Петровським відділом ЗАГС м. Донецька Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки та лікарським свідоцтвом про смерть № [NUMBER] від 16.05.2016 року, виданим комунальною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10 м. Донецька ДНР». Як вказала далі заявниця, в отриманні свідоцтва про смерть у Гуляйпільському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану їй відмовлено, з посиланням на те, що пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, прохає суд встановити факт смерті її батька, [PERSON], [INFO], який помер [INFO] року у м. Донецьк. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримала, прохали її задовольнити з підстав, що у ній викладені. Представник заінтересованої особи - Гуляйпільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, надали письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення заяви не заперечують. Справа розглянута без участі представника заінтересованої особи проти чого не заперечувала заявник. Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні до них правовідносини. [INFO] року народилася заявник [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER], виданим 09.09.1965 року завідуючим Петровським районним бюро записів актів громадянського стану м. Донецьк (а.с.5). В свідоцтві про народження, її батьком зазначено громадянина [PERSON]. 28.07.1984 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Петровським відділом ЗАГС м. Донецька від 28.07.1984 року. Після реєстрації шлюбу прізвище заявника змінено на «[PERSON]» (а.с.6). [INFO] року у [ADDRESS] помер [PERSON], причина смерті: церебральний атеросклероз з артеріальною гіпертензією, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № [NUMBER] від 16.05.2016 року, виданого комунальною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10 м. Донецька ДНР» (а.с.4). Свідоцтво про смерть [PERSON], серії [NUMBER] видане 21.05.2016 року Петровським відділом ЗАГС м. Донецька Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки за фактом його смерті, яке є невстановленого державного зразка (а.с.8). Згідно відмови у проведенні державної реєстрації народження, виданої заявниці Гуляйпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 27.05.2016 року за № 974/04-06-164, їй відмовлено у державній реєстрації смерті її батька, оскільки нею для підтвердження факту смерті батька пред'явлено документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. (а.с. 3). Суд, задовольняючи заяву, виходить з такого. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до абзац 2 ч.1 ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що до суду звернулася заявник, яка позбавлена можливості отримати в установленому законом порядку належні виплати після смерті її батька, з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, а саме в м. Донецьк, яке відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014 року "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, так як їй відмовлено у державній реєстрації смерті з підстави невідповідності свідоцтва про смерть формі, встановленої законом. Суд вважає, що факт того, що [PERSON], [INFO], уродженець с. Варварівка Гуляйпільського району Запорізької області, громадянин України, зареєстрований за адресою: Україна [ADDRESS], помер [INFO] року за адресою свого зареєстрованого місця проживання, а саме [ADDRESS], причина смерті: церебральний атеросклероз з артеріальною гіпертензією, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні і підтверджується безпосередньо поясненнями заявника, а також побічно лікарським свідоцтвом про смерть № [NUMBER] від 16.05.2016 року, виданим комунальною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10 м. Донецька ДНР», та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 21.05.2016 року Петровським відділом ЗАГС м. Донецька Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки. Відповідно до ст.14 глави 4 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. А тому суд при оцінці доказів бере до уваги практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так суд при розгляді даної справи враховує висновки Європейського суду з прав людини, які зроблені у справах проти Туреччини, зокрема у справі "Loizidou v Turkey", а також у справі "Cyprus v Turkey", а також проти Молдови та Росії, зокрема у справі "Mozer v Republic of Moldova and Russia", "Haseu and Others v Moldova and Russia", де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у наданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини" Європейський суд з прав людини зокрема зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади, протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це б становило позбавлення їх наймінімальнішіх прав, що їм належить. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та немайнових особистих прав заявника суд виходить з дотримання вимог ст.213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів в сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на окупованій території. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. З огляду на викладене, суд вважає, що дійсно для проведення державної реєстрації смерті є об'єктивні перешкоди. Згідно зі ст.14 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання. Враховуючи вищенаведене, наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що є підстави для встановлення факту, який має юридичне значення щодо якого заявник звернулася з відповідною заявою. А тому заява підлягає задоволенню, як така, що ґрунтується на законі, підтверджена встановленими обставинами та перевірена наданими доказами.

Outcome: approved