Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять усунути перешкоди у здійсненні їх права користування власністю у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житло у цій квартирі, що є підставою для зняття його з реєстрації; стягнути понесені судові витрати з відповідача на користь позивача [PERSON] На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вони є власниками житла за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська від 02.11.2006 року згідно з розпорядженням від 02.11.2006 року № 5/4103-р. Відповідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 28.02.2007 року №13734673 їх право власності у вигляді квартири за адресою [ADDRESS] зареєстроване відповідно діючого на той час законодавства. Крім позивачів, в квартирі зареєстрований [PERSON], [INFO], якого було восени 2013 зареєстровано за їх адресою постійно, оскільки він звернувся до [PERSON], з проханням зареєструвати його у вказаній квартирі, пояснюючи це тим, що він переїхав до м.Дніпродзержинськ з іншої місцевості і не може влаштуватися на роботу без реєстрації в м.Дніпродзержинськ. Відповідач ніколи не вселявся в їх квартиру, не проживав в ній, не залишав там своїх речей, не має ключів від їх власності. Протягом тривалого часу [PERSON] обіцяв позивачам знятися з реєстрації в квартирі, але обіцянок не виконує. Останній раз на початку осені 2016 року відповідач запевняв їх у своєму твердому намірі знятися з реєстрації в їх квартирі. Позивачі ніколи не чинили перешкод відповідачу в проживанні та користуванні квартирою. Протягом всього часу реєстрації відповідача за адресою їх власності, вони вимушені сплачувати комунальні послуги за всіх зареєстрованих в квартирі осіб. У них є підстави для оформлення субсидії для сплати комунальних послуг, але реєстрація особи, яка фактично не є членом їх сім'ї, і яка не проживає в квартирі, не дає їм такої можливості, так як вони не можуть надати в соціальні органи відомості про доходи не проживаючого в квартирі [PERSON] Крім того, їх турбують постійні повідомлення, виклики до суду, які надходять на адресу їх власності на ім'я [PERSON] Таке положення порушує їх права власників. Позивачі в судове засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин на підставі ст.74 ЦПК України та ч.4 ст.169 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про день та час судового засідання і таким, що відсутній без поважних причин, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення. Третя особа - відділ реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичних осіб Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності та винести рішення на розсуд суду. Третя особа - ТОВ "Абонент ХХІ" м.Кам'янське в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про не залучення їх в якості третьої сторони по справі, оскільки з 2017 року не обслуговують мешканців багатоквартирних будинків, тому їх інтереси ніяким чином не стосуються спору. З урахуванням викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч.2 ст.158, 169, 224 ЦПК України. За результатами повного з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами, надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, суд прийшов до наступних висновків. Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією витягу від 28.02.2007 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданим Обласним комунальним підприємством "Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації" (а.с.14 зворотній бік). Відповідач у справі [PERSON] у вказаній квартирі не проживає з 2013 року. Дана обставина підтверджується письмовим доказом, а саме: актом про непроживання б/н від 14 грудня 2016 року, складеним техніками КП КМР "УКОЖФ" (а.с.18). Обставина реєстрації відповідача у справі [PERSON], [INFO], із зазначенням родинних відносин "інше" у вказаній квартирі підтверджується копією особового рахунку [NUMBER] від 23 вересня 2016 (а.с.13) та згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області, відповідач [PERSON] станом на 03 лютого 2017 року дійсно з 20.11.2013 року зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.43). Відповідач [PERSON] не звертався до ТОВ «АБОНЕНТ ХХІ» та Дніпровського ВП Кам'янського відділу ГУНП МВС України в Дніпропетровській області про вчинення йому перешкод у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS], що підтверджується наданою інформацією за вих.№437 від 13 грудня 2016 року (а.с.19) та інформацією за вих.№38.2/15-13416 від 12 грудня 2016 року. При вирішенні питання щодо позовної вимоги, суд приймає до уваги правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу УРСР, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] понад 6 (шість) місяців. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст.41 Конституції України, ст.316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно ст.150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до абз.1, 2 ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.1, 2 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до постанови ВСУ від 16.11.2016 року, у справі 6-709цс16, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивачі посилаються на норми ст.ст.386, 391, ч.2 ст.405 ЦК України, хоча в позові та доданих до нього документах вбачається, що відповідач [PERSON] є знайомим позивача [PERSON] та зареєстрований в квартирі, як особа з родинними відносинами "інше", фактично не є членом їх сім'ї, ніколи не вселявся в їх квартиру, не проживав в ній, не залишав там своїх речей та навіть не має ключів від їх власності. З огляду на це, суд не може застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами ст.405 ЦК України. За встановленими судом фактичними обставинами, спір підлягає вирішенню на підстав статей 383, 391 ЦК України, оскільки вони передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна вимога про усунути перешкоди у здійсненні права позивачів користуватися власністю у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житло у цій квартирі, що є підставою для зняття його з реєстрації підлягає задоволенню частково. З позовної заяви вбачається, що відповідач [PERSON] ніколи фізично не перешкоджав користуватись квартирою позивачам, не проживав та не відвідував квартиру, з часу реєстрації його в ній. Враховуючи викладене, суд вважає, що сама по собі як окрема позовна вимога про усунення перешкоди у здійсненні права позивачів користуватися власністю у вигляді квартири - задоволенню не підлягає. Підлягає задоволенню позовна вимога із правильним формулюванням способу захисту - визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1, 3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на правову допомогу. За ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року № 4191-VI, та не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Абзацом 4 п.48 постанови Пленуму Верховного Суду України від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачами наданий суду договір від 27 грудня 2016 року, згідно якого адвокат Ярош І.В. надала правову допомогу у вигляді оформлення позовної заяви до [PERSON] про втрату права користування житлом колишнього члена сім'ї власника житла в Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська (Кам'янське), за що оплачено 1000 гривень. Також позивачами наданий суду договір від 29 грудня 2016 року, згідно якого адвокат Ярош І.В. надала правову допомогу у вигляді оформлення позову до [PERSON] про втрат користування житлом колишнього члена сім'ї власника житла в Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська, за що оплачено 1000 гривень. З наданих позивачем документів не вбачається розрахунку витрат на правову допомогу, тому це є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial