Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

У червні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути із Віньковецької філії ПАТ «Хмельницькгаз» 5332,27 гривень матеріальної шкоди та 20000 гривень моральної шкоди. Свій позов обґрунтовувала тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 22 жовтня 2014 року за участю належного Віньковецькій філії ПАТ «Хмельницькгаз» автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON], вона отримала тілесні ушкодження, та їй завдана моральна й матеріальна шкода. У ході судового розгляду справи за клопотанням позивача ухвалою суду від 20.08.2015 року було замінено первісного відповідача -- Віньковецьку філію ПАТ «Хмельницькгаз» на належного відповідача -- Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Хмельницькгаз». Ухвалою суду від 06.11.2015 року за клопотанням позивача до участі у справі в якості співідповідача залучено Приватне акціонерне товариство «Страхова команія «Саламандра-Україна», [PERSON] виключено із числа відповідачів та залучено до участі у справі на стороні відповідача як третю особу. Уточнивши свої позовні вимоги, [PERSON] вказуючи, що [PERSON] керував автомобілем, який належить Віньковецькій філії ПАТ «Хмельницькгаз», та із яким він перебував у трудових відносинах, просила суд стягнути на її користь матеріальну шкоду у розмірі 3527,27 гривень та 20000 гривень моральної шкоди саме із співвідповідача -- Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра-Україна», покликаючись на те, що станом на час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра-Україна». У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених у позові, та просили задовольнити. Представники відповідача, Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Хмельницькгаз» за довіреністю [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди визнали повністю, моральну шкоду визнали частково, лише на суму 3000 гривень, але вказували, що суму матеріальної та моральної шкоди необхідно стягнути із ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра-Україна», яка у даному випадку несе відповідальність за заподіяну шкоду джерелом підвищеної небезпеки відповідно до Договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Представник відповідача -- Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра-Україна» за довіреністю [PERSON] у судове засідання не з`явився, у надісланій до суду заяві просив справу розглядати за його відсутності. Також надіслав письмові заперечення, у яких просив відмовити у задоленні позовних вимог, звертаючи увагу суду на те, що ДТП було вчинено за участю взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, а саме транспортних засобів УАЗ 3903, державний номер [NUMBER], [PERSON] та Мерседес Спрінтер, а вина [PERSON] не доведена. Крім того, позивач не довела розмір заподіяної їй шкоди, та зокрема, які препарати вона придбавала, на підставі яких лікарських рецептів. Третя особа, [PERSON] у судовому засіданні пояснював, що він працює слюсарем водієм Віньковецької дільниці ПАТ «Хмельницькгаз». 22.10.2014 року їдучи у службових справах автомобілем УАЗ, на дорозі в с. Станіславівка він зменшив швидкість, і в цей час його підрізав автомобіль [PERSON] та почав перед ним гальмувати. Щоб не наїхати на вказаний автомобіль, [PERSON] прийняв вправо та з`їхавши на обочину, побачив потерпілу, але уникнути на неї наїзду не зміг. Вважає, що він в ДТП не винний, бо діяв у стані крайньої необхідності. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та її представника [PERSON], представників відповідача [PERSON] та [PERSON], третю особу [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов належить задовольнити частково. Згідно зі статтями 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, і докази подаются сторонами й іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 22 жовтня 2014 року біля 09.30 год. на автодорозі Солобківці-Нова Ушиця поблизу с. Станіславівка Віньковецького району сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], який на праві власності належить ПАТ «Хмельницькгаз», і яким керував працівник Віньковецької дільниці ПАТ «Хмельницькгаз» [PERSON] Так, [PERSON], здійснюючи рух на вказаному службовому автомобілі, порушивши Правила дорожнього руху України, а саме п. «б» ст. 2.3 ПДР, згідно якого водій транспортного засобу повинен бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись він керування цим засобом у дорозі; ст. 12.1, відповідно до якої під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; ст. 12.3, згідно з якою у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій обєктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, проявив безпечність та неуважність, не обрав безпечної швидкості, безпечного інтервалу, не врахував дорожньої обстановки, стану дорожнього покриття, в результаті чого допустив наїзд на пішохода [PERSON], яка стояла на правому узбіччі автодороги напрямку с. Зіньків. Внаслідок наїзду [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової трами у вигляді струсу головного мозку, забійної рани в лівій тім`яно-потиличній ділянці волосяної частини голови, садна в ділянці лівого ліктьового суглобу, забійної рани в ділянці зовнішньої лодишки гомілково-ступного суглобу, множинні садна в ділянці ліктьових суглобів, сідниць, попереку, нижніх кінцівок, що за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Постановою слідчого кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014240100000280 від 22.10.2014 року за фактом вчинення ДТП із травмованою особою, закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, а постановою Віньковецького районного суду від 17.04.2015 року провадження в адміністративній справі відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито у звязку із закінченням на момент розгляду справи строків, визначених ст. 38 КУпАП. За договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна відповідальність відповідача -- ПАТ «Хмельницькгаз» застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Саламандра-Україна», із страховою сумою за шкоду, заподіяну майну потерпілих -- 50000 гривень, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілих -- 100000 гривень. У момент дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля [NUMBER] [PERSON] знаходився у трудових відносинах з ПАТ «Хмельницькгаз». Наведені обставини підтверджуються матеріалами кримінального провадження № 12014240100000280, адміністративним матеріалом за ст. 124 КУпАП відносно [PERSON], генеральними договорами обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 19.05.2014 року та 28.04.2015 року. Отже за договором ДТП, що сталася 22.10.2014 року, є страховим випадком. Як пояснював у судовому засіданні представник ПАТ «Хмельницькгаз», та не оспорювалось представником страхової компанії у наданих до суду запереченнях, після ДТП відповідач виконав свій обов`язок по своєчасному повідомленню страховика, однак страхового відшкодування потерпілі в добровільному порядку виплачено не було. За загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Так, відповідно до частини 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією у трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у звязку з виконанням трудових (службових) обовязків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обовязків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обовязків працівника. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). У такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Згідно правового висновку Верховного Суду України у цивільній справі № 6-109цс13, предметом якої був спір щодо про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до норм ст. ст. 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України шкода, (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, у звязку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. За змістом ч. 2 ст. 1188 ЦК України, обовязок по відшкодуванню шкоди, завданої іншим особам (які не є власниками або володільцями транспортного засобу, наприклад, пасажир транспортного засобу) покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Вимогами ч. 4 ст. 61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження не є доказом в розумінні ч. 4 ст. 61 ЦПК України, а є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Згідно фактичних обставин ДТП, які були предметом розгляду органу досудового слідства та суду, [PERSON] 22.10.2014 року біля 09.30 год. керуючи автомобілем [NUMBER] на автодорозі Солобківці- Нова Ушиця поблизу с. Станіславівка, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху та безпечного інтервалу, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода [PERSON] Внаслідок ДТП автомобіль отримав механічні пошкодження, а пішохід тілесні ушкодження. Оскільки водій [PERSON] в момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах із ПАТ «Хмельницькгаз», то, незважаючи на те, що адміністративна справа про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП була закрита у звязку із закінченням строків, відповідальність по відшкодуванню завданої позивачу шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди повинен нести власник транспортного засобу, тобто Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Хмельницькгаз». Разом з тим, судом встановлено, що на підставі договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/6271930, автомобіль УАЗ-3903, державний номерний знак [NUMBER] станом на момент вчинення [PERSON] 22.10.2014 року ДТП був забезпеченим по відношенню до ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра-Україна». Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з частиною першою статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). За ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно п. 22.1 ст. 22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Пунктом 22.3 вказаної норми передбачено, що потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013 р. № 4, страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом ІІІ Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При цьому страховому відшкодуванню підлягають і додаткові витрати, зумовлені необхідністю посиленого харчування, санаторно - курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду, тощо. Згідно із записами амбулаторної картки [PERSON] та висновку судово-медичної експертизи № 273 від 15.12.2014 року, позивач після отримання травми була госпіталізована 22.10.2014 року о 10.40 год. у травматологічне відділення Віньковецької ЦРЛ, де перебувала на лікуванні по 31.10.2014 року, а з 07.11. по 17.11.2014 року на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні. Відповідно до чеків, витрати позивача за вказаний період на придбання ліків становлять 3327,24 гривень. Допитані судом як свідки -- завідуючий неврологічним відділенням Віньковецької ЦРЛ [PERSON], лікар -- невропатолог [PERSON] та лікар-ортопед травматологічного відділення [PERSON] у суді підтвердили, що в період лікування вони призначали [PERSON] знеболюючі препарати, судинорозширюючі, протинабрякові, антибіотики, які хворою купувались самостійно. Крім того, вона придбавала шприци для уколів, перевязочні матеріали (бинт, вата, новакаїн, тощо), та станом на жовтень 2014 року вартість придбаних ліків для проведення лікування позивача у травматологічному відділенні становила приблизно 2000 тисячі гривень, у неврологічному 1500 - 1700 гривень. Отже враховуючи, що наявність обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності забезпечує відшкодування шкоди потерпілому, суд доходить висновку про стягнення з ПрАТ «СК «Саламандра-Україна» як страховика цивільно-правової відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки на користь [PERSON] вартості придбаних ліків у звязку з необхідністю лікування внаслідок отриманих в ДТП тілесних ушкоджень у сумі 3327,24 гривень. При цьому суд не вбачає підстав для стягнення 200,03 гривень, завтрачених позивачем на придбання бензину згідно чека від 18.11.2014 року, оскільки ці витрати були зумовлені не лікуванням, а проходженням судово-медичної експертизи в рамках кримінального провадження. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичної особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд вважає, що заподіяння шкоди здоров`ю позивача у вигляді тілесних ушкоджень негативно відобразилося на її моральному та фізичному стані, спричинивши фізичний біль, стрес та переживання, порушило її звичайний уклад життя, та виходячи з принципів розумності та справедливості вважає за необхідне стягнути суму моральної шкоди із ПрАТ «СК «Саламандра-Україна» на користь [PERSON] у відповідності до вимог ст. 26-1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю (100000,00 гривень), що становить 5000,00 гривень. Франшиза за правилами ст. 12 Закону України «Про загальнообов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров'ю потерпілих, не застосовується. Що стосується зауважень представника страхової компанії про те, що позивач не звернулась до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, то суд зазначає таке. У судовому засіданні встановлено, що позивач із заявою про виплату страхового відшкодування до страхової компанії не зверталась, а тому страхова компанія була позбавлена можливості прийняти рішення про виплату страхового відшкодування з підстав відсутності волевиявлення [PERSON] на отримання такого відшкодування. Однак, відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а відтак суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Крім того, отримавши позовну заяву з додатками, страхова компанія мала можливість провести страхові виплати, а рішення суду про відмову в позові унеможливить подальше звернення до суду з таким позовом до страхової компанії у випадку незгоди позивача з її рішенням про розмір страхових виплат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра-Україна» на користь державного бюджету належить стягнути судовий збір у сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial