Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

15 січня 2020 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту смерті особи у певний час. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що його мати [PERSON] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , але фактично проживала на території Донецької області у [ADDRESS] . Вказана територія є тимчасово окупованою та на ній органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. [INFO] мати позивача [PERSON] померла за місцем фактичного проживання на тимчасово окупованій території. Буденнівським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР 04 січня 2020 року був складений актовий запис про смерть №1 та видане свідоцтво про смерть. Після смерті матері заявнику необхідно отримати допомогу на поховання померлої, а також вирішити питання щодо зняття померлої з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , а також вирішити деякі інші питання, однак оскільки [PERSON] померла на не підконтрольної Україні території та вищевказане свідоцтво про її смерть на території України не має юридичної сили, він звернувся до Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Покровський районний у місті Кривому Розі відділ державної реєстрації актів цивільного стану з метою проведення державної реєстрації смерті матері. 14 січня 2020 року Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) Покровським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] було відмовлено, оскільки заявником було пред`явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024 та не створює ніяких правових наслідків, оскільки виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. У зв`язку з вищевикладеним [PERSON] вимушений звернутися до суду із зазначеною заявою оскільки встановлення факту смерті матері - [PERSON] необхідно для отримання свідоцтва про її смерть та наступного отримання допомоги на поховання, вирішення питання щодо отримання невиплаченої померлій пенсії, а також для вирішення інших питань. Ухвалою суду від 15 січня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку окремого провадження на 14 годину 00 хвилин 16 січня 2020 року. Заявник [PERSON] до суду у призначений час не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Покровський районний у місті Кривому Розі відділ державної реєстрації актів цивільного стану в судове засіданні не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заявлених вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] є рідним сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 26.06.1965 (а.с.7). [PERSON] , [INFO] померла [INFO] , що підтверджується довідкою про причину смерті від 02.01.2020 року (а.с.5) Державна реєстрація смерті громадянки [PERSON] не була проведена на території України, оскільки відповідно до відмови у проведенні державної реєстрації смерті виданої Південно-Східним міжрегіональним управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Покровським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану від 14 січня 2020 року, заявником для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545 "Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті". Відповідно до ст.17 Закону України « Про реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, не пізніше п`яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб. Про державну реєстрацію смерті іноземця відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє Міністерство закордонних справ України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно ч. 2 ст. 317 ЦІІК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до п.8 ч. 1 ст. 315ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження та смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 76, 77 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справи у порядку статті 317 ЦПК України. Оскільки заявник не має можливості в іншому, ніж у судовому порядку встановити факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території, а також надати для реєстрації смерті матері документи, передбачені законодавством України, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приймає до відома відомості щодо смерті матері заявника видані на тимчасово окупованій території та вважає, що факт смерті [PERSON] , [INFO] у м. Донецьк від атеросклеротичного кардіосклерозу, підтверджується наданими суду доказами, тому є правові підстави для задоволення заяви та для встановлення факту, що має юридичне значення. На підставі викладеного,

Outcome: approved