Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

04.04.2018 р. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], просить визнати недійсним пункт 2 Договору позики грошей від 30.03.2009 р., укладеного між ним - [PERSON] та [PERSON], посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1050; а також пункт 2 Договору позики грошей від 30.04.2009 р., укладений між ним - [PERSON] та [PERSON], посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1587. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані наступним. 30 березня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики грошей, за умовами якого (п.1) [PERSON] позичив у [PERSON] 810 000,00 грн., що на момент укладання Договору складає еквівалент (за комерційним курсом 1 долар - 8,1 грн.) 100 000 доларів США, строком до 30.03.2010 року, включно, без нарахування відсотків. 30 квітня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений ще один Договір позики грошей, згідно з умовами якого (п.1) [PERSON] позичив у [PERSON] 400 000, 00 грн., що на момент укладання Договору складає еквівалент (за комерційним курсом 1 долар - 8,0 грн.) 50 000 доларів США, строком до 30.04.2010 року, включно, без нарахування відсотків. Пунктом 2 вказаних договорів позики зазначено, що сторони домовились проводити розрахунки за договором позики в доларах США. Позивач наголошує, що вказані пункти суперечать ст. ст. 524, 533, ч.1 ст. 1046 ЦК України, оскільки зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні та має бути виконане в гривнях. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93, встановлено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. На правовідносини щодо розрахунків між фізичними особами-резидентами України в іноземній валюті норми Декрета Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93, не поширюються. Проведення позичальником - фізичною особою-резидентом України дій на виконання своїх обов'язків в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютними операціями. Закон, який встановлював чи регулював би правовідносини з боргових зобов'язань, а саме передбачав би можливість надання фізичною особою - резидентом України (позикодавцем) грошових коштів (позики) чи подальше проведення позичальником - фізичною особою-резидентом України дій на виконання своїх обов'язків за договором (навіть за умови визначення валюти зобов'язань у іноземній валюті, що дозволяє ст. 533 ЦК України, як визначення валюти зобов'язань), в Україні відсутній. Позивач вказує на те, що пункти 2 Договорів позики грошей від 30.03.2009 року б/н, від 30.04.2009 року б/н суперечать положенням Цивільного кодексу України та Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", а тому на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1, 3 ст. 203, ст. 217 ЦК України підлягаю визнанню недійсними. Також позивач зазначає, що відносно правовідносин, які виникли між сторонами справи відповідно до Договорів позики грошей від 30.03.2009 року б/н та від 30.04.2009 року б/н, Шевченківським судом м. Києва були винесені рішення від 13 червня 2014 року у справі №761/4519/14-ц та 29 березня 2017 року у справі №761/12600/16-ц. А саме, що 13 червня 2014 року Шевченківським районним судом м. Києва у справі №761/4519/14-ц винесено рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу в розмірі 1 197 654, 00 грн. задоволено в повному обсязі. Рішення набрало законної сили та було виконано [PERSON] 29 березня 2017 року Шевченківським районним судом м. Києва у справі №761/12600/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків, позов [PERSON] був задоволений частково, - з [PERSON] вирішено стягнути на користь [PERSON] суму індексу інфляції за період з 31.03.2013р. по 24.03.2016р. в розмірі 983382, 36 грн., суму 3% річних від простроченої суми за аналогічний період часу в розмірі 106969, 32 грн., а також судові витрати. У задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили, було виконане [PERSON] Шевченківський районний суд міста Києва при ухваленні двох судових рішень по суті заявлених позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу внаслідок неналежного виконання боргових зобов'язань встановив, що валютою зобов'язання за договорами позики від 30.03.2009р. та від 30.04.2009р. є національна валюта - гривня, встановивши при цьому, що позикодавець ([PERSON].) передала позичальникові ([PERSON].) грошові кошти саме у національній валюті - гривні та виконання [PERSON] своїх зобов'язань за договорами позики мало відбуватися у гривні, застосувавши до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України (індекс інфляції та 3% річних). Згідно ухвали Печерського районного суду м. Києва від 07.05.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Відповідач у підготовчому засіданні подав відзив на позов, в якому зазначив, що 30 березня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів. Відповідно до п. 1 договору [PERSON] позичив у [PERSON] 810 000,00 грн., що на момент укладання договору складає еквівалент (за комерційним курсом 1 долар - 8,1 грн.) 100 000 доларів США, строком до 30.03.2010 року, включно, без нарахування відсотків. Крім того, 30 квітня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів. Відповідно до п.1 договору [PERSON] позичив у [PERSON] 400 000, 00 грн., що на момент укладання договору складає еквівалент (за комерційним курсом 1 долар - 8,0 грн.) 50 000 доларів США, строком до 30.04.2010 року, включно, без нарахування відсотків. Згідно п. 2 договорів сторони домовились проводити розрахунки за договором позики в доларах США. Відповідач обгрунтовує свої заперечення щодо заявлених позовних вимог [PERSON] тим, що, виходячи з норм законодавства та положень п. 1 Договорів позики від 30.03.2010 року, 30.04.2010 року б/н, [PERSON] отримав у [PERSON] у передбаченому ч.2 ст. 524 ЦК України порядку грошові кошти з одночасним визначенням грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті 100 000 та 50 000 доларів США, що відповідає законодавству України. Зазначає, що [PERSON] та [PERSON] визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а у п. 2 Договорів визначили порядок розрахунку в доларах США, тому виходячи з ч. 2 ст. 533 ЦК України це не заборонено законом та не суперечить вимогам законодавства України. Як на підставу своїх заперечень, Відповідач посилається на положення ст. ст. 524, 533, 192, 1046 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст.1 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Розглянувши в підготовчому засіданні заяви та клопотання учасників процесу, ухвалою суду від 06.11.2018 року підготовче провадження було закрито, справа призначена до судового розгляду по суті спору. В судовому засіданні 12.12.2018 року представник відповідача зазначив, що оскільки договори позики грошей сторонами укладено 30.03.2009 р. та 30.04.2009 р., строк виконання зобов'язань сплинув 30.03.2010р. та, відповідно, 30.04.2010р., а з позовом до суду [PERSON] звернувся 04.04.2018 р., то він пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Водночас, представник відповідача подав письмову заяву про застосування строку позовної давності. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв'язку, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30 березня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики грошових коштів, за умовами якого (п.1) [PERSON] позичив у [PERSON] 810 000,00 грн., що на момент укладання Договору складає еквівалент (за комерційним курсом 1 долар - 8,1 грн.) 100 000 доларів США, строком до 30.03.2010 року, включно, без нарахування відсотків. Згідно п.2 вказаного Договору позики сторони домовились проводити розрахунки в доларах США. 30 квітня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики грошових коштів, згідно з умовами якого (п.1) [PERSON] позичив у [PERSON] 400 000, 00 грн., що на момент укладання Договору складає еквівалент (за комерційним курсом 1 долар - 8,0 грн.) 50 000 доларів США, строком до 30.04.2010 року, включно, без нарахування відсотків. Згідно п.2 вказаного Договору сторони домовились проводити розрахунки в доларах США. 12 травня 2012 року [PERSON] частково погасив суму боргу по 1 000 доларів США (в еквівалентному вираженні 8 000 грн. за комерційним курсом НБУ на момент повернення) за кожним договором позики грошей від 30.03.2009 року б/н, від 30.04.2009 року б/н. 13 червня 2014 року Шевченківським районним судом м. Києва у справі №761/4519/14-ц було винесено рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення з суми боргу в розмірі 1 197 654, 00 грн. задоволено у повному обсязі. Рішення набрало законної сили. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва встановлено, що «відповідно до оригіналу договору позики грошей від 30.03.2009р. відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти в сумі 810 000, 00 грн. на строк до 30.03.2010р. Згідно оригіналу договору позики грошей від 30.04.2009р. відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти в сумі 400 000, 00 грн. на строк до 30.04.2010р.». Вказане рішення було виконано позивачем, визначена грошова сума у гривні була сплачена відповідачу, таке виконання рішення було прийнято відповідачем. Шевченківським районним судом м. Києва 29 березня 2017 року було ухвалено рішення у справі №761/12600/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків через неналежне виконання [PERSON] зобов'язань за договорами позики грошей від 30.03.2009 року б/н, від 30.04.2009 року б/н. Вказаним рішенням суду позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, - з [PERSON] вирішено стягнути на користь [PERSON] суму індексу інфляції за період з 31.03.2013р. по 24.03.2016р. в розмірі 983382, 36 грн., суму 3% річних від простроченої суми за аналогічний період часу в розмірі 106969, 32 грн., а також судові витрати, у задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено. Зазначене рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року у справі №761/12600/16-ц набрало законної сили і було виконане [PERSON], виконання зобов'язання [PERSON] також було прийнято. Цим рішенням суду встановлено, що відповідно до ст. 533 ЦК України, ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, якщо вона була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. У мотивувальній частині рішення зазначено, що відповідно до договорів позики від 30.03.2009 року, 30.04.2009 року, відповідач отримав від позивача грошові кошти в гривнях. Рішення ж Шевченківського районного суду м. Києва від 13.06.2014 року, яким було стягнуто кошти з відповідача у гривнях, позивачем не оскаржувалось. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Цивільний кодекс України розрізняє поняття «валюта зобов'язання» та «валюта виконання зобов'язання» , тому положення договору не можуть грунтуватися на прямо заборонених законодавством України розрахунках в іноземній валюті між фізичними особами -резидентами України в Україні з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (валюта зобов'язання). Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях (валюта виконання зобов'язання). Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті (валюта зобов'язання), сума, що підлягає сплаті (валюта виконання зобов'язання) у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93, визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Однак, на правовідносини щодо розрахунків між фізичними особами-резидентами України в іноземній валюті норми зазначеного Декрет КМУ не поширюються. Проведення позичальником - фізичною особою-резидентом України дій на виконання своїх обов'язків в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютними операціями. Закон, який встановлював чи регулював би правовідносини з боргових зобов'язань, а саме передбачав би можливість надання фізичною особою - резидентом України (позикодавцем) грошових коштів (позики) чи подальше проведення позичальником - фізичною особою-резидентом України дій на виконання своїх обов'язків за договором (навіть за умови визначення валюти зобов'язань у іноземній валюті, що дозволяє ст. 533 ЦК України, як визначення валюти зобов'язань), в Україні відсутній. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як убачається зі змісту п.2 Договорів позики від 30.03.2009 року б/н та від 30.04.2009 року б/н, він містить зобов'язання щодо сплати боргу не в грошовому еквіваленті в іноземній валюті або в гривні, а саме щодо проведення розрахунків між двома фізичними особами-резидентами України в іноземній валюті, що суперечить наведеним положеннями Цивільного кодексу України та Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". За таких обставин суд вважає доводи відповідача про те, що п. 2 Договорів позики грошей відповідає положенням чинного законодавства України необгрунтованими. За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Оскільки пункт 2 Договорів позики грошей від 30.03.2009 року б/н та від 30.04.2009 року б/н про проведення розрахунків в іноземній валюті - доларах США суперечить вище наведеним вимогам чинного законодавства, цей пункт підлягає визнанню недійсним. Стосовно доводів представника відповідача про застосування строку позовної давності, судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 Цивільного кодексу України, зокрема: позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 вказаної статті). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Тобто, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, однак, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання і початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Як убачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом лише у зв'язку із зверненням відповідача в червні 2017 року до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, де вперше зазначив про те, що розрахунки між сторонами мали бути проведені в іноземній валюті. Всі позовні вимоги [PERSON] за раніше поданими позовами обґрунтовувалися наявністю заборгованості за зобов'язаннями, вираженими в національній валюті - гривні. Суд враховує, що валюта зобов'язань і валюта виконання зобов'язань - це різні поняття, тому приймає до уваги, як обґрунтовані, доводи представника позивача про те, що про своє порушене право на здійснення розрахунків у іноземній валюті [PERSON] дізнався саме з моменту звернення [PERSON] в червні 2017 р. до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до суду, предметом якого вже стало стягнення з [PERSON] заборгованості за договорами позики грошей в доларах США з посиланням, як на підставу своїх вимог, на пункти 2 договорів позики грошей. З цього часу і починається перебіг строку позовної давності. За таких обставин суд не убачає достатніх правових підстав для застосування ст. 267 ЦК України та наслідків спливу строків позовної давності. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним пункту 2 договорів позики від 30.03.2009 року б/н, від 30.04.2009 року б/н підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 1409 грн. 60 коп.

Outcome: approved