Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він в період з 01 вересня 2004 року по 31 грудня 2016 року працював в Національній академії державного управління при Президентові України на посадах завідувача кафедри економічної теорії та історії економіки, завідувача кафедри управління національним господарством та економічної політики. Наказом президента Національної академії державного управління при Президентові України №39-в від 07 грудня 2016 року «Про застосування дисциплінарного стягнення» позивачу було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, пов`язаною з відсутністю контролю за організацією звітування аспіранта кафедри управління національним господарством та економічної політики Національної академії державного управління при Президентові України Утенка В.П., який в дні проведення засідань кафедри 01 квітня 2015 року, 16 вересня 2015 року та 06 квітня 2016 року перебував за межами України. 31 грудня 2016 року позивача було звільнено у зв`язку із закінченням строкового трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується Наказом №799-ос від 19 грудня 2016 року. Не погоджуючись із застосуванням дисциплінарного стягнення та підстав звільнення у січні 2017 року позивач звернувся за захистом порушених прав з позовом про поновлення на роботі та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення та наказу про звільнення. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року позов [PERSON] до Національної академії державного управління при Президентові України про поновлення на роботі та скасування наказу задоволено частково, та визнано незаконним наказ Національної академії державного управління при Президентові України №39-в від 07 грудня 2016 року "Про застосування дисциплінарного стягнення"; визнано незаконним наказ №799-ос від 19 грудня 2016 року "З особового складу" в частині звільнення [PERSON] з посади завідувача кафедри управління національним господарством та економічної політики; поновлено [PERSON] на посаді завідувача кафедри управління національним господарством та економічної політики Національної академії державного управління при Президентові України; стягнуто з Національної академії державного управління при Президентові України на користь [PERSON] грошові кошти в якості компенсації за вимушений прогул у зв`язку з незаконним звільненням з роботи в розмірі 88288,00 грн.; стягнуто з Національної академії державного управління при Президентові України на користь держави судовий збір у розмірі 2560,00 грн. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2018 року було задоволено апеляційну скаргу Національної академії державного управління при Президентові України, та рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року в частині визнання наказу №799-ос від 19 грудня 2016 року про звільнення, поновлення на роботі та компенсації за час вимушеного прогулу скасовано й ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову; в іншій частині рішення суду залишено без змін. З урахуванням того, що наказ Національної академії державного управління при Президентові України №39-в від 07 грудня 2016 року "Про застосування дисциплінарного стягнення" було визнано незаконним, позивачу було завдано моральну шкоду такими неправомірними діями відповідача у справі, а саме незаконним притягненням до дисциплінарної відповідальності, що призвело до психологічного дискомфорту та завдало шкоди репутації як фахівця, науковця, завідувача кафедри, втрати нормальних життєвих зв`язків у відносинах зі співробітниками, науковцями та слухачами. На підставі викладеного. позивач просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду за прийняття незаконного наказу №39-в від 07 грудня 2016 року «Про застосування дисциплінарного стягнення» моральну шкоду у розмірі 100000 грн. На адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено. що позивач, пред`явивши вимоги про стягнення з відповідача компенсацію за заподіяну моральну шкоду не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру, а тому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивачем було подано відповідь на відзив, в якому зазначено. що незаконність дій відповідача встановлена рішенням суду. а тому у відповідності до вимог цивільного-процесуального законодавства не підлягає доказуванню, щодо розміру моральної шкоди, то сума 100000 грн. вираховувалася виходячи із показників заробітної плати за 2016 рік. З урахуванням викладеного, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в запереченнях на відповідь на відзив зазначає, що обставини викладені у відповіді на відзив є ідентичними обґрунтуванням позовних вимог, які викладені безпосередньо у позовній заяві, та не містить обґрунтувань розміру завданої моральної шкоди, а також доказів, що така шкода була завдана діями відповідача та не зазначено в чому саме полягають моральні страждання. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 01 вересня 2004 року по 31 грудня 2016 року працював в Національній академії державного управління при Президентові України на посадах завідувача кафедри економічної теорії та історії економіки, завідувача кафедри управління національним господарством та економічної політики. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року позов [PERSON] до Національної академії державного управління при Президентові України про поновлення на роботі та скасування наказу задоволено частково, та визнано незаконним наказ Національної академії державного управління при Президентові України №39-в від 07 грудня 2016 року "Про застосування дисциплінарного стягнення"; визнано незаконним наказ №799-ос від 19 грудня 2016 року "З особового складу" в частині звільнення [PERSON] з посади завідувача кафедри управління національним господарством та економічної політики; поновлено [PERSON] на посаді завідувача кафедри управління національним господарством та економічної політики Національної академії державного управління при Президентові України; стягнуто з Національної академії державного управління при Президентові України на користь [PERSON] грошові кошти в якості компенсації за вимушений прогул у зв`язку з незаконним звільненням з роботи в розмірі 88288,00 грн.; стягнуто з Національної академії державного управління при Президентові України на користь держави судовий збір у розмірі 2560,00 грн. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2018 року було задоволено апеляційну скаргу Національної академії державного управління при Президентові України, та рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року в частині визнання наказу №799-ос від 19 грудня 2016 року про звільнення, поновлення на роботі та компенсації за час вимушеного прогулу скасовано й ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову; в іншій частині рішення суду залишено без змін. Отже, незаконність дій відповідача при прийнятті наказу Національної академії державного управління при Президентові України №39-в від 07 грудня 2016 року "Про застосування дисциплінарного стягнення" встановлена рішеннями Шевченківського районного суду м. Києва та Апеляційного суду м. Києва. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Отже, основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст. 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Згідно з п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. З урахуванням п. 4, п. 5 вказаної Постанови Пленуму у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Отже, моральну шкоду працівникові відшкодовує безпосередньо роботодавець, якщо наявні такі умови:1) факт порушення роботодавцем законних прав працівника. У цьому разі законним правом визнається будь-яке суб`єктивне право працівника, що виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди, укладеної між роботодавцем і його працівником як сторонами трудових відносин;2) працівникові завдано моральних страждань, або він втратив нормальні життєві зв`язки, або в нього виникла потреба докласти додаткових зусиль для організації свого життя;3) причинний зв`язок між другою та першою умовами. Тобто моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або виникнення потреби в працівника докласти додаткових зусиль для організації свого життя спричинені внаслідок порушення роботодавцем законних прав працівника. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не зазначив в чому саме проявлялася завдана відповідачем моральна шкода, не надано доказів на підтвердження визначеного позивачем розміру моральної шкоди, а також не доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та моральними стражданнями позивача, таким чином суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed