Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

1.Позиція сторони позивача. У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради «про позбавлення батьківських прав», в якому просить: -позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що є підставою для внесення змін до актового запису про народження № 36 від 19.05.2010 року зареєстрованого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кобеляцького районного управління юстиції у Полтавській області; -стягувати з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з «10» жовтня 2018 р., і до досягнення дитиною віку повноліття; -в силу ст. 430 ЦПК України рішення по справі в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання; -стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , сплачену суму судового збору в розмірі - 1057 ( одна тисяча п`ятдесят сім) гривень 20 копійок; -стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] - 1400 (одна тисяча чотириста гривень) 00 копійок - витрати на правову допомогу. В обґрунтування заяви зазначає, [INFO] народився [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кобеляцького районного управління юстиції у Полтавській області від 03.06.2014 року, в якому зазначено: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . З 29 жовтня 2010 року по 07 березня 2018 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. До шлюбу відповідач була наркозалежною, на момент знайомства в 2009 році та під час проживання в цивільному шлюбі, та на час народження дитини [PERSON] не вживала наркотичні речовини. У 2011 році, коли дитині виповнився один рік, позивач помітив що його дружина почала вживати наркотичні засоби, в будинку почав знаходити шприці, а на руках відповідачки сліди від уколів. Майже рік позивач намагався лікувати дружину, та переконати не вживати наркотичні речовини, однак це не привело до позитивних результатів, і в продовж 2011-2012 років відповідачка через зловживання наркотиків стала хаотично виконувати свої батьківські обов`язки, щодо сина [PERSON] , а в подальшому взагалі їх не виконувала, дитина була позбавлена любові та турботи з боку матері. Восени 2012 року [PERSON] зустріла іншого чоловіка, та покинула позивача та свого сина коли тому виповнилось 2,5 років. З 2012 року дитина мешкає з позивачем за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на його утриманні. За 6 років відповідач декілька разів випадково бачила свого сина на вулиці. Жодного разу не телефонувала, щоб поцікавитись його життям, здоров`ям, успіхами, жодного разу не привітала дитину з днем народження, не відвідувала місце його навчання. Відповідач самоусунулась, від виконання батьківських обов`язків, не займається забезпеченням харчуванням та одягом сина, влаштуванням сина до дитячого садочка чи школи, не сплачує внески в школі, не намагалась збудувати теплі відносини з сином. 2. Позиція відповідача та третіх осіб. Відповідач, [PERSON] не скористалась своїм правом та не подала в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подав зустрічний позов. Треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради, заперечень проти позовних вимог не подали, надали висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, направили заяву про розгляд справи без участі представника, та не заперечували щодо винесення заочного рішення. 3. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. У жовтні 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради «про позбавлення батьківських прав». Ухвалою від 10 жовтня 2018 року було задоволено клопотання про витребування доказів. Ухвалою від 23 січня 2019 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовчий розгляд. 04.02.2020 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області залучено третю особу Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради. 04.02.2020 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] використав право на подачу заяви про проведення судового розгляду за своєю відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного судового рішення. Відповідач, [PERSON] будучи належним чином сповіщеною про дату, час та місце судового розгляду, до судового засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовні вимоги не подала, судові повістки - виклики направлені відповідачеві на адресу її реєстрації. Третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради, подала заяву про проведення судового розгляду за відсутності своїх представників, не заперечуючи проти ухвалення заочного судового рішення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. 4. Фактичні обставини встановлені судом. [INFO] народився [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кобеляцького районного управління юстиції у Полтавській області від 03.06.2014 року, мати - [PERSON] , батько - [PERSON] (а.с. 11). [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - 29 жовтня 2010 року уклали шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб, виданого Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 639 (а.с.12). 07 березня 2018 року Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрований 29 жовтня 2010 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 639 - розірвано (а.с.13). Відповідно до тексту рішення від 07 березня 2018 року Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, судом встановлено, що сторони не проживають та не ведуть спільного господарства з осені 2012 року, дитина проживає з [PERSON] (а.с. 13). [PERSON] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено копією паспорту громадянина України (а.с. 10) та копією домової книги (а.с. 15-17). Відповідно до довідки від 27.09.2018 року [PERSON] , працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Гвардія К» з 01.03.2018 року на посаді охоронник І - розряду (а.с. 35). Відповідно до довідки від 27.09.2018 року [PERSON] , має дохід за період 01.04.2018 року по 31.08.2018 року склав 18 615,00 (а.с. 35). Відповідно до характеристики на [PERSON] , який працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Гвардія К» на посаді - охоронник І - розряду, за період перебування на посаді зарекомендував себе позитивно, ділові якості проявив на вищому рівні, постійно прагне до самовдосконалення (а.с.37). Малолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком за адресою, без реєстрації: [ADDRESS] , що підтверджено актом № 677 про проживання виданим головою квартального комітету №8 Кучер Т.П. (а.с.46). Відповідно до характеристики № 678, від 29.08.2018 року виданою головою квартального комітету №8 Кучер Т.П. , [PERSON] характеризується як ввічливий, культурний та порядний чоловік, проживає разом зі своєю матір`ю та сином (а.с.47). Відповідно до тексту характеристики на [PERSON] , [INFO] , виданою Комунальним закладом «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 40 «Вогнк» Кам`янської міської ради», зазначено. Що дитина відбудувала ДНЗ № 40 «Вогник» з вересня 2012 року по серпень 2016 року , до закладу був зарахований як « [PERSON] », у 2014 році батько [PERSON] , усиновив [PERSON] та дав йому своє прізвище « [PERSON] » (а.с.68-69). Відповідно до тексту характеристики на [PERSON] , учня 2-В класу СЗШ № 22 міста Кам`янського виданої класним керівником [PERSON] , за підписом директора Худалєєвої І.К. , зазначено, що вихованням сина займається батько, мати жодного разу не відвідувала школу, батько реагує на зауваження вчителів, щодо поведінки дитини, батько приділяє багато уваги до виховання сина (а.с.48). Відповідно до Постанови від 22 червня 2007 року Кобеляцький районний суд Полтавської області постановив: «Звільнити [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 190 КК України і закрити провадження у справі на підставі п. «б» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року, запобіжний захід у виді підписки про невиїзд [PERSON] скасувати.» (а.с.64). Відповідно до Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 червня 2015 року за позовом органу опіки і піклування виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області до [PERSON] «про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна» - позовні вимоги задоволені, та встановлено судом, що [PERSON] перебуває на обліку, як наркозалежна, Вироками судів Полтавської та Дніпропетровської областей в 2006, 2008 роках була засуджена за крадіжку, та злочин, пов`язаний з обігом наркотичних речовин (а.с.65-66). Постановою від 06 березня 2018 року державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби міста Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області винесено постанову про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, на підставі виконавчого листа № 2/532/194 виданого 09.07.2015 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4частини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття житини (а.с27). Відповідно до листа «досудова вимога» надісланого на адресу реєстрації відповідача: [ADDRESS] , [PERSON] 05 листопада 2017 року уклала кредитний договір з ТОВ «ЛАЙМ-ФІНАНС» № ДВ-00117535, та належним чином не виконує свої зобов`язання, має заборгованість на загальну суму 1934,00 гривень (а.с.28-31). Відповідно до довідки про склад сім`ї від 25 листопада 2019 року № 511 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] - не зареєстрований (а.с.97). Відповідно до пояснень [PERSON] , [INFO] , яка є матір`ю позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , та постійно проживає з сином та онуком, встановлено, що коли [PERSON] було два роки, його мати покинула, та пішла мешкати до іншого чоловіка, дитина з двох років постійно знаходиться з батьком, та перебуває на його утримані (а.с. 97-99). 16 грудня 2019 року Адміністрацією Заводського району Кам`янської міської ради винесено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] , 1987 року народження, у відношенні свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.101-102). Підставами для позбавлення батьківських прав [PERSON] , як матері малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , є умисне ухилення її від виконання батьківських обов`язків, залишення дитини без догляду, виховання, утримання, забезпечення, лікування, яка не цікавиться ні життям ні здоров`ям малолітньої дитини. Поведінка відповідача, свідчить про те, що вона самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Дитина проживає з народження із батьком та знаходяться на його повному утриманні. 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно ст.157 СК України той з батьків, що проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно п. 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Стаття 171 СК України закріплює, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Відповідно до положень ст. 13 Закону України» Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по -батькові. Відповідно до ст. 22 Закону, внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. Згідно ч. 4 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису. Згідно пп. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Згідно до п. 2.32. Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, на підставі рішення суду про позбавлення батьківських прав у графі "Для відміток" актового запису зазначається "Батьки (батько, мати) позбавлені батьківських прав на підставі рішення (назва суду), N справи _______ від ________". Учинений запис засвідчується печаткою і підписом посадової особи відділу реєстрації актів цивільного стану. У таких випадках відомості про батьків з актового запису не виключаються, а тому з батьків, якого позбавленої батьківських прав, повторне свідоцтво про народження дитини не видається. Відповідно до п.1.15, 2.16.7, 2.18 зазначених правил, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актовому записі цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації за місцем зберігання відповідного актового запису цивільного стану, крім випадків, встановлених у пункті 2.28 цього розділу. Ч. 6 ст. 164 СК України, Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Ч. 1 ст. 165 СК України, Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ч. 2 ст. 166 СК України, Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Ч. 3 ст. 166 СК України, При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. 7. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Суд зазначає, що при вирішенні питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається лише батько, свідчить про те, що мати дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України , мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він/вона: - ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для (батька) матері, так і для дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей. Суд враховує правовий висновок зроблений у Постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, згідно до якого ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Отже, враховуючи що через рік після народження малолітнього [PERSON] , [INFO] , мати дитини [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої дитини, що полягає у не піклуванні про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовки до самостійного життя, зокрема: не забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти; не проявляє інтересу до справи, будучи належним чином сповіщена, заперечень проти позову не подала, в судові засідання не прибувала, ставлення до дитини на краще не змінила, не проявила зацікавленості в захисті своїх батьківських прав щодо дитини, що у своїй сукупності доводить умисне ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , крім того, по відношенню своєї старшої дитини - неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , 16 червня 2015 року рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області була позбавлена батьківських прав, за наявності її винної поведінки та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками. Не визнання відповідачем [PERSON] позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Статтею 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Враховуючи що при зверненні із позовом [PERSON] позивач, заявив про стягнення аліментів на його користь на утримання дитини, суд вважає необхідним прийняти рішення про задоволення заявлених вимог. Щодо розміру аліменти які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з «10» жовтня 2018 р., і до досягнення дитиною віку повноліття. Таке стягнення підлягає негайному виконанню, у межах суми платежу за один місяць. Щодо проведення змін у актовому записі, то згідно до Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини, що не є підставою для зміни актового запису, а є лише підставою на підставі рішення суду про позбавлення батьківських прав у графі "Для відміток" актового запису зазначення "Батьки (батько, мати) позбавлені батьківських прав на підставі рішення (назва суду), N справи _______ від ________", засвідчення його печаткою і підписом посадової особи, та не є підставою для виключення відомостей про батьків дитини. 8. Розподіл судових витрат між сторонами. Стаття 133 ЦПК визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Отже, варто з самого початку визначитись з тим, що витрати на професійну правничу допомогу є видом судових витрат і всі норми процесуального кодексу, які стосуються судових витрат відносяться також до витрат на професійну правничу допомогу (і стосовно пропорційності стягнення, і стосовно компенсації їх за рахунок держави у передбачених випадках, і стосовно винесення щодо цих витрат додаткового рішення і тому подібне). Однак, враховуючи саму природу таких витрат, до них не можуть бути застосовні норми стосовно їх розстрочення чи звільнення від їх сплати. Строки і порядок подання документів для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Розрахунок таких витрат і прохання стягнути ці витрати повинна містити перша заява по суті спору. Така вимога закріплена в ч. 1 ст. 134 ЦПК (попереднє визначення суми судових витрат), п. 9 ч. 1 ст. 175 ЦПК (вимоги до позовної заяви), п. 7, 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК (вимоги до відзиву). В цьому розрахунку сторона зазначає попередні і орієнтовні суми всіх судових витрат, які вона вже понесла або планує понести у зв`язку з розглядом судової справи. Якщо перша заява по суті спору не містить прохання стягнути з іншої сторони судові витрати, то в подальшому таке прохання заявляється до суду разом з клопотанням про поновлення строку (в якому, звичайно ж, мають вказуватись поважні причини пропуску строку). Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ч. 3 ст. 134 ЦПК). ЦПК передбачає обов`язок суду у підготовчому засіданні з`ясувати розмір заявлених сторонами судових витрат (п. 17 ч. 2 ст. 197 ЦПК). Докази, що підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, суд залишає таку заяву без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК). Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, які підтверджують точний розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд, за заявою такої сторони, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Однак, як вже зазначалось, така заява має бути озвучена до закінчення судових дебатів у справі (ч. 1 ст. 246 ЦПК). В такому разі судом призначається ще одне судове засідання, яке має бути проведено не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, за результатом якого ухвалюється додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 кодексу (ч. 2, 3 ст. 246 ЦПК). Можливість вирішення питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті передбачають і ч. 3 ст. 259 ЦПК (порядок ухвалення судових рішень) і п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК (додаткове рішення суду). Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у п.п. 47, 48 роз`яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, враховуючи викладе, суд приходить до висновку про задоволення вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу та стягнення судового збору. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати по справі, пов`язані зі сплатою судового збору при подачі ним позову до суду, що становить в сумі - 1057 ( одна тисяча п`ятдесят сім) гривень 20 копійок, та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі - 1400 (одна тисяча чотириста гривень) 00 копійок. А також судовий збір з [PERSON] на користь держави у розмірі 352,40 гривень.

Outcome: approved