Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що розпорядженням Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області №227 від 16 червня 2017 року [PERSON], [INFO] влаштовано до КЗОЗ "Обласний спеціалізований будинок дитини "Зелений Гай" на повне державне утримання, де дитина перебуває до теперішнього часу. Мати дитини - [PERSON], відвідувала її лише 18 травня 2017 року та 05 червня 2017 року, після чого дитину не відвідувала, її станом здоров"я не цікавилася. Батько дитини - [PERSON] помер [INFO] року. 29 липня 2017 року мати дитини - [PERSON] написала нотаріально посвідчену заяву, в якій надала згоду на всинолення її доньки. Відповідач долею дитини не цікавиться, допомоги на утримання дитини не надає. Тому просив позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до доньки - [PERSON], [INFO] та стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 16 лютого 2018 року позов було прийнято до провадження суду і призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 21 березня 2018 року. 28 лютого 2018 року з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області були отримані відомості щодо реєстрації місця мешкання відповідача, яка станом на цю дату в Харківській області не зареєстрована. 18 квітня 2018 року представник позивача надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі та не заперечувала проти прийняття по справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з"явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, шляхом оголошення на веб-сайті суду в мережі Інтернет, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у її відсутність не надавала. А тому, у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність, постановивши по справі заочне рішення. 21 березня 2018 року представник третьої особи - Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області надав до суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала. 29 березня 2018 року представник Служби у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області надав до суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. У відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне. Як вбачається з копії свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 06 березня 2012 року Куровицькою сільською радою Золочівського району Львівської області, [PERSON], народилась [INFO] року і її батьками є: мати - [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.4). Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 15 червня 2017 року Нововодолазьким районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] помер [INFO] року у місті Львові (а.с.6). Як вбачається з копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 05 серпня 2017 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] та [PERSON] 26 жовтня 2012 року у Куровицькій сільській раді Золочівського району Львівської області уклали шлюб, і подружжю надане прізвище "[PERSON]" (а.с.7). Як вбачається з заяви [PERSON], посвідченої 29 липня 2017 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т.М. за реєстровим №1028, відповідач надала згоду на усиновлення своєї доньки - [PERSON], [INFO] (а.с.8). Як вбачається з висновку Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області №02-30/3148 від 29 грудня 2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON], районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (а.с.9). З розпорядження Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області «Про тимчасове влаштування малолітньої [PERSON] до дитячого державного закладу на повне державне утримання на шість місяців» №227 від 16 червня 2017 року вбачається, що Службу у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області було зобов'язано забезпечити тимчасове влаштування малолітньої [PERSON], [INFO], до дитячого державного закладу на повне державне утримання строком на шість місяців (а.с.11). З акту про невідвідування складеного комісією у складі головного лікаря, головної медичної сестри та юриста Комунального закладу охорони здоров'я «Обласний спеціалізований будинок дитини «Зелений гай» №256 від 21 березня 2018 року вбачається, що [PERSON], [INFO], з 26 червня 2017 року перебуває на повному державному забезпеченні та виховується у зазначеному закладі. З моменту прибуття та по теперішній час ніхто з близьких родичів, братів чи сестер дитину не відвідував, станом здоров'я не цікавився (а.с.38). [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 25 серпня 2016 року за №6320000739 (а.с.18). Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.18 та ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава докладає всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ці положення міжнародного законодавства знайшли своє визначення у законодавстві національному, а саме - відповідно до вимог ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати дитину. Відповідно до ч.1 ст.165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Частиною 2 ст.166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини: при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Таким чином, оскільки відповідач ухиляється від виховання та утримання малолітньої доньки, а тривалість невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків свідчить про свідоме нехтування нею цими обов'язками, суд приходить до висновку про те, що позов про позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до доньки - [PERSON], [INFO] обгрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У судовому засіданні встановлено, що з 2017 року відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, речі не купує, подарунки не дарує. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 статті 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 4928 від 08 липня 2016 року, підписаного Президентом України 06 червня 2017 року, було внесено зміни до Сімейного кодексу України в частині збільшення мінімального розміру аліментів. Положеннями статті 182 Сімейного Кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, аніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Крім того, відповідно до ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. У судовому засіданні встановлено, що відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, дарунків не дарує. За таких обставин суд вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, на користь [PERSON], на рахунок, відкритий на її ім"я в ПАТ "Державний ощадний банк України". Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач при зверненні до суду був звільнений від оплати судового збору, а позов був задоволений у повному обсязі, судовий збір покладається на відповідача, з якого на користь держави стягується судовий збір у розмірі 704 грн.80 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved