Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

22.09.2014 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про стягнення аліментів на період навчання дитини. В позові зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Шлюб розірвано 25 березня 2004 року. Від шлюбу мають дитину - сина [PERSON] [INFO] . Син постійно мешкає з нею та знаходиться на її утриманні. На теперішній час [PERSON] є студентом денної форми навчання Державного вищого навчального закладу «Запорізький національний університет». Позивачка вважає, що самостійно забезпечити потреби сина не в змозі, просила суд стягнути на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON], у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно до закінчення сином навчання до 30.06.2016 року навчання. Окрім того, просила суд стягнути з відповідача на її користь витрати за надання юридичної допомоги у розмірі 800 грн. Позивач у судове засідання не з'явилася, підтримала викладене у позовній заяві, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце судового розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує. У судові засідання по цій справі відповідач повторно не з'явився, причину своєї неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином у зв'язку із чим, судом визнана неповажною причина неявки відповідача у вищезазначені судові засідання. Згідно із ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи за відсутністю позивача, відповідача на підставі наявних у справі матеріалів та доказів. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню . Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до загальних норм права ст.ст. 180, 181 СК України обов'язок утримувати дитину шляхом виплати аліментів покладено на батьків, які окремо проживають від дитини. Встановлено, що сторони - [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Шлюб розірвано 25 березня 2004 року. Від шлюбу мають дитину - сина [PERSON] [INFO] (а.с.4,5) . Син постійно мешкає з позивачем та знаходиться на її утриманні (а.с.3). Відповідач проживає окремо від цієї дитини та матеріальної допомоги на дитину не надає у добровільному порядку, хоча має можливість її надавити, оскільки має дохід. Відповідно до довідки ПАТ «Запоріжкокс» від 19.11.2014 року № 26/558 [PERSON] з 07.07.2003 року працює на ПАТ «Запоріжкокс» на посаді машиніст коксових машин та має стабільний дохід. Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно до ч.3 ст.199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Згідно статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дітей з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища дитини, наявності у платника аліментів інших дітей та обставин які мають істотне значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку (сина) у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] є студентом денного відділення 3 курсу освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавр фізичного виховання факультету напряму підготовки спорт Державного вищого навчального закладу «Запорізький національний університет», що підтверджується договором № 5/Д від 20.08.2014 року та довідкою від 24.11.2014 року, відповідно до якої [PERSON] є студентом Запорізького національного університету. Період навчання зазначено з 01.09.2014 року по 30.06.2016 року. Позивач потребує матеріальної допомоги на дитину від відповідача на теперішній час. Відповідач [PERSON] батько [PERSON],має заробіток, працює та має дохід. За роз'ясненнями, які містяться у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язковою сукупністю таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки, згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання сином сторін коштів, необхідних для його життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б утримувалася обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у частині від доходу у розмірі ? усіх його видів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Згідно із ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Встановлено, що позов було подано позивачем до суду 22.09.2014 року (конверт а.с.13). З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітнього сина- [PERSON] [INFO], щомісяця у розмірі ? частина усіх доходів щомісячно, починаючи з дати звернення до суду - 22.09.2014 року і до закінчення навчання- 30.06.2016 року. Окрім того, позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача витрати на юридичну допомогу у розмірі 800 грн. Однак, норми ст. 79 ЦПК України не передбачають відшкодування витрат на юридичну допомогу. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких згідно зі статтею 79 ЦПК України відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" N 4191-VI від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі . До цього договору застосовуються загальні вимоги договірного права ( ч.1 ст. 27 цього Закону). Згідно з положенням ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналогічна норма викладена в статті 28 Правил адвокатської етики. Жодний з факторів, указаних у ч. 3 ст. 30 Закону, не має самостійного значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв'язку стосовно до обставин кожного конкретного випадку. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат справи тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Всупереч вимогам ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат [PERSON] при визначені розміру гонорару не обґрунтував наявність таких чинників, як складність справи, кількість затраченого часу на участь у судовому засіданні, не врахований фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, не довів розумність гонорару. На підтвердження понесених позивачем [PERSON] витрат на правову допомогу останньою надано суду квитанцію від 19.09.2014 року про отримання [PERSON] від позивача 500 грн. про надання юридичних послуг (участь у судовому засіданні) та квитанцію від 16.09.2014 року про надання юридичних послуг (позовна заява) у розмірі 400 грн. (а.с.12,13) З матеріалів зазначеної цивільній справи вбачається, що представник позивача [PERSON] приймав участь у розгляді справи у судових засіданнях загалом протягом 3 хвилини 40 секунд- у судовому засіданні 28 жовтня 2014 року. За вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. При цьому, суду не надано доказів про те, які адвокатські послуги фактично надані позивачу та чи відповідає зазначена сума витрат на правову допомогу вимогам Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у їх відшкодуванні. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України у разі задоволення позову позивача, який звільнений від сплати судового збору 243 грн. 60 коп. при подачі позову про стягнення аліментів, цей судовий збір підлягає стягненню у дохід держави з відповідача.

Outcome: partial