Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Заступник керівника Тернопільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , треті особи на стороні відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] (надалі-ФОП [PERSON] ), товариства з обмеженою відповідальністю «Роял Контракт»( надалі-ТзОВ «Роял Контракт») про витребування нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 192,0 кв.м. вартістю 652406,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Тернопільської міської ради шостого скликання №6/30/14 від 22 березня 2013 року «Про приватизацію об`єктів комунальної власності» затверджено перелік об`єктів комунальної власності міста, які підлягають приватизації шляхом викупу орендарем в тому числі приміщення орендоване підриємцем [PERSON] по [ADDRESS] загальною площею 195,2 кв.м. На підставі даного рішення між управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради та ФОП [PERSON] 29 квітня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 195,2 м.кв. Однак, ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2013 року було зупинено дію рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21 листопада 2012 року №1885 «Про надання а оренду нежитлових приміщень Комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» на підставі якого [PERSON] набув право оренди на спірне приміщення, а тому на момент укладення договору купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року у покупця були відсутні правові підстави для викупу нежитлового приміщення як орендаря вказаного приміщення, чим допущено порушення встановленого законом порядку приватизації. Окрім цього, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року скасовано постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2013 року у справі №1915/19434/2012 року та ухвалено нову постанову, якою визнано протиправною відмову виконавчого комітету Тернопілсьької міської ради у прийнятті заяви та документів ФОП [PERSON] на право оренди комунального майна нежитлового приміщення КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради за адресою [ADDRESS] площею 195,2 кв.м.; визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21 листопада 2012 року №1885 «Про надання в оренду нежитлових приміщень Комунального підприємства «Палац Кіно» в частині надання [PERSON] в оренду нежитлового приміщення КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради за адресою [ADDRESS] площею 195, 2 кв.м.; визнано протиправним та скасовано рішення Тернопільської міської ради №6/30/14 від 22 березня 2013 року «Про приватизацію об`єктів комунальної власності» в частині включення в перелік об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації шляхом викупу орендарем [PERSON] нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] площею 195.2 кв.м. Рішенням господарського суду Тернопільської області від 09 червня 2015 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31 серпня 2015 року, задоволено позов прокурора м. Тернополя, визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , площею 195,2 кв.м. вартістю 970284 грн., укладений між Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради та ФОП [PERSON] ,застосовано відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом зобов`язання ФОП [PERSON] повернути вищевказане нежитлове приміщення територіальній громаді міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради та шляхом зобов`язання Тернопільської міської ради повернути кошти сплачені ФОП [PERSON] згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з урахуванням ПДВ у сумі 970284 грн. Постановою Вищого господарського суду України від 13 квітня 2016 року вказані судові рішення залишено без змін. На виконання рішення суду від 09 червня 2015 року у справі №921/384/15-г/З господарським судом Тернопільської області видано накази про примусове виконання рішення, які скеровано для виконання в органи державної виконавчої служби. Однак, 31 жовтня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки 15 грудня 2015 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., за реєстром №1853 відчужив спірне нежитлове приміщення [PERSON] , який зареєстрував за собою право власності на дане майно. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 листопада 2016 року № 72654504 ФОП [PERSON] на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 30 серпня 2016 року передав нежитлове приміщення площею 195,2 кв.м. за адресою [ADDRESS] у користування ТзОВ «Роял Контракт» (строк дії договору до 25 листопада 2018). Крім цього, 31 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] площею 195,2 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., за реєстром №1044, на підставі якого відповідач зареєструвала за собою право власності на спірне майно. Зважаючи на те, що рішення Тернопільської міської ради про передачу в оренду [PERSON] нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] площею 195,2 кв.м. та включення даного приміщення у перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації скасовані у судовому порядку, вказане майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Тернополя поза її волею. Відтак, позивач вважає, що подальше відчуження спірного майна на користь відповідача є незаконним, а тому його витребування з володіння [PERSON] на користь територіальної громади на підставі ст..388 ЦК України відповідає критерію законності, суспільному інтересу, є пропорційним переслідуваній меті та не становить неправомірного втручання у право особи на мирне володіння майном. Враховуючи те, що Тернопільською міською радою не вживались належні заходи щодо захисту порушених прав та самостійно не ініціювалось питання про витребування спірного нежитлового приміщення у судовому порядку, у прокурора виникло передбачене законом право на звернення до суду з даним позовом, про що на виконання вимог ч.4 ст.22 Закону України «Про прокуратуру» Тернопільською місцевою прокуратурою було попередньо повідомлено Тернопільську міську раду листом за вих. №78-6229 від 27 грудня 2016 року. Із врахуванням наведеного позивач просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 грудня 2016 року відкрито провадження у справі №607/15052/16-ц за позовом заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради до [PERSON] за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Роял Контракт» про витребування нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 192,0 кв.м. вартістю 652 406,00 грн., призначено її до судового розгляду та в порядку забезпечення позову накладено арешт на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 192,0 кв.м. 20 червня 2017 року судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] 25 жовтня 2017 року судом відмовлено у задоволенні клопотання Тернопільської міської ради про залишення позову без розгляду. Представник відповідача [PERSON] -адвокат Оленяк В.С. у письмових запереченнях на позов, які надійшли до суду 28 березня 2017 року та у відзиві на позов, що надійшов 08 червня 2018 року зазначив, що відповідно до положень Конституції України, норм ЦПК України, вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про прокуратуру», роз`яснень, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-1/99 від 08 квітня 1999 року органи прокуратури не наділені повноваженнями щодо представництва у суді органів місцевого самоврядування. Відповідно до чинного законодавства тільки місцева рада, як орган місцевого самоврядування може приймати рішення щодо передачі іншим органам у тому числі прокуратурі, повноважень щодо управління майном, включаючи подання позовів про витребування такого майна із чужого незаконного володіння. Без відповідного делегування повноважень з боку місцевої ради органам прокуратури, останні не мають повноважень на пред`явлення від імені територіальної громади в особі місцевої ради позовів про витребування майна з чужого незаконного володіння. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-2407цс15, від 25 березня 2015 року, 22 квітня 2015 року, 01 липня 2015 року, 16 вересня 2015 року, 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14, від 23 грудня 2014 року. З огляду на вказане у разі не підтримання місцевою радою позовних вимог у даній справі, поданий прокурором позов підлягає залишенню без розгляду. Також вказав, що у відповідності до ст.. 45 ЦПК України прокурор самостійно визначає у позовній заяві у чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту. Однак, у даному випадку інтерес держави взагалі відсутній, оскільки у разі задоволення позову спірне майно буде повернуто у власність територіальної громади, а не держави. При цьому відсутні будь-які порушення прав як держави так і територіальної громади, оскільки отримані від реалізації нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , кошти у сумі 970284 грн. надійшли до місцевого бюджету, а у разі задоволення позову у відповідача буде витребувано майно вартість якого згідно рішення господарського суду Тернопільської області від 09 червня 2015 року складає лише 652406 грн., тобто є значно меншою. Однак, відповідно до вимог ст. 184 ЦК України речі, визначені індивідуальними ознаками є незмінними. При цьому, рішення господарського суду Тернопільської області, на якому ґрунтується позов, стосується іншого майна, що відображено у відповіді №66/05-18, отриманій представником відповідача на адвокатський запит, а тому повернення спірного майна у попередній стан на даний час є неможливим та суперечить здоровому глузду. Відтак, визначені в позові фактичні підстави про витребування однієї речі, визначеної індивідуальними ознаками, не можуть бути підставою про витребування іншої речі, визначеної індивідуальними ознаками. У відповідності до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування наділені відповідними повноваженнями щодо розпорядження об`єктами комунальної власності. Відповідно до ст.388 ЦК України власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі не виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. В матеріалах справи міститься рішення Тернопільської міської ради №6/30/14 від 22 березня 2013 року, яке є дією спрямованою на відчуження спірного майна іншій особі. Дана обставина виключає право Тернопільської міської ради та прокурора на подання віндикаційного позову. Також зазначив, що позивачем не надано жодного та допустимого доказу щодо вибуття спірного нежитлового приміщення з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Рішення Львівського апеляційного адміністративного суду про визнання протиправним та скасування рішення Тернопільської міської ради №6/30/14 від 22 березня 2013 року та рішення Господарського суду Тернопільської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року не є належними та допустимими доказами того, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі. При цьому вказаним рішенням господарського суду застосовано двосторонню реституцію. У відповідності до положень ст.216 ЦК України вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Положення ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Дана позиція узгоджується із правовими висновками, що викладені у постановах Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 2/489/704/15 та від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15. Із врахуванням викладеного представник відповідача вважає заявлений позов необґрунтованим та просить у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Тернопільська міська рада у своїх письмових запереченнях на позов, що надійшли до суду 20 червня 2017 року та відзиві на позов від 28 лютого 2018 року вказала, що позовні вимоги є необґрунтованими та до задоволення не підлягають. Відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради наділені компетенцією на відчуження майна, що перебуває у комунальній власності. Порядок реалізації комунального майна визначено Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств(малу приватизацію)», яким передбачено, що доцільність застосування того чи іншого способу приватизації визначається самостійно органом, який затверджує перелік об`єктів приватизації. Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 195,2 кв.м. було укладено 29 квітня 2013 року між управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради та ФОП [PERSON] на підставі чинного на той час рішення міської ради №6/30/14 від 22 березня 2013 року, прийнятого в межах наданих повноважень. На момент укладення вказаного договору ФОП [PERSON] був орендарем даного нежитлового приміщення відповідно до договору оренди №132 від 21 листопада 2012 року, укладеного на підставі рішення міської ради від 21 листопада 2012 року №1885 року, яке було скасоване лише 16 вересня 2014 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу. При цьому, сам договір оренди, укладений із ФОП [PERSON] у судовому порядку не вбув визнаний недійсним. Таким чином, договір купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року був укладений на основі чинного рішення міської ради, між уповноваженим на це органом приватизації та орендарем приміщення. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 нормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування та вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані або змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Таким чином, враховуючи укладення 21 листопада 2012 року договору оренди індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності № [NUMBER] , рішення Тернопільської міської ради №1885 від 21 листопада 2011 року «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» є виконаним. На момент розгляду справи спірне нежитлове приміщення в результаті проведеної реконструкції та переоснащення змінене, що підтверджується Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою Управлінням ДАБІ у Тернопільській області 06 травня 2015 року. Із врахуванням наведеного Тернопільська міська рада просить у задоволенні позовних вимог відмовити. У відповіді на відзив, що надійшла до суду 16 серпня 2018 року заступник керівника Тернопільської місцевої прокуратури Г. Зарівна вказала, що у відповідності до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» воля територіальної громади міста, як власника комунального майна може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення її інтересів, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також в разі відсутності такого органу. Враховуючи те, що Тернопільською міською радою не вживались належні заходи щодо захисту порушених прав та самостійно не ініціювалось питання про витребування спірного нежитлового приміщення у судовому порядку, у прокурора виникло передбачене законом право на звернення до суду з даним позовом, про що на виконання вимог ч.4 ст.22 Закону України «Про прокуратуру» Тернопільською місцевою прокуратурою було попередньо повідомлено Тернопільську міську раду листом за вих. №78-6229 від 27 грудня 2016 року. Обираючи форму представництва прокурор визначає в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обгрунтовує необхідність їх захисту. Про це йдеться також у рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року, у якому зокрема зазначено, що поняття «інтереси держави» є оціночним і дані інтереси держави можуть як збігатися так і не збігатися з інтересами державних органів, а тому у кожному конкретному випадку прокурор самостійно визначає в чому саме відбулося або має відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави. З аналізу положень статей 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України слідує, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу та самостійно вирішуючи питання місцевого значення віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відтак, зважаючи на порушення інтересів держави в особі територіальної громади м. Тернополя у прокурора виникло право на звернення до суду із вказаним позовом з метою захисту порушеного права, оскільки прийняття міською радою рішення про передачу комунальної власності у приватну власність окремому суб`єкту, ухвалене не у спосіб та не у межах наданих повноважень, позбавило територіальну громаду міста можливості володіти, користуватися та розпоряджатися спірним майном. Таким чином, метою звернення прокурора до суду є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, що існувало до порушення права комунальної власності, захист вказаного права шляхом повернення у комунальну власність, об`єкту, який був реалізований із порушенням чинного законодавства. Відповідно до ч.4 ст.57 ЦПК України відмова органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах від поданого прокурором позову в інтересах держави не позбавляє прокурора права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті. Зважаючи на те, що в декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що зареєстрована Управлінням ДАБІ у Тернопільській області 06 травня 2015 року за №ТП1421512604 кошторисна вартість проведеної [PERSON] реконструкції спірного приміщення становить 652,9 тис. грн.., предметом даного позову є нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , площею 195,2 кв.м вартістю 652406 грн. Також зазначила, що при вирішенні спору про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин передбачених ч.1 ст.38 ЦК України, зокрема чи з волі власника майно вибуло з його володіння. У справі №3-604гс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що розпорядження міською радою майном на підставі прийнятого акта та укладеного договору, які в подальшому судовим рішенням визнано недійсними, не може бути розцінено як вираження волі територіальної громади на таке розпорядження. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення визнано судом недійсним, в даному випадку воля власника майна щодо відчуження даного об`єкту нерухомості у встановленому порядку не виражена жодним чинним та законним актом, що дає підстави для витребування цього майна на підстав ст.388 ЦК України. Ухвалою суду від 20 листопада 2018 року у даній справі за клопотанням представника відповідача призначено судову будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького відділення КНДІСЕ Міністерства юстиції України. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. 21 січня 2019 року Вінницьким відділенням КНДІСЕ Міністерства юстиції України на вимогу суду повернуто матеріали цивільної справи №607/15052/16-ц у зв`язку із надходженням апеляційної скарги заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради на ухвалу суду від 20 листопада 2018 року про призначення у даній справі судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2018 року залишено без змін. 01 березня 2019 року матеріали цивільної справи №607/15052/16-ц повернуто до Вінницького відділення КНДІСЕ Міністерства юстиції України для виконання вимог ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 20 листопада 2018 року про призначення у даній справі судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи. Ухвалою суду від 26 березня 2019 року задоволено клопотання судових експертів Вінницького відділення КНДІСЕ Міністерства юстиції України та витребувано: у КП «Міське бюро технічної інвентаризації» (46003, вул. За Рудкою, 35 м. Тернопіль): 1)оригінал матеріалів інвентаризаційної справи на нежитлову будівлю /приміщення/, розташовану по [ADDRESS]; 2 ) оригінали технічних паспортів на нежитлову будівлю/приміщення/ розташовану по [ADDRESS] загальною площею 195,80 кв.м до реконструкції та загальною площею 192,00 кв.м. після реконструкції; у КП «Місто» ( 46001, вул. Коперніка,1 м. Тернопіль) оригінал проектно-кошторисної документації у повному обсязі по реконструкції нежитлових приміщень під тренажерний зал та офісні приміщення за адресою [ADDRESS] . 14 травня 2019 року долучені представником відповідача на виконання клопотання судових експертів декларацію про початок виконання будівельних робіт, технічний паспорт ПП «ВолКаС», технічний паспорт ТзОВ «МБТІ», запит, архітектурно-будівельні рішення №987-2015 АБ, інвентарну справу №584 на нежитлове приміщення по [ADDRESS] направлено до Вінницького відділення КНДІСЕ Міністерства юстиції України. 25 вересня 2019 року до суду надійшов висновок експертів №7246/7247/7250/7251/18-21 від 29 серпня 2019 року за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи у зв`язку із чим 23 грудня 2019 року провадження у справі було відновлено. У судовому засіданніпредставник позивача прокурор Воловник М.В. позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити у повному обсязі з мотивів, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник Тернопільської міської ради Гірняк В.М. у судовому засіданні вказав, що Тернопільська міська рада заявлені позовні вимоги не підтримує та просить у задоволенні позову відмовити, з підстав, наведених у відзиві на позов. Представник відповідача [PERSON] -адвокат Оленяк В.С. у судовому засіданні позов не визнав та просить у його задоволенні відмовити з мотивів, наведених у письмових запереченнях на відзиві на позов. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- ФОП [PERSON] , [PERSON] та представник третьої особи ТзОВ «Роял Контракт» у судове засідання не з`явилися, не повідомивши причин неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи належно повідомлялись. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1885 «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» від 21 листопада 2012 року ФОП [PERSON] надано в оренду нежитлові приміщення згідно з додатком(п.1 рішення). Пунктом 1 додатку до рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1885 від 21 листопада 2012 року визначено, що [PERSON] надано в оренду приміщення загальною площею 195.2 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . На виконання зазначеного рішення 21 листопада 2012 між КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради, як уповноваженим органом по укладенню договорів оренди (орендодавцем) та ФОП [PERSON] (орендарем) був укладений договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності № 132 , згідно якого орендодавець на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21 листопада 2012 року №1885 передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно (нежитлові приміщення) комунальної власності, площею 195,2 кв.м., що розташоване на першому поверсі приміщення за адресою [ADDRESS] та знаходиться на балансі КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2013 року у справі №9104/183587/12 дію рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21 листопада 2012 року «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» та заборонено КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради вчиняти дії щодо укладення договору оренди майна нежитлового приміщення комунальної власності загальною площею 195,2 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] було зупинено. 22 березня 2013 року на засіданні тридцятої сесії шостого скликання Тернопільської міської ради ухвалено рішення №6/30/14 «Про приватизацію об`єктів комунальної власності», яким затверджено перелік об`єктів комунальної власності міста, що підлягають приватизації шляхом викупу орендарем. Як вбачається із додатку до вказаного рішення до зазначеного переліку об`єктів під номером чотири включено орендоване ФОП [PERSON] приміщення загальною площею 195,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 29 квітня 2013 року між Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради (продавець) та ФОП [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі-продажу приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №356, згідно якого продавець зобов`язався передати у власність покупця нежитлове приміщення, яке є комунальною власністю (об`єкт приватизації) та знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 195,2 кв.м., що становить 18/100 частини будівлі, а саме: приміщення 1-го поверху: 19 коридор пл. 2,2 кв.м., 20 приміщення пл. 14,6 кв.м., 21 приміщення пл. 3,7 кв.м., 22 приміщення пл. 22,9 кв.м., 23 приміщення пл. 36,9 кв.м., 24 приміщення пл. 4,0 кв.м., 25 коридор пл. 2,4 кв.м., 26 приміщення пл. 70 кв.м., 30 санвузол пл. 3,4 кв.м., 31 приміщення пл. пл.. 6,7 кв.м., 32 коридор пл.. 2,7 кв.м., 33 приміщення пл. 10,7 кв.м., 37 приміщення пл.14,2 кв.м., а покупець - прийняти вказаний об`єкт приватизації, сплатити його вартість, визначену в договорі та зареєструвати право власності на об`єкт приватизації згідно чинного законодавства. На підставі рішення приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіної Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 2068708 від 29 квітня 2013 року за [PERSON] зареєстровано на праві приватної власності нежитлове приміщення площею 195,2 кв.м., що становить 18/100 часток будівлі за адресою [ADDRESS] , а саме: 1-19-коридор площею 2,2 кв.м., 1-20-приміщення пл..14,6 кв.м., 1-21-приміщення пл.. 3,7 кв.м., 1-22-приміщення пл.. 22,9 кв.м., 1-23-приміщення пл.. 36,9 кв.м., 1-24-приміщення пл.. 4,0 кв.м., 1-25-коридор пл..2,4 кв.м., 1-26-приміщення пл..70,8 кв.м., 1-30-санвузол пл..3,4 кв.м., 1-31-приміщення пл.. 6,7 кв.м., 1-32-коридор пл.. 2,7 кв.м., 1-33-приміщення пл..10,7 кв.м., 1-37-приміщення пл.. 14,2 кв.м., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 49908353 від 15 грудня 2015 року. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року у справі №876/8133/13 скасовано постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2013 року у справі 1915/19434/2012 та прийнято нову постанову, якою визнано протиправною відмову виконавчого комітету Тернопільської міської ради у прийнятті заяви та документів від ФОП [PERSON] на право оренди майна нежитлового приміщення КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради за адресою: [ADDRESS] площею 195,2 кв.м.; визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1885 від 21 листопада 2012 року «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» в частині надання ФОП [PERSON] в оренду нежитлового приміщення КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради за адресою: [ADDRESS] площею 195,2 кв.м.; - визнано протиправним та скасовано рішення Тернопільської міської ради № 6/30/14 від 22 березня 2013 року «Про приватизацію об`єктів комунальної власності» в частині включення в перелік об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації шляхом викупу орендарем ФОП [PERSON] нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] площею 195,2 кв.м. (п.4 додатку до рішення). Зазначеним судовим рішенням зокрема встановлено, що рішення Тернопільської міської ради № 6/30/14 від 22 березня 2013 року було прийнято під час дії ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2013 року у справі № 9104/183587/12, якою було зупинено дію рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21 листопада 2012 року «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» та заборонено КП «Палац Кіно» Тернопільської міської ради вчиняти дії щодо укладення договору оренди майна нежитлового приміщення комунальної власності загальною площею 195,2 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] . Як вбачається із матеріалів справи, у період з 06 по 28 квітня 2015 року ФОП [PERSON] проведено реконструкцію належного йому нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] під тренажерний зал та офісні приміщення. 31 березня 2015 року КП «Місто» на замовлення [PERSON] виготовлено робочий проект з реконструкції нежитлових приміщень за адресою [ADDRESS] під тренажерний зал та офісні приміщення. 06 квітня 2015 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області за № ТП 082150960198 зареєстровано подану [PERSON] . Декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції власних нежитлових приміщень за адресою [ADDRESS] під тренажерний зал та офісні приміщення. 08 квітня 2015 року ПП «ВолКаС» виготовлено технічний паспорт на громадський будинок -тренажерний зал з офісними приміщеннями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 192, 0 кв.м. та складається з наступних приміщень: 1-19 тамбур пл.. 2,2 кв.м.; 1-20 хол пл.. 6,4 кв.м.; 1-21 коридор пл.. 7,6 кв.м; 1-22 техприміщення пл.. 4,0 кв.м.; 1-23 серверна пл.. 3,6 кв.м.; 1-24 офіс пл.. 10,9 кв.м.; 1-25 офіс пл.. 9,0 кв.м.; 1-26 відпочинкова кімната пл.. 29,7 кв.м.; 1-27 побутова пл.. 4,0 кв.м.; 1-28 коридор пл. 5,0 кв.м.; 1-29 роздягальня пл.. 9,7 кв.м.; 1-30 дцшова пл.. 9,9 кв.м.; 1-31 техприміщення пл.. 4,1 кв.м.; 1-32 тренажерний зал пл.. 70,7 кв.м.; 1-33 санвузол пл.2,4 кв.м.; 1-34 санвузол пл.. 3,4 кв.м.; 1-35 коридор пл.. 3,0 кв.м.; 1-36 кабінет пл..6,4 кв.м. 06 травня 2015 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області за № ТП1421512604 зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, якою визнано закінчений будівництвом об`єкт «Реконструкція власних нежитлових приміщень під тренажерний зал та офісні приміщення за адресою [ADDRESS] » загальною площею 192,0 кв.м., з яких площа спортивного залу-70,7 кв.м., площа офісних приміщень -19,9 кв.м., площа допоміжних приміщень-101,4 кв.м. готовим до експлуатації. Кошторисна вартість будівництва становить 652, 9 тис. грн. Рішенням господарського суду Тернопільської області від 09 червня 2015 року у справі №921/384/15-г/3, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31 серпня 2015 року визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] загальною площею 195,2 м.кв. вартістю 970 284 грн., укладений між Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради та ФОП [PERSON] 29 квітня 2013 року та застосовано відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом зобов`язання ФОП [PERSON] повернути нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] загальною площею 195,2 м.кв. вартістю 970 284 грн. територіальній громаді міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради та шляхом зобов`язання Тернопільської міської ради повернути кошти сплачені ФОП [PERSON] згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] загальною площею 195,2 м.кв., з урахуванням ПДВ у сумі 970 284 гривень. Постановою Вищого господарського суду України від 13 квітня 2016 року постанову Львівського апеляційного господарського суду від 31 серпня 2015 року залишено без змін. Судами встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] загальною площею 195,2 м.кв., вартістю 970 284 грн. від 29 квітня 2013 року укладений з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», якою передбачено викуп об`єктів приватизації шляхом аукціону або конкурсу. У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 08 липня 2016 року господарським судом Тернопільської області на виконання рішення суду від 09 червня 2015 року в частині зобов`язання ФОП [PERSON] повернути нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] загальною площею 195,2 м.кв. вартістю 970 284 грн. територіальній громаді міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради, 08 липня 2016 року був виданий судовий наказ №921/384/15-г/3, який звернуто до примусового виконання. Постановою головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 31 жовтня 2016 року зазначений судовий наказ повернуто стягувачу у зв`язку із відсутністю у боржника зареєстрованого нерухомого майна за адресою [ADDRESS] . Як встановлено судом, 15 грудня 2015 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., за реєстром № 1853 відчужив належне йому нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] загальною площею 195,2 м.кв., що становить 18/100 часток будівлі [PERSON] . Рішенням приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіної Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:27121440 від 15 грудня 2015 року за [PERSON] зареєстровано на праві приватної власності нежитлове приміщення площею 195,2 кв.м., що становить 18/100 часток будівлі за адресою [ADDRESS] , а саме: 1-19-коридор площею 2,2 кв.м., 1-20-приміщення пл.14,6 кв.м., 1-21-приміщення пл.3,7 кв.м., 1-22-приміщення пл.22,9 кв.м., 1-23-приміщення пл.36,9 кв.м., 1-24-приміщення пл. 4,0 кв.м., 1-25-коридор пл.2,4 кв.м., 1-26-приміщення пл.70,8 кв.м., 1-30-санвузол пл.3,4 кв.м., 1-31-приміщення пл.6,7 кв.м., 1-32-коридор пл.2,7 кв.м., 1-33-приміщення пл.10,7 кв.м., 1-37-приміщення пл.14,2 кв.м., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 49936559 від 15 грудня 2015 року. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №72654504 від 09 листопада 2016 року, 25 грудня 2015 року між ФОП [PERSON] та ТзОВ «Роял Контракт» був укладений договір оренди №1908 нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 195,2 кв.м. на строк до 25 листопада 2018 року. У відповідності до договору купівлі-продажу 18/100 часток будівлі від 31 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіною Л.В., за реєстром №1044 [PERSON] продав належне йому на праві приватної власності нежитлове приміщення площею 192,0 кв.м., що становить 18/100 часток будівлі, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , та складається з наступних приміщень: 1-19 тамбур пл. 2,2 кв.м., 1-20 хол пл. 6,4 кв.м, 1-21 коридор пл.7,6 кв.м, 1-22 техприміщення пл. 4,0 кв.м., 1-23 серверна пл.3,6 кв.м., 1-24 офіс пл.10,9 кв.м. 1-25 офіс пл.9,0 кв.м.; 1-26 відпочинкова кімната пл. 29,7 кв.м., 1-27 побутова пл.4,0 кв.м., 1-28 коридор пл. 5,0 кв.м., 1-29 роздягальня пл. 9,7 кв.м., 1-30 душова пл.9,9 кв.м., 1-31 техприміщення пл. 4,1 кв.м, 1-32 тренажерний зал пл.70,7 кв.м., 1-33 санвузол пл.2,4 кв.м., 1-34 санвузол пл. 3,4 кв.м., 1-35 коридор пл. 3,0 кв.м., 1-36 кабінет пл.6,4 кв.м. відповідачу [PERSON] за ціною 652406 грн. Рішенням приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіної Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:31237077 від 05 вересня 2016 року за [PERSON] зареєстровано на праві приватної власності 18/100 часток нежитлового приміщення площею 195,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 27 грудня 2016 року Тернопільська місцева прокуратура за підписом в.о. керівника Тернопільської місцевої прокуратури П.Талаша направила на адресу Тернопільської міської ради листа №78-6229 вих.16 в якому інформувала даний орган місцевого самоврядування про те, що оскільки Тернопільською міською радою самостійно не ініціювалося питання про витребування нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] загальною площею 192,0 кв.м. вартістю 652406 грн. Тернопільською місцевою прокуратурою відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру», з метою захисту інтересів держави в особі Тернопільської міської ради будуть вживатися заходи представницького характеру шляхом подачі позовної заяви до відповідача [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимого на предмет спору на стороні відповідача ФОП [PERSON] та ТзОВ «Роял Контракт» про витребування даного нежитлового приміщення. Постановою слідчого в ОВС СВ прокуратури Тернопільської області Самойлова П.Г. від 27 березня 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016210000000094 від 25 серпня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України. Як вбачається із постанови слідчого, в матеріалах справи №921/384/15-г/3, яка розглядалась господарським судом Тернопільської області відсутні дані про участь [PERSON] у судових засіданнях та його розписки про отримання рішення суду від 09 червня 2015 року. Також в ході розгляду даної справи судом не вживались заходи забезпечення провадження у виді заборони на відчуження нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , площею 195,2 кв.м. В обґрунтування заявлених позовних вимог заступник керівника Тернопільської місцевої прокуратури послався на положення ст.ст.387,388 ЦК України та вказав, що нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 192.0 кв.м. належить територіальній громаді в особі Тернопільської міської ради та вибуло з її власності проти її волі. Відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно зі статтею 41 Конституції України та статті 319 ЦК України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 142 Конституції України передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Відповідно до ст. 327 Цивільного кодексу України, у комунальній власності є майно, у тому числі, грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до статті 60 вказаного Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоровя, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі обєкти визначенні відповідно до закону як обєкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 5 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. Згідно зі статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. З наведеного слідує, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Дана позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15, з якими погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18). Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. У абзаці 2 пункту 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) прийшла до висновку, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №202/436/17(провадження №61-38441св18), від 11 грудня 2019 року у справі №757/36411/17-ц(провадження №61-2093св19), від 17 грудня 2019 року у справі №522/3738/13-ц(провадження №61-32385св18). Судом встановлено, що спірне нежитлове приміщення що знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 195,2 кв.м. перебувало у комунальній власності та вибуло з володіння територіальної громади м. Тернополя за відсутності її волі, на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1885 від 21 листопада 2012 року «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» та рішення Тернопільської міської ради №6/30/14 від 22 березня 2013 року «Про приватизацію об`єктів комунальної власності», які скасовані постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року у справі №876/8133/13. Договір купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року, на підставі якого ФОП [PERSON] набув право власності на нежитлове приміщення рішенням господарського суду Тернопільської області від 09 червня 2015 року у справі №921/384/15-г/3, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31 серпня 2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 13 квітня 2016 року був визнаний недійсним з моменту його укладення із застосуванням двосторонньої реституції. Договір купівлі-продажу, на підставі якого ФОП [PERSON] набув право власності на вказане нежитлове приміщення, був укладений 15 грудня 2015 року, тобто після набрання законної сили рішенням господарського суду Тернопільської області у справі №921/384/15-г/3 та визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного приміщення, укладеного між Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради та ФОП [PERSON] 29 квітня 2013 року. Таким чином, з огляду на те, що держава в особі органу місцевого самоврядування, здійснила відчуження комунального майна з порушенням установленого законом порядку і право власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] загальною площею 195, 2 кв.м. було набуте [PERSON] на підставі рішень Тернопільської міської ради, які в подальшому були скасовані у судовому порядку, тому суд приходить до переконання, що в даному випадку волевиявлення законного володільця комунального майна -територіальної громади м. Тернополя на відчуження вказаного майна було відсутнє, а тому право власності на спірне нежитлове приміщення у наступних набувачів за договорами купівлі-продажу-ФОП [PERSON] та [PERSON] , не виникло, оскільки на момент продажу спірного майна його продавець ФОП [PERSON] таким правом не володів. Відтак, на момент розгляду даної справи право власності на спірний об`єкт нерухомості за первинним титулом знаходиться у Тернопільської міської ради, а тому нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 192,0 кв.м. підлягає витребуванню від відповідача [PERSON] на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України на користь Тернопільської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади м. Тернополя. Як зазначено у пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. У відповідності до положень частини першої статті 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена лише їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей та індивідуалізують. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Тобто, об`єктом позову про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 ЦК України. Питання про можливість повернення індивідуально-визначеної речі, яка зазнала змін чи переробки, має вирішуватися залежно від характеру таких змін, їх істотності. Якщо майно змінило своє початкове господарське призначення, то слід визнати, що підстав для задоволення віндикаційного позову немає. У такому випадку настають наслідки, аналогічні до загибелі майна, тобто власник має право лише на відшкодування збитків. Якщо ж майно зберегло своє господарське призначення, то питання про проведені поліпшення вирішується за правилами, передбаченими ст. 390 ЦК України. У відповідності до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач(володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач(володілець) має право на відшкодування здійснених ним витрат у сумі, на яку збільшилась його вартість. З метою забезпечення дотримання принципу змагальності сторін, судом за клопотанням представника відповідача [PERSON] -адвоката Оленяка В.С. у вказаній справі була призначена судова будівельно-технічна та оціночно-будівельна експертиза. З отриманого судом висновку експерта №7246/7247/7250/7251/18-21 від 29 серпня 2019 року за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи встановлено, що об`єкт нерухомого майна-нежилове приміщення площею 195,2 кв.м. та вартістю 652406,00 грн. за адресою [ADDRESS] не існує. Обсяг і вартість виконаних будівельних робіт, пов`язаних з реконструкцією нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 195, 2 кв.м. могла становити 718263,00 грн. Нежитлове приміщення, площею 195,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , до його реконструкції використовувалось в якості нежитлового приміщення, а після реконструкції вказане нежитлове приміщення, загальною площею 192,0 кв.м. використовується в якості тренажерного залу з офісними приміщеннями. Характеристики нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 195,2 кв.м. до реконструкції, не відповідають характеристикам нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 192,0 кв.м. після реконструкції. Технічна можливість повернення нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 195.2 кв.м. відповідно до вимог нормативно-правових актів в галузі будівництва в попередній стан існує. Проведення робіт по поверненню досліджуваної будівлі у попередній стан буде потребувати значних фінансових затрат та може призвести до погіршення її технічного стану, облаштування і благоустрою. Ринкова вартість нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 192,0 кв.м на підставі технічної документації станом на момент проведення експертизи становить 1985196,00 грн. Визначити ринкову вартість нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 195,2 кв.м. станом на 29 квітня 2013 року не вбачається можливим. З наведеного вбачається, що в результаті проведеної реконструкції нежитлове приміщення по [ADDRESS] , площею 195,2 кв.м. було переобладнане та використовується на даний час в якості тренажерного залу з офісними приміщеннями, загальною площею 192,0 кв.м. В ході реконструкції даного приміщення було виконано внутрішнє перепланування, замінено дахове перекриття, встановлено металопластикові вікна та двері, замість дерев`яних, проведено зовнішні оздоблювальні роботи, встановлено опалення. Суд вважає, що зміни, які відбулись із спірним нежитловим приміщенням у ході його реконструкції, з огляду на характер та вид виконаних новими власниками даного приміщення будівельних робіт, не призвели до зміни несучих стін та конструктивних елементів приміщення, його функціонального та господарського призначення. Проведені покращення не є настільки суттєвими та значущими, щоб стверджувати про те, що спірне нежитлове приміщення в результаті проведеної реконструкції докорінно видозмінилося та не може використовуватись за своїм попереднім призначенням, оскільки воно існує в натурі,як було, так і залишилось нежитловим приміщенням та може використовуватись за своїм попереднім господарським призначенням. Відтак, суд не погоджується із твердженнями представника відповідача про те, що спірне приміщення не підлягає витребуванню, оскільки не є індивідуально визначеним та приходить до переконання, що вилучення та повернення даного нежитлового приміщення його законному володільцю-територіальній громаді міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради є можливим, а відповідач у разі наявності до того відповідних підстав вправі претендувати на відшкодування здійснених нею витрат на покращення спірного майна,тощо. Крім цього, щодо правомірності вилучення спірного майна суду зазначає наступне. До правовідносин про витребування нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 192,0 кв.м. із володіння набувача та повернення його у власність територіальної громади підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини, зокрема те, що спірне майно вибуло з володіння територіальної громади м. Тернополя поза її волею, що встановлено відповідними судовими рішеннями, а його повернення у комунальну власність шляхом застосування двосторонньої реституції виявилось неможливо здійснити у зв`язку із подальшим відчуженням даного майна на користь ФОП [PERSON] та [PERSON] , а також вреаховуючи правові норми, які підлягають застосуванню з метою вирішення даного спору, суд не вбачає невідповідності заходу втручання в право власності відповідача [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. З аналізу положень ст.ст.140, 143, 144, 146 Конституції України вбачається, що гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну, та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі. При цьому, як визначено ст.19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу та самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В даному випадку, як зазначалось вище, в результаті прийняття Тернопільською міською радою рішення про передачу в приватну власність нежитлового приміщення, за адресою [ADDRESS] , загальною площею 195,2 кв.м., яке перебувало у комунальній власності, що були в подальшому скасовані у судовому порядку, як неправомірні, територіальна громада м. Тернополя була позбавлена правомочностей власника даного майна. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям майна із комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого дане майно вибуло з комунальної власності, встановлена попередніми судовими рішеннями, такому суспільному інтересу не відповідає, оскільки прийняття рішення про передачу у приватну власність окремому суб`єкту господарювання об`єкта комунальної власності фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом комунальної власності. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності територіальної громади, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність нерухомого майна, що незаконно вибуло з такої власності. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого об`єкт вибув із комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22 лютого 1994 року, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 5 липня 2001 року, "Аркурі та інші проти Італії" від 5 липня 2001 року, " Ріела та інші проти Італії" від 4 вересня 2001 року, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Крім цього, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Як встановлено судом, відповідач набула право власності на спірне майно у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на спірне нежитлове приміщення стало можливим у результаті прийняття органом місцевого самоврядування низки рішень, починаючи з рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1885 «Про надання в оренду нежитлових приміщень комунального підприємства «Палац Кіно» Тернопільської міської ради» від 21 листопада 2012 року ФОП [PERSON] , та наступного укладення договорів купівлі-продажу. Однак, зважаючи на те, що вищезазначені рішення органу місцевого самоврядування були визнані неправомірними і скасовані постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року та рішенням господарського суду Тернопільської області від 09 червня 2015 року у [PERSON] не виникло права власності на спірне майно, а відтак у нього були відсутні відповідні повноваження власника на подальше відчуження даного майна відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного із [PERSON] , що в свою чергу свідчить про неправомірність набуття права власності на спірне майно відповідачем [PERSON] . Щодо повноважень прокурора на представництво інтересів Тернопільської міської ради суд зазначає наступне. Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. У відповідності до вимог п. 3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з відповідним позовом) на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України( в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина або держави й може здійснювати представництво на будь-якій стадії процессу. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді є Закон України «Про прокуратуру». Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону). Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France), заява № 61517/00, пункт 27). Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку думку: сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 4 частини другої статті 129 Конституції України). Так, згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді, у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». При цьому, «не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається; «здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною; «неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року за №3-рп/99 «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор або його заступник у кожному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, які підлягають вирішенню в судовому порядку. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної, безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Ці міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верхового Суду від 08.02.2019 року у справі № 915/20/18, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там,де це дійсно потрібно. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 815/724/15, від 17 жовтня 2019 року у справі №569/4123/16-а. Інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи. Конституційний суд України у рішенні від 08 квітня 1999 року за №3-рп/99 також вказав, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6,7,13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. При цьому, інтереси держави, у тому числі охоплюють також інтереси мешканців територіальної громади, зокрема, у таких сферах, як охорона здоров`я, благоустрій населених пунктів, оскільки відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зазначений підхід відповідає положенням ст.ст.5,7 Конституції України, відповідно до яких носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ; народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування; в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Статтею 3 Європейської хартії місцевого самоврядування, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської хартії місцевого самоврядування» від 15.07.1997 року, регламентовано, що місцеве самоврядування означає право і спроможність органів місцевого самоврядування в межах закону здійснювати регулювання і управління суттєвою часткою суспільних справ, які належать до їхньої компетенції, в інтересах місцевого населення. Особливістю органів місцевого самоврядування як суб`єктів владних повноважень є те, що кожен з таких суб`єктів, з урахуванням положень Конституції України, є самостійним, автономним та не знаходиться у підпорядкуванні жодного органу. За приписами статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Відповідно до частини 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Тернопільська міська рада. Територіальна громада, як власник комунального майна, делегує відповідному органу місцевого самоврядування повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на вищенаведене прокурор може заявити позов в інтересах держави, який виражається в інтересах частини українського народу - членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки покликаний ці інтереси захищати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 року у справі №903/129/18 вказала, що незалежно від причин неможливості самостійно звернутись до суду з позовом про повернення майна у комунальну власність, вже сам факт незвернення органу місцевого самоврядування із позовом свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Органом, який уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Тернопільська міська рада як розпорядник майна територіальної громади містаТернополя. В даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що нежитлове приміщення загальною площею 195, 2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] незаконно, без волевиявлення власника-територіальної громади, вибуло із комунальної власності міста, що позбавляє Тернопільську міську раду можливості ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатись даним майном, чим завдається шкода державі. Враховуючи те, що Тернопільською міською радою, з моменту встановлення у судовому порядку факту незаконного вибуття нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] з комунальної власності, не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у власність територіальної громади, що свідчить про бездіяльність Тернопільської міської ради, суд приходить до переконання про наявність у Тернопільської місцевої прокуратури достатніх підстав для пред`явлення даного позову в інтересах держави. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» № 4909/04, від 10.02. 2010 року). За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання про обґрунтованість та доведеність позовних вимог та вважає, що позовзаступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради підлягає до задоволення шляхом витребування у [PERSON] на користь територіальної громади міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 192,0 кв.м. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача 9786,09 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved