Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який між ними розірвано рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04.11.2016 року. Під час шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказувала на те, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.07.2016 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 20.10.2016 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання доньок по 700 грн. на кожну дитину. Вважає, що визначений судовим рішенням розмір аліментів є недостатнім, оскільки діти часто хворіють, старшій доньці зробили операцію по видаленню аденоїдів, а грошових коштів які сплачує відповідач ледве вистачає на харчування дітей, а тому звернулась до суду з вимогами про збільшення розміру аліментів. Крім того, вказувала на те, що вона має намір на певний період виїхати разом з доньками за кордон з метою відпочинку та оздоровлення дітей, проте відповідач не надає свою згоду та оформлення нотаріально посвідченої заяви, оскільки на отриману ним письмову заяву з проханням про надання такого дозволу належним чином не відреагував. Вважає, що факт ігнорування відповідачем її письмового прохання про надання дозволу на виїзд дітей за кордон перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дітей у сфері охорони здоров'я, їх духовного та морального розвитку. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідач на її користь аліменти на утримання доньок в твердій грошовій сумі - по 850 грн. на кожну дитину щомісячно; починаючи з дати пред'явлення позову та до досягнення дітьми повноліття; надати дозвіл на тимчасовий виїзд з метою оздоровлення та відпочинку малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за межі України, а саме - в Єгипет на період з 01 червня 2017 року по 31 серпня 2017 року у її супроводі без дозволу (згоди) батька [PERSON], [INFO]; дозволити їй без згоди батька [PERSON], [INFO], оформити документи для виїзду малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за межі України, а саме - в Єгипет; стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити. Надали суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив. В його інтересах діяла представник - [PERSON], яка в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що у відповідача існують побоювання про те, що позивач з дітьми виїде на триваліший час за кордон ніж зазначено у її позовних вимогах або взагалі не поверне доньок з-за кордону. Крім того, вважає, що відсутні підстави для збільшення розміру аліментів, оскільки матеріальне становище відповідача на даний час погіршилось у порівняні з тим, яке було на час ухвалення рішення про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 750 грн. щомісяця на кожну дитину, оскільки на даний час ним припинена підприємницька діяльність. Просила в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Статтею 51 Конституції України передбачено, що сім'я,дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Судом встановлено, що сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04.11.2016 року (а/с 10,11). Під час вказаного шлюбу у них народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а/с 12,13). За наслідками розгляду справи встановлено, що доньки проживають разом з позивачем. Згідно з ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров»я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З пояснень позивача в судовому засіданні та матеріалів позовної заяви вбачається, що поїздка в Єгипет у період з 01.06.2017 року по 31.08.2017 року матиме позитивне значення для духовного і фізичного розвитку дітей, сприятиме розширенню їх світогляду і оздоровленню у відповідній кліматичній зоні. У відповідності до вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Порядок виїзду неповнолітніх та малолітніх громадян України за кордон визначено Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетину державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до п. 4 Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). З системного аналізу вище вказаних норм законодавства вбачається, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок такого виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Таким чином, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач має намір вивезти доньок до Єгипту у проміжок часу з 01.06.2017 року по 31.08.2017 року з метою їх оздоровлення, відпочинку та загального розвитку. Отже, враховуючи вік дітей, ступінь участі обох батьків у виховані доньок, факт постійного проживання дітей разом з матір'ю, суд приходить до висновку, що тимчасовий виїзд малолітній [PERSON] та [PERSON] у вказаний проміжок часу з метою оздоровлення та відпочинку, не буде суперечити інтересам дитини та порушувати право батька на участь у виховані доньок та спілкуванні з ними. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, що підтверджується матеріалами справи, зокрема встановлено, що позивач зверталась до відповідача з заявою про надання відповідного дозволу та відомості щодо згоди останнього відсутні, а також беручи до уваги той факт, що представник позивача не визнавала позов в цій частині, а також з урахуванням того, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дітей за межі України, в Єгипет, для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Доводи представника відповідача про намір вивезти дітей за кордон на постійне місце проживання або на триваліший період не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, при цьому варто зазначити, що законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном, що унеможливлює вивезення дітей за межі України на постійне місце проживання або на триваліший період ніж визначено судовим рішенням. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині збільшення розміру раніше визначених аліментів, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.07.2016 року, залишеним без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 20.10.2016 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання та виховання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] до їх повноліття, в твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн., щомісячно на кожну дитину, починаючи з 09.06.2016 року (а/с 15-17). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, предметом доказування у даному спорі в частині збільшення розміру аліментів є матеріальне становище сторін, яке змінилось з часу прийняття рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.07.2016 року. У відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В матеріалах справи відсутні дані, що матеріальний стан відповідача в порівняні з тим, що був врахований судом при визначені розміру аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн. щомісячно на кожну дитину істотно покращився, оскільки як і на момент ухвалення вказаного рішення так і на момент розгляду даної справи, [PERSON] ніде не працює, відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач припинив підприємницьку діяльність 29.08.2016 року. Відповідно до довідки Міської дитячої поліклініки №34 від 19.05.2017 року малолітня [PERSON] знаходиться на спостережені у лікаря педіатра у групі ЧДХ (часто і довго хворіючи), а також на диспансерному обліку у лікаря пульмонолога з діагнозом «Рецедивуючий обструктивний бронхіт», а [PERSON] знаходиться на спостережені у ЛОР лікаря з діагнозом Аденоїди ІІ-ІІІ ст. Разом з тим, витрати на лікування дітей від хронічних хвороб не можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів в розумінні ст. 192 СК України, яка визначає підставою для цього це зміна матеріального становища або стану здоров'я платника чи отримувача аліментів, а погіршення здоров'я дітей є підставами для стягнення додаткових витрат в порядку ст. 185 СК України, проте такі вимоги позивачем не заявлялись. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати На підставі вище викладеного та

Outcome: partial