Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" про захист прав споживача, стягнення коштів за договорами. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.01.2014 між сторонами було укладено Договір-заяву № 313731/866/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в іноземній валюті. Відповідно до умов п.1 Договору-заяви [PERSON] вніс, а банк прийняв грошові кошти у розмірі 13 814,00 доларів США на строк з 20.01.2014 року до 25.01.2015 року. Цього ж дня позивачем було збільшено суму вкладу на 1530,00 доларів США, що підтверджується додатковою квитанцією від 20.01.2014 року за № 5+23495669, після чого сума коштів на депозитному рахунку становила 15344,00 доларів США. 26 січня 2015 року позивач звернувся до банку за поверненням коштів, однак йому відмовили з підстав неспроможності виплатити суму депозиту, та пропонували пролонгувати договір-заяву. 26 січня 2015 року між сторонами укладено договір № 313731/144/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) "Блискуча сімка" в доларах США, відповідно до п. 1.1. якого, позивач вніс, а відповідач прийняв грошові кошти в доларах США на депозитний рахунок [NUMBER] у сумі 4344,41 доларів США на строки, визначені п.п. 1.1.1.-1.1.13 Договору. Згідно п. 2.9. Договору, після закінчення будь-якого із строків, визначених п.п. 1.1.1.-1.1.13 цього Договору, або настання інших обставин, визначених чинним законодавством України чи цим Договором, кошти з депозитного рахунку повертаються клієнту за його письмовою вимогою шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний або інший депозитний рахунок, а дія цього Договору припиняється. Відповідно до п.2.11 Договору, після закінчення строку, визначеного п. 1.1.13 цього договору, кошти з депозитного рахунку повертаються клієнту за його вимогою шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний або інший рахунок. Пунктами 3.1.2, 3.1.4 Договору визначено, що банк зобов'язаний своєчасно і належним чином здійснювати операції за депозитним рахунком у відповідності з чинним законодавством України. 26.01.2015 року між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір-заяву № 313731/14451/3-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 3 місяці в іноземній валюті. Згідно п.1 Договору-заяви [PERSON] вніс, а банк прийняв грошові кошти у розмірі 4000 доларів США на строк з 26.01.2015 року по 26.04.2015 року. За час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п. 1 цього Договору-заяви, банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 10,60% річних. Пунктом 6 Договору-заяви визначено, що після закінчення строку, визначеного п.1 Договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п.5.2 Основних умов - щодо яких, у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, вкладник у випадку його бажання вправі не продовжувати подальше розміщення вкладу, отримати кошти з строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його поточний або інший рахунок. 17.04.2015 року позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою про повернення вкладу та нарахованих процентів, однак, вимоги залишились без задоволення. З урахуванням викладеного, позивач звернувся до суду з позовом, відповідно якого просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 4353,82 доларів США та 4082,28 доларів США. У судове засідання позивач не з'явився, судові надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутністю без проведення фіксації судового процесу, в якій вказав, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, причину неявки суду не сповістив, про день і місце слухання справи неодноразово завчасно повідомлявся, у встановленому законом порядку, правом надання суду письмових заперечень проти позову не скористався, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 20.01.2014 між позивачем [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" був укладений Договір-заява № 313731/866/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в іноземній валюті. Відповідно до умов п.1 Договору-заяви [PERSON] вніс, а банк прийняв грошові кошти у розмірі 13 814,00 доларів США на строк з 20.01.2014 року по 25.01.2015 року. Цього ж дня 20.01.2014 року позивачем було збільшено суму вкладу на 1530,00 доларів США, що підтверджується додатковою квітанцією від 20.01.2014 року за № 5+23495669, після чого сума коштів на депозитному рахунку становила 15344,00 доларів США. 26 січня 2015 року позивач звернувся до банку за поверненням коштів, однак йому відмовили з підстав неспроможності виплатити суму депозиту, та пропонували пролонгувати договір-заяву. 26 січня 2015 року між сторонами укладено договір № 313731/144/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) "Блискуча сімка" в доларах США, відповідно до п. 1.1. якого, позивач вніс, а відповідач прийняв грошові кошти в доларах США на депозитний рахунок [NUMBER] у сумі 4344,41 доларів США на строки, визначені п.п. 1.1.1.-1.1.13 Договору. Згідно п. 2.9. Договору, після закінчення будь-якого із строків, визначених п.п. 1.1.1.-1.1.13 цього Договору, або настання інших обставин, визначених чинним законодавством України чи цим Договором, кошти з депозитного рахунку повертаються клієнту за його письмовою вимогою шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний або інший депозитний рахунок, а дія цього Договору припиняється. Відповідно до п.2.11 Договору, після закінчення строку, визначеного п. 1.1.13 цього договору, кошти з депозитного рахунку повертаються клієнту за його вимогою шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний або інший рахунок. Пунктами 3.1.2, 3.1.4 Договору визначено, що банк зобов'язаний своєчасно і належним чином здійснювати операції за депозитним рахунком у відповідності з чинним законодавством України. Також встановлено, що 26.01.2015 року між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір-заяву № 313731/14451/3-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 3 місяці в іноземній валюті. Згідно п.1 Договору-заяви [PERSON] вніс, а банк прийняв грошові кошти у розмірі 4000 доларів США на строк з 26.01.2015 року по 26.04.2015 року. За час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п. 1 цього Договору-заяви, банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 10,60% річних. Пунктом 6 Договору-заяви визначено, що після закінчення строку, визначеного п.1 Договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п.5.2 Основних умов - щодо яких, у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, вкладник у випадку його бажання вправі не продовжувати подальше розміщення вкладу, отримати кошти з строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його поточний або інший рахунок. 17.04.2015 року позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою про повернення вкладу та нарахованих процентів, однак, вимоги залишились без задоволення. Із аналогічними заявами позивач звертався до вказаного банку 05.05.2015 року, 06.05.2015 року, однак відповіді по день розгляду справи не отримав та на момент розгляду справи позивачу грошові кошти за вказаними договорами на суму 4353,82 доларів США та 4082,28 доларів США відповідачем не повернуті. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.. Обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, відповідно до вимог ст. 1074 ЦК України, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Таке ж застереження щодо обмеження прав клієнта або вкладника встановлено і ст. 59 Закону України "Про банки та банківську діяльність". Отже, відповідач зобов'язаний повернути грошові кошти позивача, які перебувають на рахунках відповідача, на першу вимогу вкладника, а відмова від такої видачі є неправомірною. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позов пред`явлено про стягнення грошових коштів в іноземній валюті, що відповідає вимогам ст. 533 ЦК України. Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим 25.12.2013 року при розгляді цивільної справи № 6-140цс13, відповідно до якого: за змістом статей 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладникові готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахувати на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж Банку, в якому вкладник може зняти кошти чи проводити розрахунки з допомогою. Платіжної банківської карти). У випадку перерахування коштів на поточний рахунок вкладника в цьому ж Банку, однак ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним. Таким чином, оскільки банк не виконав свого обов'язку з видачі вкладу на вимогу вкладника, вказану суму коштів слід стягнути з відповідача на користь позивача в судовому порядку. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача (в усному порядку на заяви [PERSON] про повернення коштів) на постанови правління НБУ № 758 від 01.12.2014 року, №160 від 03.03.2015 року щодо обмеження видачі (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті, виходячи з наступного. Будь-які розпорядження НБУ, викладені в постановах чи інших документах є за своїм характером підзаконними нормативними актами та не можуть суперечити закону або змінювати його зміст. В разі, якщо підзаконні нормативно-правові акти не відповідають нормі Закону, то їх застосування до вирішення спірних правовідносин є недопустимим. Право Національного банку України, використовуючи адміністративний метод банківського регулювання, встановлювати заборону та обмеження щодо вчинення банківськими установами певних дій (операцій) закріплено у Законі України "Про банки та банківську діяльність". Так, згідно ч. 1 ст. 66 Закону України "Про банки та банківську діяльність" передбачено, що державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України шляхом встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків. Разом з тим, як вже зазначалося, положення ЦК України передбачають обов'язок банку повернути вклад на першу вимогу вкладника. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що Постанови Правління НБУ "Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України" № 758 від 01.12.2014 року та № 160 від 03.03.2015 року, є такими, що обмежують право особи на вільне розпорядження належними їй на праві власності грошовими коштами, а тому не може бути підставою для правомірності дій Банку щодо відмови повернення. Слід зазначити також, що укладаючи договір банківського вкладу, банк брав на себе певні ризики, а тому погіршення економічної ситуації в країні не є підставою для невиконання ним своїх договірних зобов'язань. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (№ 2) зазначив наступне: "Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (NejdetSahin і PerihanSahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року)". Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини": "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права". Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. В абз. 1 ст. 1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Та обставина, що вкладені грошові кошти у розмірі 4353,82 доларів США та 4082,28 доларів США позивачу станом до теперішнього часу не виплачені, підтверджується матеріалами справи, доказів протилежного суду не надано. Оскільки позивач просить стягнути з відповідача належні йому кошти у сумі 4 353,82 доларів США, розміщені згідно договору №313731/144/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча Сімка» від 26.01.2015 року та кошти у сумі 4 082, 28 доларів США, розміщені згідно договору № 313731/14451/3-15 про банківський вклад (депозит) «Пенсійний» від 26.01.2015 року, суд з огляду на викладене, вважає його вимоги заснованими на законі та такими, що підлягають задоволенню. Суд наголошує, що системний аналіз положень ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України, статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» дозволяє стверджувати, що при укладенні депозитного договору в доларах чи іншій валюті а також при наявності у банку ліцензії, яка дозволяє йому здійснення операцій з валютними цінностями, заборгованість банку перед клієнтом за депозитним договором має бути повернута останньому в судовому порядку саме в іноземній валюті вкладу, а не національній валюті гривні. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Оскільки позивач правомірно здійснив вклад в іноземній валюті, то виконання зобов'язання банку має бути також у валюті вкладу, тобто в доларах США. Судові витрати у справі складаються з судового збору, від його сплати позивач звільнений відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому, в силу ст. 88 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави. Виходячи з задоволеної суми позову у 4 353,82 доларів США та 4 082, 28 доларів США, що в перерахунку за офіційним курсом НБУ на дату винесення рішення (21,0849 грн. за 1 долар США) складає 177 872,12 гривень (1 відсоток від 177 872,12 = 17 787, що перевищує розмір трьох мінімальних заробітних плат), то судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача, складає 3 654 гривень (3 розміри мінімальної заробітної плати). На підставі викладеного та

Outcome: approved