Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

14.11.2013 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який мотивує тим, що 18 грудня 2012 року, між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Посвідчення договору купівлі-продажу вказаної квартири здійснювалось приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Верповською О.В., та зареєстровано в реєстрі під №9660. Даний договір було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за номером 5390297. Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів на момент укладення договору купівлі-продажу, вказана квартира належала громадянину [PERSON] на праві власності та не перебувала під забороною чи обтяженням. В процесі реалізації свого права як власника квартири він звернувся до Державної реєстраційної служби України за реєстрацією права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Рішенням № 6513990 від 08.10.2013 року йому відмовлено у державній реєстрації права власності в наслідок того що реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. Зазначене рішення вважає необгрунтованим і неправомірним, а також таким, що порушує його права, оскільки квартира, на яку було накладено арешт належить йому на праві приватної власності на підставі Договору. Станом на 08 жовтня 2013 року Державною реєстраційною службою України йому було відмовлено в реєстрації права власності на квартиру, у зв'язку з накладенням арешту Відділом примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у м. Києві на зазначену квартиру на користь ПАТ «ЕРСТЕ Банк» код ЄДРПОУ 34001693, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 11998065 від 31.10.2013 року. Посилається на те, що відповідно до вимог закону державний виконавець має право вчиняти дії в межах виконавчого провадження тільки відносно майна боржника, тобто при вчиненні будь якої дії щодо майна чи коштів, він повинен впевнитись, що вони належать боржнику у виконавчому провадженні. Зазначає, що він не має боргових зобов'язань перед ПАТ «ЕРСТЕ Банк», а відповідно обмеження мого майна в рахунок погашення грошових зобов'язань за третіх осіб є протиправним обмеженням права власності, що забороняється законом. З наведених підстав просить: визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]; зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції зняти арешт на квартиру [ADDRESS]; зобов'язати Державну реєстраційну службу України провести реєстрацію за ним речових прав на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ "Фідокомбанк" проти позову заперечував посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Представник відповідача Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, відповідач [PERSON] в судове засіданні не з'явились про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, із заявами про розгляд справи у їх відсутності до суду не зверталися. Представник третьої особи Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином. Представником третьої особи надано до суду письмові заперечення в яких останній просить відмовити позивачу в частині позовних вимог про зобов'язання третьої особи вчинити певні дії, оскільки третя особа не є відповідачем по справі, в той же такі вимоги позивача підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. З урахуванням наведених обставин, положень ст. 169 ЦПК України, суд знаходить можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, відповідача [PERSON] та представника третьої особи Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. З точки зору п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Тобто, при розгляді справи, суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Судом встановлено, що 18.12.2012 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., зареєстрованого в реєстрі за номером 9660. Згідно витягу з Державного реєстру правочинів, договір купівлі-продажу квартири зареєстрований у вказаному реєстрі 18.12.2012 17:57:00. Рішенням державного реєстратора Чернієнка В.Г. від 08.10.2013 №6513990 відмовлено в державній реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON], у зв'язку з тим, що заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна та їх обтяжень, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в останньому відносно спірної квартири 05.02.2013 зареєстровано обтяження у виді арешту нерухомого майна на підставі постанови держаного виконавця Махової Д.А. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.02.2013 у виконавчому провадженні №35545600. Виконавче провадження №35545600 відкрито постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Маховою Д.А. від 10.12.2012 щодо примусового виконання виконавчого листа виданого 03.02.2012 Солом'янським районним судом м. Києва за рішенням суду у справі №2-6565/11, яким в рахунок погашення в солідарному порядку заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Ерсте Банк» в сумі 3013864,60 грн. звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS], що складається з двох кімнат, загальною площею 97,60 кв. м, яка є предметом іпотеки за договором іпотеки від 26.09.2008 №014/5810/2/23676 і належить на праві власності [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що 26.09.2008 між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки №014/5810/2/23676, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Висоцькою С.І. зареєстрованим в реєстрі за номером 1478, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS], що складається з двох кімнат, загальною площею 97,60 кв. м. Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, в останньому відносно спірної квартири 26.09.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Висоцькою С.І. на підставі вищевказаного договору іпотеки зареєстровано обтяження №7983806 типу заборона на нерухоме мано. Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек, до останнього 26.09.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Висоцькою С.І. на підставі вищевказаного договору іпотеки внесено реєстраційний запис №7983829 про обтяження нерухомого майна - спірної квартири. Правонаступником всіх прав та обов'язків ВАТ «Ерсте Банк» є ПАТ «Ерсте Банк», в свою чергу правонаступником всіх прав та обов'язків останнього є ПАТ «Фідокомбанк», в свою чергу правонаступником всіх прав та обов'язків останнього є ПАТ «Фідобанк». Як встановлено рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року у справі 760/3369/14-ц за позовом ПАТ "Фідокомбанк" до [PERSON], ПП "Профі-Трейд ЛТД", [PERSON], [PERSON], Державної реєстраційної служби України про визнання договорів недійсними, заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 червня 2012 року кредитний договір та іпотечний договір з номерами №014/5810/2/23676 від 26 вересня 2008 року були визнані недійсними, а приватного нотаріуса КМНО Висоцьку С.І. зобов'язано зняти заборону відчуження майна шляхом вчинення відповідної нотаріальної дії по зняттю заборони - квартири [ADDRESS] шляхом виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №7983806 від 26.09.2008р. та виключення запису з Державного реєстру іпотек №7983829 від 26.09.2008р. Після виконання вказаного рішення спірна квартира була відчуджена [PERSON] на користь ПП "Профі-Трейд ЛТД" на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чухрій О.С. В подальшому, 17 липня 2012 року, ПП "Профі-Трейд ЛТД" квартира [ADDRESS] була відчуджена громадянину [PERSON] на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Пинзеник О.М. В той же час рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року у справі 760/3369/14-ц встановлено, що заочне судове рішення від 21 червня 2012 року, яким договір іпотеки було визнано недійсним, в подальшому було скасоване дія іпотеки відновилась. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Положеннями ч. 1 ст. 328 ЦК перебачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Судом встановлено, що на час розгляду справи відповідач [PERSON] не є власником спірної квартири, а тому не є належним відповідачем у справі. Особою за якою зареєстроване право власності на спірну квартиру, як стверджувалось сторонами, є [PERSON], а отже саме його право власності оспорюється позивачем. Між тим в судовому засіданні позивач та його представник зазначили, що жодних вимог до [PERSON] у нього не має. В той же час відповідачі Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, ПАТ "Фідокомбанк" не є особами від яких перейшло право власності на спірну квартиру, або особами, які можуть претендувати на таке право. Тому в розумінні статті 30 ЦПК відповідачі не є особами, прав і обов'язків яких стосується спір сторін в частині вимог про визнання право власності. Виходячи з обставин наведених вище, суд приходить до висновку, що про відсутність спору про право власності на квартиру [ADDRESS] між позивачем з одного боку та [PERSON], Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві та ПАТ "Фідокомбанк" з іншого. За таких обставин, з'ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача, суд дійшов висновку про неможливість його захисту в обраний позивачем спосіб, у зв'язку з чим позовні вимоги про визнання права власності на спірне майно задоволенню не підлягають. Розглядаючи вимоги позивача про зобов'язання Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції зняти арешт на квартиру [ADDRESS], суд зважує на наступне. Відповідно до частини першої статті 60 Закону «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У пункті 24 постанови № 6 від 07.02.2014 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. З аналізу зазначеної правової норми випливає, що боржник у такій категорії справ може бути лише відповідачем, а орган державної виконавчої служби може бути лише третьою особою, а не відповідати за пред'явленими позовними вимогами. Крім того, вимоги про зняття арешту є похідними від позовних вимог про визнання права власності на майно. Так як суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача про визнання права власності на спірну квартиру, то і підстави для задоволення вимог про зняття з неї арешту також відсутні. Щодо вимог позивача про зобов'язання Державної реєстраційної службу України провести реєстрацію за ним речових прав на квартиру [ADDRESS], суд знаходить їх такими що не ґрунтуються на законі. Як зазначалось вище, право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі засобами захисту права, які визначені, наприклад, у ст. 16 ЦК України. Під засобами захисту прав слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення. Таким чином, засоби захисту прав, які вживаються судом, стосуються осіб, яким адресована матеріально-правова вимога, тобто до осіб, які відповідають за позовом. З позовної заяви слідує, що вимога позивача про зобов'язання провести реєстрацію за ним речових прав на квартиру [ADDRESS] пред'явлена останнім до третьої особи, що суперечить положенням ст. 35 ЦПК України, якою передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. Отже в даному випадку, позивачем обрано спосіб захисту права власності, який не відповідає характеру спірних правовідносин сторін та способу порушеного права позивача, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed