Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (надалі - ТОВ «Вердикт Капітал») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 105995,25грн. заборгованості за кредитним договором, а також судових витрат, які складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 2270,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] кредитного договору №014/07-01-0460-08 від 29.05.2008, відповідач отримала кредит у розмірі 45000,00 доларів США строком повернення до 29.05.2013 зі сплатою 15 % річних. 02.08.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого АТ «Оксі Банк» отримало право грошової вимоги по відношенню до боржників АТ «Райффайзен Банк Аваль» за рядом кредитних договорів, у тому числі і за договором №014/07-01-0460-08 від 29.05.2008 з [PERSON] , внаслідок чого відбулась заміна кредитора у зобов`язанні. 02.08.2019 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» отримало право грошової вимоги по відношенню до боржників АТ «Оксі Банк» за рядом кредитних договорів, у тому числі і за договором №014/07-01-0460-08 від 29.05.2008 з [PERSON] , внаслідок чого відбулась заміна кредитора у зобов`язанні. Позичальник [PERSON] не виконала умов договору щодо повернення кредиту, у зв`язку з чим у неї станом на 24.02.2021 виникла заборгованість у загальному розмірі 2344917,69 грн., з яких: 1131355,64 грн. заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); 1213562,05грн. заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги. Внаслідок невиконання [PERSON] грошового зобов`язання, ТОВ «Вердикт Капітал» нараховано за період з 24.02.2018 по 24.02.2021 три відсотки річних від простроченого грошового зобов`язання у розмірі 101914,95 грн. та пеню за подвійною обліковою ставкою НБУ у розмірі 4080,30 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, клопотав про розгляд справи у його відсутності, у поданій заяві позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та винесення заочного рішення у справі. Враховуючи, що відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала, з урахуванням думки представника позивача, висловленій у поданій до суду письмовій заяві, судом ухвалено провести заочний розгляд справи на підставі доказів, наявних у справі. Суд, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково. Підставами для такого висновку суду є наступне. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 29.05.2008 відповідач [PERSON] уклала з АТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір №014/07-01-0460-08, за умовами якого отримала кредит у розмірі 45000,00 доларів США строком дії до 29.05.2013, зі сплатою процентів за ставкою 15 % річних. Статтями 512-514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 02 серпня 2019 року між АТ «Райффазен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого АТ «Оксі Банк» отримало право грошової вимоги по відношенню до боржників АТ «Райффазен Банк Аваль» за рядом кредитних договорів, у тому числі і за договором №014/07-01-0460-08 від 29.05.2008 з [PERSON] , внаслідок чого відбулась заміна кредитора у зобов`язанні. 02 серпня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір відступлення права вимоги по відношенню до боржників АТ «Оксі Банк» за рядом кредитних договорів, у тому числі і за договором №014/07-01-0460-08 від 29.05.2008 з [PERSON] , внаслідок чого відбулась заміна кредитора у зобов`язанні. Як вбачається з Витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги від 02.08.2009, за цим договором передано право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/07-01-0460-08 від 29.05.2008. Таким чином, судом встановлено, що на момент розгляду справи право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/07-01-0460-08 від 29.05.2008, належить позивачу. Згідно ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання. Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Загальний розмір заборгованості [PERSON] по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов кредитного договору №014/07-01-0460-08 від 29.05.2008, станом на 24.02.2021 року відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості складає 2344917,69 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 1131355,64 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 1213562,05грн. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначив Вищий господарський суд України у постанові від 13.06.2017 у справі №914/2743/16, при відступленні права вимоги не відбувається припинення або зміна зобов`язання, а лише змінюється кредитор у відповідному зобов`язанні, при цьому умови договору про відступлення права вимоги не змінюють зобов`язання (зокрема, в частині строків сплати платежів), яке виникло на підставі основного договору. Як зазначено у листі Вищого господарського суду України від 07.04.2008 № 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», до нового кредитора у тому числі переходять в повному обсязі і субсидіарні права. Якщо предмет зобов`язання є подільним (наприклад, зобов`язання по сплаті грошових коштів як основного боргу), то новому кредитору може бути передана лише частина прав первісного кредитора разом із субсидіарними правами у відповідній частині. Субсидіарні права не можуть передаватися самостійно без передачі основних прав за зобов`язанням. Формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15 та міститься у постанові Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 718/2080/17-ц. За договором відступлення права вимоги, укладеним між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» 02 серпня 2019 року, до складу вимог за яким увійшло і право вимоги за кредитним договором №014/07-01-0460-08 від 29.05.2008, укладеним АТ «Райффайзен Банк Аваль» з [PERSON] , до позивача перейшли права первісного кредитора в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав. При цьому згаданий договір відступлення прав вимоги не містить обмеження (застереження) щодо обсягу прав нового кредитора в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат на суму основного боргу за період після передачі права вимоги. За змістом статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відтак, у зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, новий кредитор має право на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань. Загальний розмір 3% річних як відповідальності за прострочення виконання [PERSON] грошового зобов`язання за кредитним договором №014/07-01-0460-08 від 29.05.2008 за період з 24.02.2018 по 24.02.2021 згідно з наданим розрахунком складає 101914,95 грн. Суд вважає правильним поданий розрахунок та, враховуючи положення ст.ст.512-514, 526, 625 ЦК України, а також наведені правові позиції, вбачає правові підстави для стягнення цих коштів. Вирішуючи позов у частині стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 24.02.2020 по 29.02.2020 у розмірі 4080,30 грн., суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Розмір пені на рівні, що не перевищує подвійну облікову ставку НБУ, встановлений у ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Разом з тим, як вбачається з преамбули вказаного Закону, суб`єктами договірних правовідносин між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, врегульованих цим Законом, є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Відтак, вказана норма до правовідносин, що виникли між сторонами у даній справі, не застосовується. В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 дійшла наступних висновків. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч.1 ст.1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч.1 ст.1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягають положення ст.625 цього Кодексу. Проценти, встановлені ст.625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 ЦК України не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. За таких обставин відсутні будь-які правові підстави для стягнення з [PERSON] нарахованої позивачем пені за період з 24.02.2020 по 29.02.2020 у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кредитом, що згідно з наданим розрахунком складає 4080,30 грн., і у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання розподілу між сторонами судових витрат, суд враховує наступне. Згідно з положеннями ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Приписами ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивачем долучено до матеріалів справи копію Договору про надання правової допомоги № 21-12/2019 від 21.12.2019, укладеного між ТОВ «Вердикт Капітал» та адвокатським об`єднанням «Вердикт», копію платіжного доручення №177920003 від 26.01.2021 на суму 200000,00 грн, копію заявки на надання юридичної допомоги №104 від 04.01.2021 та копію витягу з Акту №10 про надання юридичної допомоги від 04.01.2021. Вказані документи свідчать про те, що сукупна вартість усних та письмової консультації щодо можливості стягнення боргу в позасудовому та судовому порядку склала 12000,00 грн., а вартість послуг зі складання позовної заяви - 8000,00 грн. Виконуючи вимоги процесуального закону щодо оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката встановленим процесуальним законом критеріям, суд вважає завищеною і такою, що не відповідає складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт суму витрат на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн., враховуючи типовість справи, кількість придбаних позивачем прав вимоги, обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки позовної заяви та заяв з процесуальних питань. При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір був обґрунтованим (рішення від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інші проти України", від 02.06.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України"). Згідно з висновками ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" (рішення від 28.11.2002), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд вважає, що позивачем не обґрунтовано належним чином суму в розмірі 20000,00 грн., що сплачена за надання правничої допомоги. З огляду на вищенаведене, за переконанням суду, витрати на професійну правничу допомогу слід стягнути з відповідача на користь позивача у розмірі 4000,00 грн. Вказана сума, на думку суду, є співмірною зі складністю справи, обсягом наданих послуг, відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. Таким чином, загальний розмір судових витрат позивача, визнаний судом обґрунтованим, складається з: витрат зі сплати судового збору у розмірі 2270,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн., і загальний розмір таких витрат складає: 2270,00 грн. + 4000,00 грн. = 6270,00 грн. Вказані витрати на підставі ст.141 ЦПК України підлягають покладенню на сторони пропорційно розміру задоволених вимог позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial