Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON], [INFO], а також стягнення з відповідача на її користь аліменти на дитину в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісяця, починаючи стягнення з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що сторони у справі певний час проживали разом без реєстрації шлюбу, у цей період [INFO] у них народився син, і відповідач записаний батьком дитини відповідно до ст. 126 СК. Коли сину виповнилось 6 місяців, то відповідач залишив їх і поїхав у пошуках роботи у невідомому напрямку, і з жовтня 2011 року [PERSON] нехтує батьківським обов'язком, проживає окремо в іншій місцевості і не приймає участі у вихованні дитини, не вітає з днем народження, не цікавиться станом здоров'я, не піклується про підготовку до самостійного життя та навчання, фактично дитина залишилась без батьківської турботи. У такий спосіб відповідач діє всупереч інтересам їхнього малолітнього сина. В зв'язку з ситуацією, яка склалася, вона зверталась з відповідною заявою до комісії з питань захисту прав дитини та до органу опіки та піклування, і отримала висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав.Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення батька [PERSON] від виховання дитини з його винної поведінки, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що є підставою для позбавлення останнього батьківських прав. Крім того, останній інвалідом не являється, інших утриманців не має, але матеріальної допомоги в добровільному порядку на утримання сина не надає. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Суду пояснила, що з жовтня 2011 року самотужки виховує сина, лише її батьки підтримують матеріально і приймають участь у вихованні онука. [PERSON] та його рідні не цікавляться життям дитини. На теперішній час вона одружилася і у сина з'явилась можливість мати повноцінну сім'ю. Представник позивача позов підтримала з наведених у ньому підстав та суду пояснила, що допитані судом свідки вказали на відсутність у відповідача перешкод з боку позивача та її родини щодо спілкування з сином,і у компетентних органах відсутні дані щодо звернень [PERSON] з даного питання, висновок органу опіки та піклування є чинним. Відповідач повторно не з'явився в судове засідання, повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду в газеті «Урядовий кур'єр» № 170 (5544) від 16 вересня 2015 /копії ас. 72-73/, про причину неявки суд не повідомив, заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надав, заяв про розгляд справи за його відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло. Представник третьої особи вважала, що є всі підстави для задоволення позову та вказала, що Службою у справах дітей наданий Висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON] Прокурор прокуратури Краснопільського району Сумської області [PERSON], який брав участь у розгляді справи, вважав що у Висновку органа опіка та піклування не у повній мірі досліджено причини не виконання відповідачем батьківських обов'язків, і висловив думку про відмову у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю. Допитані за клопотанням позивача свідки показали про наступне. Так, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду показали, кожен окремо, що відповідач дійсно певний час проживав з позивачем на території села Покровка, приблизно з осені 2011 р., коли дитині було півроку, поїхав на заробітки і до теперішнього часу не повернувся. Жили вони цивільним шлюбом. Позивач цікавилася про місцезнаходження [PERSON], але безрезультатно, перешкод у спілкуванні батька з сином не чинила. Життям сина відповідач не цікавиться і матеріально не допомагає. Дитина не знає свого біологічного батька. Свідок [PERSON] суду показав, що позивач є його дружиною, їх сім'я проживає у м. Суми, з ними проживає двоє дітей [PERSON] Про батька [PERSON] йому нічого не відомо. За час їх спільного проживання він не цікавився життям сина, не підтримує матеріально. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] у місті Суми народився [PERSON], і батьками дитини записані громадянин Російської Федерації [PERSON] та громадянка України [PERSON] (змінила прізвище на [PERSON]) /копії ас. 5, 13/. Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00009355081 від 17 серпня 2015, до актового запису про народження [PERSON] № 1094 від 17 травня 2011 відомості про батька внесено відповідно до ст.126 Сімейного кодексі України /ас. 6/. Згідно зі Свідоцтвом про шлюб, виданим Ковпаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції від 25.07.2015, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] /копія ас. 71/. Дитина сторін [PERSON], [INFO] проживає разом із матір'ю за адресою: [ADDRESS], де створені належні умови його проживання /копія ас. 9 -10/. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], було розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини Краснопільської районної державної адміністрації / ас. 8/. Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму ВСУ № 20 від 19 грудня 2008 року «Про внесення змін до постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови). Відповідно до висновку № 614/02-21від 30 березня 2015 року Краснопільської районної державної адміністрації Сумської області як органу опіки та піклування,відповідача доцільно позбавити батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що відповідає інтересам дитини /ас.7/. Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Правовідносини що склалися між сторонами у справі, виникли із сімейних правовідносин, врегульовані нормами статей 141, 148, 150, 164, 165, 166, 180-184,191-192 СК України. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року ( далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні,в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Згідно з ч.1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи , які їх замінюють мають прав і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч. 1 п.2 ст. 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.15, 16 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При постановлені законного та справедливого рішення суд враховує положення Європейської Конвенції "Про права дитини", в ч.2 ст.6 якої говориться, що держави учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини, а в ч.1 ст. 19 зазначено, що держава вживає всіх необхідних заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань по відношенню до дитини. На підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996р.), з урахуванням вище викладеного та виходячи з інтересів дитини, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітнього [PERSON], 2000 року народження, а також відсутність з боку відповідача піклування про фізичний і духовний розвиток сина, відсутність спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для його морального самоусвідомлення, не виявленні інтересу до його внутрішнього світу, не здійснення медичного догляду та підготовки дитини до самостійного життя. Отже, суд знаходить зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, свідченнями ухилення відповідача як батька від виховання дитини та його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов'язками. При цьому суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки базується на ретельному з'ясуванню обставин справи і відповідає інтересам дитини. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Вказані докази в їх сукупності та взаємозвязку є належними, допустимими та достатніми. Судом також не встановлено, що відповідачу чинили перешкоди у виконанні належним чином свої батьківських обов'язків. Враховуючи наведене, суд знаходить, що позовна вимога про позбавлення батьківських прав з підстав, визначених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, є обґрунтованою і підлягаючою до задоволення. Відповідно до ч. 5 ст. 164 СК України необхідно надіслати копію рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на дитину суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Статтею 182 Сімейного Кодексу України передбачено, що при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становища платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають значення для справи. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний , мінливий доход , суд за заявою платника може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1032 гривень, з 1 вересня - 1167 гривень. Оскільки дитина сторін проживає разом з позивачем і потребує коштів на утримання, відповідач записаний її батьком, має нерегулярний, мінливий доход, суд знаходить, що з нього на користь [PERSON] необхідно стягнути аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі 500, 00 грн. щомісяця до досягнення нею повноліття, виходячи із загальних засад цивільного судочинства -справедливості, добросовісності та розумності. При цьому, [PERSON] не надав суду доказів щодо його стану здоров'я, наявності інших утриманців, які враховуються при визначенні розміру аліментів, чим не виконав вимоги ст.ст.10,58,59 ЦПК України, і судом таких доказів не встановлено при розгляді справи. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто з 12 травня 2015 року. Враховуючи наведене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 367 ЦПК суд допускає негайне виконання рішення у межах платежу за один місяць. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір». При цьому, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір за подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав в розмірі 243 грн. 60 коп., а також 630 грн. витрат, пов`язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, а усього 873 (вісімсот сімдесят три) гривні 60 копійок /ас. 1, 74-75/, і крім того 243 грн. 60 коп. в доход Державного бюджету України.

Outcome: partial