Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

Позивач ТОВ "Кей-Колект" звернувся до суду з позовом, який був уточнений, до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 28.09.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11225604000 на суму 80 000, 00 доларів США із строком повернення до 28.09.2017 року. Банк свої зобов'язання виконав в повному обсязі, але відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, кредит та відсотки в повному обсязі не сплачує. Також з метою забезпечення виконання зобов'язань між Банком та [PERSON] був укладений Договір поруки № 145938 від 28.09.2007 року, відповідно до якого вона зобов'язалася солідарно відповідати по борговим зобов'язанням відповідача [PERSON], що виникають з умов Кредитного договору. Однак, умови Договору поруки відповідачка [PERSON] також не виконує. 13.02.2012 року між Банком та ТОВ "Кей-Колект" був укладений Договір факторингу № 2, за яким Банк відступив Товариству своє право грошової вимоги до боржників. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом, просить стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість по Кредитному договору на загальну суму 83 090, 53 доларів США, з переведенням іноземної валюти в гривню за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення та судові витрати по справі. 27.04.2015 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було зупинено провадження по справі. 08.07.2015 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було відновлено провадження по справі. 24.11.2015 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було витребувано докази у ПАТ «УкрСиббанк», а саме: належним чином завірену копію Кредитної справи по кредитному договору від 28.09.2007 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON]; оригінали та належним чином завірені копії квитанцій про внесення готівки [PERSON] на поточний рахунок на погашення боргу за вказаним кредитним договором від 28.09.2007 року. 24.11.2015 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було витребувано докази у Територіального медичного об'єднання «Психіатрія», а саме: довідку із зазначенням періодів перебування на стаціонарному лікуванні [PERSON], [INFO], а також діагноз; виписки з історії хвороби стаціонарного хворого [PERSON], [INFO]. 22.12.2015 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було витребувано докази у ПАТ «УкрСиббанк», а саме: належним чином завірену копію Кредитної справи по Договору про надання споживчого кредиту № 11225604000 від 28.09.2007 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON]; оригінали та належним чином завірені копії квитанцій про внесення готівки [PERSON] на поточний рахунок на погашення боргу за вказаним кредитним договором від 28.09.2007 року. 26.01.2016 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було зупинено провадження по справі. 08.09.2017 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було відновлено провадження по справі. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, а саме стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за кредитом на загальну суму 83 090, 53 доларів США, з переведенням іноземної валюти в гривню за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення та судові витрати по справі. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, подав до суду письмові заперечення, відповідно до яких позовну заяву вважає необґрунтованою та безпідставною. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове е засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду письмові заперечення, відповідно до яких позовну заяву вважають необґрунтованою та безпідставною, а також [PERSON] подав заяву про застосування строків позовної давності. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачів, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки [PERSON], вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 28.09.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11225604000 на суму 80 000, 00 доларів США із строком повернення до 28.09.2017 року та сплатою відсотків за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів в розмірі 12,90 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору. Згідно з п. 1.3.4 Договору сплата процентів за користування кредитом здійснюється в строк з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за яким були нараховані Банком такі проценти. 28.09.2007 року в забезпечення Договір про надання споживчого кредиту № 11225604000 від 28.09.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON], [PERSON] був укладений Договір іпотеки № 65552, у відповідності до якого, останній передає в іпотеку Банку наступне нерухоме майно, квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить іпотекодавцям на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.08.200 року. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Згідно із ст. 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як встановлено судом, Банк виконав в повному обсязі взяті на себе зобов'язання, а відповідач, всупереч умовам Кредитного договору, не здійснює платежів для погашення суми боргу по кредиту та нарахованих процентах за користування кредитними коштами, чим порушує взяті на себе зобов'язання. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 13.02.2012 року між АТ "УкрСиббанк" та ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ" був укладений Договір факторингу № 2, за яким Банк відступив Товариству своє право грошової вимоги до боржника, відповідно до вимог ст. 1077 ЦК України. Таким чином, позивач набув права вимагати погашення заборгованості за даним кредитним договором від 28.09.2007 року. Згідно із п. 1.4 вказаного Договору факторингу одночасно з відступленням прав вимоги до Фактора переходять усі права банку за всіма договорами забезпечення. Таким чином, станом на 14.10.2014 року загальна сума заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем становить 83 090, 53 доларів США, що еквівалентно 1 076 105, 45 грн., що складається з: -57 873, 37 доларів США (749 518, 01 грн.) - заборгованість за кредитом; -25 217, 16 доларів США (326 587, 44 грн.) - заборгованість за відсотками. Крім того, для забезпечення вимог Кредитора 28.09.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] був укладений Договір поруки № 145938. Відповідно до п. 1.1 Договору поруки поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань перед Кредитором, що виникли з Дорговору про надання споживчого кредиту № 11225604000 від 28.09.2007 року в повному обсязі існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Згідно із вимогами ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до вимог ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. У разі солідарного обов'язку боржників, відповідно до вимог ч. 1 ст. 543 ЦК України, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі (ч. 2 ст. 543 ЦК України). Разом з тим, Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідач [PERSON] просив суд застосувати позовну давність до вимог Товариства, у зв'язку зі спливом трирічного строку з дати останнього платежу, який був зроблений [PERSON] у травні 2011 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.08.2017 року за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08.06.2017 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], ПАТ «УкрСиббанк», третя особа: ТОВ «Кей-Колект» про припинення поруки, було встановлено, що пропуск встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку до платежів, які підлягали сплаті у період з травня 2011 року по грудень 2011 року, не припиняє правовідносин поруки за договором в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язання. Разом з тим, поручитель [PERSON] не позбавлена можливості посилатися на припинення поруки щодо певних щомісячних платежів щодо повернення грошових коштів поза межами шестимісячного строку у справі за позовом кредитора про стягнення заборгованості, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-1599цс15 від 03.02.2016 року, яка полягає в тому, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог ст. 559 ч. 4 ЦК України. Тобто, Апеляційний суд м. Києва у своєму рішенні визнав, що сплачувати щомісячні платежі відповідач [PERSON] перестав у травні 2011 року, що свідчить про порушення права Банку та можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідачів з даним позовом після спливу строку позовної давності, оскільки відповідач [PERSON] здійснив останню сплату щомісячного платежу за Договором кредиту в травні 2011 року, а позовну заяву позивач подав до суду 18.11.2014 року, тобто поза межами трирічного терміну звернення до суду з позовом. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-1349цс15, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Отже, виходячи з вищенаведених норм діючого законодавства та встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом. Крім того, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 59177883 від 17.05.2016 року квартира [ADDRESS] була зареєстрована на праві власності за ТОВ «Кей-Колект», підстава внесення запису є договір іпотеки від 28.09.2007 року. Тобто, предмет іпотеки перейшов у власність позивача у позасудовому врегулюванні спору, що відповідає п. 5.2 Договору іпотеки, відповідно до якого передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Згідно з ч. 6 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства не підлягають задоволенню, оскільки звернення до суду позивачем є безпідставним, а тому позов ТОВ "Кей-Колект" задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed